Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-11 00:00:00

24.05.2018р. [PERSON] звернувся до суду з позовом до ГУНП в Дніпропетровській області, Державної казначейської служби України, тертя особа - Головне управління державної казначейської служби України в Дніпропетровській області, в якому просить стягнути з державного казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь на відшкодування завданої майнової шкоди 22615 грн.; стягнути з Державного казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь позивача на відшкодування моральної шкоди 50000 грн.; стягнути з Державного казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у сумі 17512,00 грн. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що в рамках кримінального провадження № 12017040650003654, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 26 жовтня 2017 року про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 213 КК України було накладено арешт на автомобіль марки КАМАЗ модель 53213, оранжевого кольору, 1989 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], разом з вантажем, що знаходився у його кузові, із забороною використання, користування та відчуження. Вантажем були металоконструкції, які позивач доручив за договором-заявкою про надання транспортно-експедиційних послуг від 25 жовтня 2017 року, укладеним з [PERSON], перевезти з місця завантаження (м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги) до місця розвантаження (м. Дніпро, вул. Салтикова - Щедрина). Арешт з вантажу було знято ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 лютого 2018 року та судом було прямо встановлено факт тривалої бездіяльності слідчого під час розслідування кримінального провадження № 12017040650003654. При цьому, 31 січня 2018 року постановою слідчого Соборного ВП ДВП ГУНП України в Дніпропетровській області кримінальне провадження № 12017040650003654 було закрито з підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України (за відсутності в діянні події кримінального правопорушення). Позивач вважає, що оскільки кримінальну справу закрито за відсутності події кримінального правопорушення (п. 2 ст. 2 Закону) та внаслідок незаконного накладення арешту на його майно (п. 1 ст. 1 Закону) у нього виникло право на відшкодування шкоди, зокрема в порядку Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду». Окрім того, позивач вважає, що незаконними діями слідчого районного відділу поліції йому також була нанесена моральна шкода, яку він оцінює 50 000 грн. та яку просить суд стягнути з Державного бюджету на свою користь, а також стягнути витрати на професійну правничу допомогу у сумі 17512 грн. Представник позивача надала до суду заяву, в якій просила розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила суд їх задовольнити, з підстав, викладених в позові та згідно доказів, наявних в матеріалах справи. Представник ГУНП у Дніпропетровській області надала до суду заяву, в якій просила розглянути справу та винести рішення у відповідності до норм чинного законодавства. При цьому в матеріалах справи є відзив, наданий відповідачем, відповідно до якого ГУНП у Дніпропетровській області не визнає позовних вимог [PERSON], вважає їх незаконними та необґрунтованими, а отже такими, що не підлягають задоволенню. Представник казначейської служби України надав до суду заяву та пояснення по справі, відповідно до яких проти задоволення позовних вимог заперечував, оскільки останні не гуртуються на нормах закону та жодним судовим рішенням не встановлена протиправність в діях слідчого районного відділу поліції при здійсненні досудового розслідування, в рамках якого було накладено арешт на майно позивача. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце судового розгляду справи був повідомлений належним чином, докази чого наявні в матеріалах справи, про причини неявки суду не сповістив, з клопотанням про відкладення розгляду справи до суду не звернувся. Оскільки сторони надали суду заяви про розгляд справи за їх відсутністю, то на підставі ст. 223, ч. 2 ст. 247 ЦПК України, суд розглянув справу за відсутності сторін і без фіксування процесу технічними засобами та винести по справі рішення на загальних підставах, встановлених главою 7 розділу III ЦПК України. Вивчивши позиції сторін, всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, які є належними, допустимими і достовірними, судом встановлено наступні обставини та визначені відповідні до них правовідносини. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що 25.10.2017р. позивач уклав з [PERSON] договір - заявку про надання транспортно-експедиційних послуг від 25.10.2017р., відповідно до умов якого замовник зобов'язався здійснити своєчасне завантаження та розвантаження автомобіля, правильно оформити супровідні документи, указати фактичну адресу завантаження та розвантаження автомобіля Перевізник зобов'язався вчасно надати автомобіль і доставити вантаж до місця розвантаження в обумовлений строк. Норма часу на оформлення документів, завантаження / розвантаження складає 12 годин з моменту подачі автомобіля. Перевищення норм часу вважається простоєм. Простій автомобіля сплачується з розрахунку 200 грн. за кожну добу. 26.10.2017р. СВ Соборного ВП Дніпровського ВП ГУНП в Дніпропетровській області, на підставі рапорту поліцейського роти № 3 батальйону № 1 УПП Департаменту патрульної поліції Радіоненкова К.О., за фактом перевезення металобрухту кольорових та чорних металів без державної реєстрації та без спеціального дозволу на автомобілі марки «КАМАЗ», оранжевого кольору, 1989 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], розпочато досудове розслідування кримінального провадження № 12017040650003654 за ч. 1 ст. 213 КК України. 27.10.2017р. ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська по справі № 201/15961/17 було задоволено клопотання старшого слідчого СВ Соборного ВП ДВП ГУНП України в Дніпропетровській області Кривоноса В.В., погодженого з прокурором Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2 Дніпропетровської області Соколянським Д.А. та накладено арешт на автомобіль марки КАМАЗ модель 53213, оранжевого кольору, 1989 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], разом з вантажем, що знаходився у його кузові, із забороною використання, користування та відчуження. Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01.12.2017р. було залишено без змін ухвалу слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27.10.2017р. 14.12.2017р. ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська було відмовлено адвокату Старовойтовій О.Е., яка діяла в інтересах [PERSON] у задоволенні клопотання про скасування арешту у кримінальному провадженні № 12017040650003654 від 26.10.2017р., накладеного ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27.10.2017р. 31.01.2018р. постановою старшого слідчого Соборного ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області Кривонос В.В. кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12017040650003654 від 26.10.2017р. було закрито у зв'язку з відсутністю в діянні події кримінального правопорушення. 01.02.2018р. ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська клопотання адвоката Старовойтової О.Е., подане в інтересах [PERSON] та [PERSON] було задоволено та скасовано арешт, накладений ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27.10.2017р. у справі № 201/15961/17 на автомобіль марки «КАМАЗ», оранжевого кольору, 1989 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], разом з металоломом, що знаходився в кузові. Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно зі ст. 2 ЦК України держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави. Її в таких випадках представляє орган, який здійснює функції держави у цих правовідносинах. У відповідності до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб'єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Отже, згідно з п. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 2 цього Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. За змістом ст. 3 зазначеного Закону, громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв'язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода. Відшкодування шкоди в таких випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету (частина перша статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»). Арешт на автомобіль марки «Камаз» разом з металоломом, що знаходився в кузові, накладено ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27.10.2018р. по справі № 201/15961/17, яка набрала законної сили. В ухвалі Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01.12.2018р. по справі № 201/15961/17, що винесена за результатами розгляду апеляційної скарги на ухвалу слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27.10.2017р. в задоволенні апеляційної скарги відмовлено, при цьому зазначено, що «колегія суддів, враховуючи, що з наданих матеріалів вбачається наявність достатніх підстав вважати, що дане вищезазначене майно має суттєве значення для з'ясування обставин, що мають значення для кримінального правопорушення, а саме, встановлення обставин кримінального правопорушення, встановлення слідів вчинення кримінального правопорушення та з метою збереження речових доказів, недопущення пошкодження або вилучення з вищезазначеного майна слідів кримінального правопорушення, які мають доказове значення по справі, приходить до висновку, що слідчим суддею обґрунтовано накладено арешт на вказаний автомобіль». Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14.12.2018р. по справі № 201/17788/17 в задоволенні клопотання про скасування арешту у кримінальному провадженні № 12017040650003654 від 26.10.2017р., накладеного ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська (під головуванням слідчого судді Ткаченко Н.В.) від 27.10.2017р. по справі № 201/15961/17 було відмовлено. Ухвала набрала законної сили. Більш того, в ухвалі Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14.12.2017р. по справі № 201/17788/17 зазначено, що арешт вказаного майна не порушує баланс між застосуванням обмежень прав і законних інтересів його учасників та завданням кримінального провадження. Крім того, частинами першою та другою статті 12 вказаного Закону передбачено, що розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). У разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку. Позивачем не надано докази того, що він звертався до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області з питанням відшкодування шкоди. Копія листа Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області № 455/С-574 не підтверджує факт звернення з питанням відшкодування шкоди. При цьому у випадку незгоди з діями або бездіяльністю ГУНП в Дніпропетровській області щодо відшкодування шкоди, позивач має діяти в межах ст. 12 Закону, тобто оскаржувати такі дії та зобов'язувати відповідача винести відповідну постанову про відшкодування. Так, в ухвалі Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01.02.2018р. по справі № 201/18446/17 слідчий суддя, розглядаючи клопотання про скасування арешту, зазначив, що суд критично оцінює твердження заявника про те, що слідчим суддею Ткаченко Н.В. було необґрунтовано накладено арешт на вилучене майно, зокрема з урахуванням того, що вказана ухвала суду набрала законної сили та в апеляційному порядку скасована не була. При цьому наявність підстав для накладення арешту на майно, не є тотожним існуванню таких підстав для збереження арешту майна в подальшому. Також, у вказаній ухвалі від 01.02.2018р. слідчий суддя зазначив, що досудовим розслідуванням не було підтверджено наявності підстав для подальшого збереження арешту майна, оскільки вбачається тривала бездіяльність слідчого при здійсненні досудового розслідування, у зв'язку з чим суд прийшов до висновку, що втручання слідчого в мирне володіння майном є непропорційним меті такого втручання та скасував арешт з майна. Питання щодо визнання дій або бездіяльності слідчого або прокурора протиправними в даній судовій справі слідчим суддею не вирішувалося та відповідного рішення не приймалося. Предметом розгляду по справі було скасування арешту з майна, з урахуванням необґрунтованість збереження останнього в подальшому. Станом на час винесення вказаної ухвали слідчим суддею кримінальне провадження, в рамках якого накладено арешт, вже було закрито. За встановленого суд дійшов висновку, що ухвала слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01.02.2018р., винесена за результатами розгляду клопотання представника позивача про скасування арешту з майна, не тягне наслідків цивільно-правового характеру, оскільки така ухвала не є доказом того, що дії чи бездіяльність уповноважених осіб правоохоронних органів порушували законні права та інтереси позивача. Доказів визнання дій або бездіяльності слідчого незаконними або протиправними суду не надано. Вина посадової особи має доводитись у встановленому законом порядку. Проте, жодними судовими рішеннями чи постановами уповноважених органів управління Міністерства внутрішніх справ України або прокуратури не визнано незаконної бездіяльності чи неправомірних дій працівників правоохоронних органів. При цьому у межах розгляду цієї справи позивачем також не заявлялися такі вимоги. Таким чином, арешт на майно було накладено законно, відповідно відсутні підстави для відшкодування шкоди, що передбачені Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», зокрема щодо незаконного накладення арешту. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди, суд дійшов наступного висновку. Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. За положеннями ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, що її завдала, за наявності вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. При цьому, моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Стаття 4 Закону визначає, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Водночас ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлює, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших - негативних наслідків морального характеру. Позивачем не надавались до суду жодні докази на підтвердження порушення його нормальних життєвих зв'язків; здійснення позивачем додаткових зусиль для організації свого життя; застосування до позивача фізичного чи психічного впливу; погіршення або позбавлення можливостей реалізації позивачем своїх звичок і бажань; погіршення відносин позивача з оточуючими людьми. Відповідно до роз'яснень, викладених в п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому ця шкода полягає, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до пункту 5, пункту 9 Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Свої вимоги про відшкодування моральної шкоди позивач обґрунтовує тривалою бездіяльністю працівників поліції, яка, на його думку, полягала у бездіяльності при здійсненні досудового розслідування, що, зокрема потягло за собою тривале неповернення арештованого майна та порушило законні права та інтереси позивача, як власника цього майна тощо. Реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого не є підставою для відшкодування шкоди, оскільки не є порушенням прав позивача. Ухвала слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01.02.2018р. свідчить про реалізацію позивачем передбаченого КПК України права на оскарження дій слідчого, прокурора і не є безумовним доказом наявності вини в діях останніх. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Отже, позивач просить суд стягнути на його користь моральну шкоду, однак ним не надано доказів на підтвердження заподіяння йому працівниками поліції та прокуратури моральної шкоди у вигляді моральних чи фізичних страждань, погіршення стану здоров'я, порушення нормальних життєвих зав'язків та стосунків з оточуючими людьми тощо, а також не зазначено з яких саме міркувань моральна шкода визначена у сумі 50 000 гривень, у зв'язку з чим вказані позовні вимоги не підлягають задоволенню. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення витрат на професійну правову допомогу суд дійшов наступного висновку. Згідно ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов'язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов'язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 137 ЦПК України, розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, що підтверджують здійснення відповідних витрат. На підставі п. п. 47, 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», судам роз'яснено, що при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст. 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору. Зокрема, п. 48 вищезазначеної постанови встановлено, що витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Отже, склад та розмір таких витрат на правову допомогу є предметом доказування у справі. Доказами витрат є: договір доручення або про надання правової допомоги, акт приймання-передачі виконаних робіт та документи, які свідчать про оплату гонорару (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Можуть бути також стягнуті витрати на правову допомогу, які понесені стороною і у разі вчинення дій поза судовим засіданням, але у конкретній справі, що розглядається судом. Так, позивачем надано суду на підтвердження здійснених ним витрат на правову допомогу копію договору про надання правової допомоги від 26.12.2017р., при цьому договір не містить положення, що його умови поширюються на відносини, які виникли до 26.12.2017р. Більшість послуг, що вказані в розрахунку судових витрат, які поніс позивач, датовані до 26.12.2017р., при цьому, фактично всі послуги не стосується судових витрат, понесених по даній судовій справі, а стосуються представництва інтересів позивача під час досудового слідства в кримінальному провадженні. Одночасно з цим позивач не було надано суду доказів на підтвердження отримання цих послуг: актів прийняття - передачі робіт/послуг. Отже, позовна вимога про стягнення витрат на професійну правову допомогу є безпідставною та не підтверджена відповідними доказами. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в повному обсязі. Аналізуючи встановлені в судовому засіданні фактичні обставини в контексті наведених вище норм діючого законодавства, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, Державної казначейської служби України, тертя особа - Головне управління державної казначейської служби України в Дніпропетровській області про відшкодування матеріальної і моральної шкоди. Відповідно до приписів ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що позивач звільнена від сплати судового збору та у задоволенні її позовних вимог відмовлено, суд вважає за необхідне судові витрати віднести за рахунок держави. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed