Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-25 00:00:00

22 жовтня 2015 року [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» (далі ПАТ «Акцент-Банк»), про визнання частково недійсним кредитного договору. В обґрунтування своїх вимог зазначав, що 21 серпня 2008 року між ним та ЗАТ «Акцент-Банк» (нині ПАТ «Акцент-Банк») було укладено заяву позичальника (кредитний договір) № ACPYRC 21170008. У заяві позичальника № ACPYRC21170008 від 21 серпня 2008 року зазначено, що банк зобов'язується надати позичальнику строковий кредит у сумі 17 215,54 грн. на строк 36 місяців починаючи з 21 серпня 2008 року по 20 серпня 2011 року включно на наступні цілі: придбання товару, а також 660,54 грн. на сплату страхового платежу, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, одноразової винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 1 505 грн., та щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 309,88 грн. в обмін на зобов'язання позичальника з повернення кредиту, сплати відсотків, винагороди, комісії в зазначені в Заяві та Умовах надання споживчого кредиту фізичним особам (Розстрочка) (Стандарт) строки. Позивач вважав, що умови кредитного договору, за якими він повинен сплатити банку крім відсотків за користування кредитом, також одноразову та щомісячну комісію за надання фінансового інструменту та страхового платежу є такими, що суперечить нормам законодавства та по суті є несправедливими умовами договору, тому відповідно ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» ці умови договору є недійсними. Зазначав, що встановивши в кредитному договорі сплату вказаних комісій та страхового платежу, банк не зазначив - які саме послуги за вказану комісію надаються позичальнику, а сплата страхового платежу на поточний рахунок заздалегідь обраної банком страхової компанії є також порушенням норм Закону України «Про страхування», якими передбачається добровільне страхування у конкретного страховика, яке не може бути передумовою інших правовідносин. У зв'язку із викладеним, просив визнати перелічені умови кредитного договору недійсними з моменту його укладення. Ухвалою суду першої інстанції від 13 січня 2016 року, як співвідповідача, до участі у справі за позовом [PERSON] до ПАТ «Акцент-Банк» про визнання частково недійсним кредитного договору, було залучено Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Інгосстрах» (далі ПрАТ «СК «Інгосстрах»). 06 квітня 2016 року позивач збільшив розмір позовних вимог. В обґрунтування уточненого позову зазначав, що у судовому засіданні представником відповідача було представлено договір особистого страхування № ACPYRC21170008 від 21 серпня 2008 року, який йому не був наданий під час підписання анкети заяви позичальника - 21 серпня 2008 року, а також меморіальні ордери №НSАV1В03РО, №03Р2, №ВLFZ16LJ91 від 21 серпня 2008 року по перерахунку грошових коштів. Вважав, що вказані договір страхування та меморіальні ордери порушують права споживача, оскільки в порушення вимог ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», надруковані кеглем, меншим за кегль шрифту основного тексту. Крім того, за умовами п. 12.5 договору особистого страхування № ACPYRC21170008 від 21 серпня 2008 року, - цей Договір набуває чинності з моменту надходження повної суми відповідної частки страхового платежу, зазначеного у п.12.1 цього Договору, за вказаними в п.12.2 реквізитами. Згідно із п. 12.6 - У разі несплати або не повної сплати відповідної частки страхового платежу цей Договір не набуває сили (або припиняє свою дію) і ніякі виплати страхового відшкодування за ним не здійснюються. Тому вважав, що вказаний договір не набув чинності з 21 серпня 2008 року, у зв'язку із не перерахуванням банківською установою грошових коштів на вказані в п. 12.2 реквізити, оскільки меморіальний ордер № НSАV1В03РО містить інші реквізити перерахування. Копії меморіальних ордерів № НSАV1В03РО, №03Р2, №ВLFZ16LJ91 від 21 серпня 2008 року та виписки не оформлені належним чином та не відповідають нормативним вимогам до оформлення первинних документів. Просив суд визнати недійсним договір особистого страхування № ACPYRC 21170008 від 21 січня 2008 року, укладений між ним та ПАТ «СК «Інгосстрах» з моменту укладання договору, а меморіальні ордери № НSАV1В03РО, №03Р2, №ВLFZ16LJ91 від 21 серпня 2008 року такими, що не мають юридичної сили. Рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 22 червня 2016 року позов [PERSON] задоволено частково. Визнано умови договору споживчого кредиту (заява позичальника) № ACPYRC 21170008 від 21 серпня 2008 року, укладеного між ПАТ «Акцент-Банк» та [PERSON], щодо обовязку позичальника сплачувати винагороду за надання фінансового інструменту щомісячно в сумі 309, 88 грн., одноразову винагороду за надання фінансового інструменту в сумі 1 505,00 грн. та страховий збір в сумі 660,54 грн., недійсними з моменту укладення договору. Визнано недійсним договір особистого страхування № ACPYLK 21170008 від 21 серпня 2008 року, укладений між ПАТ СК «Інгосстрах» та [PERSON], з моменту укладення договору. В частині позовних вимог [PERSON] до ПАТ «Акцент-Банк» про визнання меморіальних ордерів від 21 серпня 2008 року такими, що не мають юридичної сили відмовлено. На вказане рішення суду відповідачі - ПрАТ «СК Інгосстрах» та ПАТ «Акцент-Банк» подали апеляційні скарги, в яких, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просять скасувати рішення в частині визнання недійсним договору особистого страхування та в частині задоволеного позову про визнання недійсними положень кредитного договору, відповідно, та ухвалити щодо цих вимог нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову [PERSON] в повному обсязі. ПрАТ «СК Інгосстрах» зазначає, що позивач звернувся до суду з позовом із пропуском позовної давності, яку просив застосувати представник відповідача. Вказує, що договір особистого страхування № ACPYLK 21170008 від 21 серпня 2008 року відповідає вимогам, встановленим ст. 203 ЦК України, а несплата страхового платежу не тягне за собою недійсність самого договору страхування, оскільки законодавством передбачені інші підстави. Звертає увагу на те, що банком було перераховано страховій компанії страховий платіж в розмірі 660,54 грн., що підтверджується меморіальними ордерами, які містяться в матеріалах справи. Вказані меморіальні ордери були завірені належним чином. Інший номер рахунку страхової компанії не спростовує факт виконання умов кредитного договору та перерахування страхового платежу і його надходження до страхової компанії. Не погоджується з висновком суду відносно того, що недійсність договору в частині застави майна є підставою для недійсності договору страхування, оскільки договір страхування не стосується страхування предмету застави, а стосується саме життя та здоровя застрахованої особи. ПАТ «Акцент-Банк» також посилається в скарзі на порушення позивачем позовної давності. В обґрунтування своїх вимог зазначає, що позивач не надав до суду першої інстанції доказів, що під час укладання кредитного договору він не мав можливості прочитати дану угоду та детально ознайомитися зі всіма умовами, а навпаки протягом тривалого періоду часу виконував зобовязання, що свідчить про згоду [PERSON] зі всіма умовами договору. Вказує, що умови договору щодо сплати щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту та одноразової винагороди пунктів не суперечать пункту 3.6 Постанови НБУ про затвердження «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», оскільки ці умови не встановлюють платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь, а обумовлює комісію, яку позивач сплачує банку за надання грошових коштів за договором та яка не заборонена вимогами цієї постанови. Вважає, що не суперечить вимогам пункту 3.3 вищевказаної постанови умова договору про сплату страхового платежу на поточний рахунок страхової компанії, адже вона є супутньою послугою банку і повязана з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту. Представник ПАТ «Акцент-Банк» [PERSON]І, підтримав доводи апеляційної скарги. Представник ПрАТ «СК Інгосстрах» подав до апеляційного суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Позивач та його представник, належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, не зявилися. Позивач [PERSON] 20.12.2016 року подав до суду клопотання про розгляд справи за участю його представника [PERSON], яка 09.12.2016 року заявила клопотання про участь у судовому засідання в режимі відеоконференції, але не зявилася в судове засідання та суд про причини неявки не повідомила. Як встановлено ч. 2 ст. 305 ЦПК України, неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Заслухавши суддю-доповідача, представника банку, дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню. Згідно пп. 3 та 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення, зокрема, є: невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Судом першої інстанції встановлено наступні фактичні обставини. 21 серпня 2008 року [PERSON] та ЗАТ «Акцент-Банк» (нині ПАТ «Акцент-Банк») підписано заяву позичальника (кредитний договір) № ACPYRC 21170008. У заяві позичальника № ACPYRC 21170008 від 21 серпня 2008 року зазначено, що відповідач зобов'язується надати позичальнику строковий кредит у сумі 17 215,54 грн. на строк у 36 місяців починаючи з 21 серпня 2008 року і по 20 серпня 2011 року включно на наступні цілі: придбання товару, а також 660,54 грн. на сплату страхового платежу, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, одноразової винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 1 505 грн., та щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 309,88 грн. в обмін на зобов'язання позичальника з повернення кредиту, сплати відсотків, винагороди, комісії, що зазначені в Заяві та Умовах надання споживчого кредиту фізичним особам (Розстрочка) (Стандарт) строки. Для виконання зобов'язань банк відкрив позичальнику рахунок №29092059307309 для зарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороді та іншим платежам. Позичальник зобов'язується повернути суму кредиту, відсотків, винагороди відповідно до Заяви та Умов. Позичальник доручає банку, без додаткового узгодження перерахувати кредитні кошти в день надання кредиту: в сумі 15 050,00 грн. на поточний рахунок №26004053603076, з призначенням платежу «Перерахування коштів згідно із рахунком-фактурою № 207 від 21 серпня 2008 року у т.ч. ПДВ 2 508,33 грн. В сумі 1 505,00 грн. на поточний рахунок №, з призначенням платежу «Сплата одноразової винагороди за надання фінансового інструменту за кредитним договором № ACPYRC21170008 від 21 серпня 2008 року». Комісія за проведення розрахунків по списанню та/або зарахуванню коштів, внесених готівковим/безготівковим шляхом на рахунку, зазначені кредитним договором становить 00,00% від суми виданого кредиту. В сумі 660,54 грн. на сплату страхового платежу на поточний рахунок Страхової компанії ЗАО Страхова компанія «Інгосстрах». Позивач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання кредиту фізичним особам «Розстрочка», Тарифами складає між ним і Банком кредитно-заставний договір, та був ознайомлений і згоден з Умовами надання кредиту фізичним особам «Розстрочка», банком надана повна інформація про умови кредитування, що підтверджується його підписом. Кредитний договір від 21 серпня 2008 року укладений для придбання товару, згідно із розрахунком-фактурою № 207 - меблів (кухонного гарнітуру). 21 серпня 2008 року між позивачем та відповідачем ПАТ «СК «Інгосстрах» укладений договір особистого страхування, який підписаний сторонами. Згідно із п. 5 Договору страхування, об'єктом страхування є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані із життям, здоров'ям та працездатністю Страхувальника та застрахованої особи. За змістом п. 5.1 Договору страхування, договір укладений на виконання Договору застави, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та Страхувальником № ACPYRC21170008 від 21 серпня 2008 року. Відповідно до заяви позичальника від 21 серпня 2008 року, позичальник доручає Банку без додаткового узгодження перерахувати 660,54 грн. страхового платежу на поточний рахунок Страхової компанії «Інгосстрах», код [NUMBER], рахунок 26507050000686 в ПриватБанк, МФО 305299. Пунктом 12.2 Договору особистого страхування визначено, що страхові платежі здійснюються за реквізитами рахунок 26507050000686 у ПриватБанку, МФО 305299, код ЄДРПОУ 33248430. На підставі меморіального ордеру № HSAV80821B03P0 від 21 серпня 2008 року банком перераховано 660,54 грн. страхової премії страховій компанії «Інгосстрах» на рахунок № 29096799206001, призначення платежу - № ACPYRC 21170008, [PERSON], по договору від 21 серпня 2008 року. Рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 11 червня 2013 року, частково зміненим рішенням апеляційного суду Донецької області від 03 вересня 2013 року, вимоги банку про стягнення заборгованості за кредитом, процентами і комісією, були повністю задоволені. В частині вимог про стягнення пені відмовлено. Рішення набуло законної сили 03 вересня 2013 року. Рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 05 грудня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Донецької області від 13 січня 2014 року, позовні вимоги [PERSON] про визнання кредитного договору № ACPYRC21170008 від 21 серпня 2008 року недійсним, залишені без задоволення. Рішення набуло законної сили 13 січня 2014 року. Рішенням апеляційного суду Донецької області від 25 квітня 2014 року рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 12 лютого 2014 року, яким відмовлено у позові [PERSON] до ПАТ «Акцент-Банк» про визнання недійсним кредитно-заставного договору № ACPYRC21170008 від 21 серпня 2008 року частково скасовано, визнано вказаний договір недійсним в частині застави майна. Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції дійшов висновку, що комісію банку не можна вважати витратами позивача за оформлення кредиту, оскільки такі витрати передбачені кредитним договором. Умови кредитного договору, за якими позичальни повинен сплатити банку крім відсотків за користування кредитом, ще й додаткову щомісячну плату за управління кредитом, а також одноразову сплату за надання фінансового інструменту є несправедливими умовами договору, які відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та ч. 1 ст. 203 ЦК України є недійсними з моменту підписання договору. З огляду на вказане, суд задовольнив позов в частині визнання умов договору споживчого кредиту № ACPYRC 21170008 від 21 серпня 2008 року щодо обовязку позичальника сплачувати винагороду за надання фінансового інструменту щомісячно в сумі 309,88 грн. та сплати одноразової винагороди за надання фінансового інструменту в сумі 1 505,00 грн. недійсними з моменту укладення договору. Окрім того, суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення вимог позивача щодо визнання недійсним договору страхування з тих підстав, що відповідачем не були надані належні доказів на підтвердження сплати страхових платежів, а договір страхування був укладений на виконання обовязків за договором застави, який був визнаний недійсним рішенням апеляційного суду від 25 квітня 2014 року в частині застави майна. У звязку з визнанням недійсним договіру страхування, суд першої інстанції також визнав недійсною умову кредитного договору щодо сплати позивачем відповідачу ПАТ «А-Банк» страхової винагороди у розмірі 660,54 грн. З вказаними висновками суду першої інстанції неможливо погодитися, з огляду на таке. Суд вважав умови, щодо встановлення в договорі комісії несправедливими вимогам з огляду на ст. 18 та з посиланням на абзац третій ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», який забороняє кредитодавцю встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Проте частину четверту статті 11 було доповнено абзацом третім згідно із Законом України від 22.09.2011 р. № 3795-VI. На момент виникнення правовідносин (підписання заяви від позичальника № ACPYRC 21170008 від 21 серпня 2008 року) ч. 4 ст. 11 закону діяла у наступній редакції: договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов'язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. Споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Тобто суд першої інстанції застосував до спірних правовідносин закон, що не діяв на момент їх виникнення. Згідно частинам 1 3 стаття 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Банк зобов'язаний докладати максимальних зусиль для уникнення конфлікту інтересів працівників банку і клієнтів, а також конфлікту інтересів клієнтів банку. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов'язаної особи банку як обов'язкову умову надання банківських послуг. Згідно ч. 8 ст. 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність» (в редакції на момент укладення договору) комерційні банки самостійно встановлюють процентні ставки та комісійну винагороду по своїх операціях. Пункт 2.4 глави 2 розділу II Правил бухгалтерського обліку доходів і витрат банків України, затверджених постановою Правління Національного банку України від 18.06.03 року № 255 (в подальшому - Правила № 255), визначає комісійні доходи і витрати банку як операційні доходи й затрати за наданими або отриманими послугами, сума яких обчислюється пропорційно сумі активу або зобов'язання чи вважається фіксованою. Комісії, що отримуються (сплачуються) під час надання послуг встановлені підпунктом «б» пункту 2.4 розділу II Правил № 255. Тобто, комісія за надання та обслуговування кредиту це плата за послуги банку. Відповідно до пункту 3.4. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168, (в подальшому - Правила надання інформації про умови кредитування), банки зобовязані в кредитному договорі зазначити вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу та обґрунтувати її вартість (зокрема, нормативно-правовими актами щодо визначення розмірів зборів та обовязкових платежів і тарифів). В підпунктах «а, б, в» зазначеного вище пункту 2.4 глави 2 розділу ІІ Правил № 255 наведено перелік банківських комісій, які класифіковані в залежності від мети їх оцінки та основи обліку повязаного з ними фінансового інструменту. Зокрема, це комісії, що отримані (сплачені) банком і пов'язані зі створенням або придбанням фінансового інструменту. Згідно з пунктом 3.6. Правил надання інформації про умови кредитування, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Як вбачається з заяви позичальника, що підписана [PERSON], комісійна винагорода встановлюється за надання фінансового інструменту. Вказану комісію не можна вважати платою за дії, яку банк здійснює на власну користь, або за дії, які споживач здійснює на користь банку. З огляду на викладене, встановлення комісії у даному кредитному договорі не суперечило діючому на той час законодавству, тому у задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Стосовно вимог про визнання недійсним договору особистого страхування та визнання з цієї підстави недійсною умову кредитного договору сплату страхової винагороди у розмірі 660,54 грн., слід зазначити наступне. Як визначено ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно частинам 1 5 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Саме на ст. 203 та ч. 3 ст. 215 ЦК України посилався суд у рішенні як на правову підставу визнання договору страхування недійсним. Проте суд не навів у рішенні підстав, з яких він виходив ухвалюючи позов про визнання договору страхування недійсним, а вдався до аналізу відповідності за формою та змістом меморіальних ордерів діючому законодавству, зокрема Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Суд першої інстанції помилково вважав, що відсутність в меморіальних ордерах відомостей про посаду особи, відповідальної за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, а також нібито недоведеність відповідачами факту перерахуванню страхової виплати на рахунок страхувальника є підставами для визнання недійсним договору страхування, а внаслідок чого визнання недійсною умову кредитного договору щодо сплати страхового платежу. Вказані обставини дають підстави для відмови у задоволенні позовних вимог в цій частині, оскільки вони не ґрунтуються на законі. Окрім того, рішенням Словянського міськрайонного суду від 05 грудня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Донецької області від 13 січня 2014 року, у задоволенні позову [PERSON] про визнання даного кредитного договору недійсним було відмовлено. Як вбачається з вказаного рішення, позивач просив визнати договір недійсним саме з підстав несправедливості умов цього договору щодо сплати комісій та страхового платежу. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Рішення в частині визнання меморіальних ордерів такими, що не мають юридичної сили, не оскаржується, тому апеляційним судом не перевіряється. Отже, апеляційні скарги підлягають задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню в частині задоволених позовних вимог з ухваленням нового рішення в цій частині про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Outcome: dismissed