Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-06 00:00:00

22 лютого 2021 року [PERSON] звернулась до суду з позовом, яким просить стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , у розмірі 3 000,00 грн. з подальшою індексацією, починаючи з 20 лютого 2018 року і до досягнення дитиною повноліття. Обґрунтовує вимоги позову [PERSON] тим, що заочним рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 27 травня 2015 року шлюб між нею та відповідачем розірвано. Від шлюбу [INFO] народився син - [PERSON] , який після розірвання шлюбу залишився мешкати разом з нею. Позивач зазначає, що після розірвання шлюбу відповідач не цікавиться дитиною, матеріальної допомоги не надає, не зважаючи на таку можливість, що встановлено вироком Червонозаводського районного суду м. Харкова від 07 грудня 2018 року. Крім того, [PERSON] приховує своє місцеперебування, що унеможливлює ініціювати зустріч з ним для врегулювання спору у досудовому порядку. [PERSON] вказує, що працює та отримує мінімальну заробітну плату, якої не вистачає на забезпечення нагальних потреб як її самої, так і дитини. Заочним рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 16 квітня 2021 року позов [PERSON] задоволено частково. Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 17 червня 2021 року заочне рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 16 квітня 2021 року у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дитини скасовано. Вищевказану справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Правом подання відзиву відповідач не скористався, що не перешкоджає судовому розгляду. У судовому засіданні позивач вимоги позову підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити з підстав, наведених у позові. У судовому засіданні відповідач позовні вимоги визнав частково, погодившись на стягнення з нього аліментів на утримання спільного сина в розмірі 1 500,00 грн., щомісячно, починаючи від дня пред`явлення позову, тобто з 22 лютого 2021 року, а не як просить позивач, з 20 лютого 2018 року. [PERSON] пояснив, що позивач обізнана про його фактичне місце проживання у с. Покотилівка, де у 2021 році протягом п`яти днів на зимових канікулах разом з ним мешкав син, за погодженням з колишньою дружиною на вихідних син ночує в нього. Вказав, що на даний час має нерегулярні мінливі заробітки, здійснюючи ремонт приватних квартир, в розмірі приблизно 15 000,00 грн. щомісячно. Позивач зазначив, що регулярно проводить вільний час спільно зі своєю дитиною, відвідуючи парки, аквапарки, розважальні кімнати, кафе тощо. В 2019 році разом з сином їздив на відпочинок до Туреччини, в 2020 році спільно відпочивали на Азовському морі, спільно святкують день народження сина. Також вказав, що регулярно надає матеріальну допомогу на утримання дитини, у тому числі перераховує на банківський рахунок позивача аліменти на утримання сина в розмірі 1 500,00 грн. щомісячно, купує, за необхідності, речі для дитини та надає грошові кошти безпосередньо сину на кишенькові витрати, поповнює мобільний телефон. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши надані сторонами докази, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову [PERSON] , об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, дійшов до наступного висновку. За приписами ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Матеріали справи свідчать, що з 04 вересня 2009 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який заочним рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 27 травня 2015 року розірвано (справа № 646/2353/15-ц, № 2/646/809/2015). Рішення набрало законної сили. Від шлюбу сторони мають сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 04 лютого 2015 року Червонозаводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції. Відповідно до довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 23 лютого 2021 року, місце проживання позивача [PERSON] та дитини - [PERSON] зареєстровано за адресою: [ADDRESS] . Згідно копії паспорта [PERSON] , місце проживання відповідача зареєстровано за адресою: [ADDRESS] . Як роз`яснено в п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 р. № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», відсутність домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину є підставою для звернення до суду з відповідним позовом того із них, з ким вона проживає. Відповідно до ст. 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. За змістом ст.ст. 18, 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, що набула чинності для України 27 вересня 1991 року, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 8 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-III «Про охорону дитинства» (далі - Закон № 2402-III) кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 11 Закону № 2402-III та ст. 141 СК України, батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст. 12 Закону № 2402-III на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини, отже, і витрати на потреби дитини також мають бути однаковими. Отже, одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у СК України. У ст. 150 СК України визначені обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, а саме: батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. За змістом статті 181 СК України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Як убачається зі змісту позовної заяви позивач [PERSON] визначила способом стягнення аліментів - їх присудження у твердій грошовій сумі. Частиною першою статті 184 СК України передбачено, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. За приписами ч. 2 ст. 184 СК України, розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. Частинами 1, 2 ст. 182 Сімейного кодексу України закріплено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Як установлено судовим розглядом, відповідач [PERSON] має щомісячний дохід в розмірі приблизно 15 000,00 грн. Дитина [PERSON] мешкає разом з матір`ю - позивачем у справі за адресою: [ADDRESS] , та знаходиться на її утриманні. Відповідачем [PERSON] щомісячно надається матеріальна допомога на утримання сина шляхом перерахування грошових коштів на рахунок [PERSON] , відкритий у АТ КБ «ПРИВАТБАНК», що підтверджується випискою по картці/рахунку [NUMBER] та додатковим рахункам договору по окремим операціям за період: 01 січня 2017 року - 24 травня 2021 року. Судовим розглядом встановлено, що дитина постійно спілкується з батьком, разом відвідують розважальні заклади та їздять на відпочинок. Зазначені обставини жодним чином не спростовані позивачем [PERSON] під час судового засідання. Відповідачем в ході розгляду справи не надано суду доказів щодо наявності на його утриманні інших неповнолітніх дітей та непрацездатних батьків. Докази, які свідчать про наявність підстав для звільнення від обов`язку утримувати дитину в матеріалах справи відсутні. Враховуючи викладене, суд вважає необхідним встановити розмір аліментів на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , у сумі 2 000,00 грн., але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, що, на думку суду, є необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини та відповідає вимогам ст.ст. 181, 182 СК України. Відповідно до статті 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Разом з тим, позивач у своїй позовній заяві ставить вимогу про стягнення аліментів на утримання дитини за минулий час, а саме: з 20 лютого 2018 року. Згідно ч. 2 ст. 191 СК України, аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. За змістом цієї норми права стягнення аліментів за час, що передує пред`явленню позову, є можливим за наявності наступних умов: до моменту звернення з позовом до суду аліменти не стягувались; особа, яка вимагає аліментів, приймала заходи щодо одержання аліментів, але вони не були одержані у результаті ухилення особи, зобов`язаної сплачувати аліменти (відповідача), від їх сплати. При цьому під ухиленням від сплати аліментів у юридичній науці розуміють пряму відмову від надання утримання, а також різні дії (бездіяльність) зобов`язаної особи, спрямовані на повне або часткове ухилення від сплати аліментів: приховання особою свого дійсного розміру заробітку (доходу); зміну роботи або місця проживання з метою запобігання сплати аліментів; приховання свого місцезнаходження; інші дії, що свідчать про намір особи ухилитися від виконання обов`язку по утриманню. Факт ухилення від надання утримання може мати місце в тому випадку, якщо особа має у своєму розпорядженні кошти, але не бажає їх надавати. Матеріали справи свідчать, що з березня 2017 року відповідачем майже щомісячно здійснюється перерахування грошових коштів на ім`я позивача. Отже, [PERSON] , на виконання вимог ч. 2 ст. 191 СК України, не надано суду доказів того, що вона вживала заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не могла їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. За наведених обставин, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача аліментів за минулий час, оскільки у матеріалах справи наявні належні та допустимі докази, які вказують на те, що [PERSON] брав активну участь у належному матеріальному забезпеченні дитини. Згідно з частинами 1-3 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. В частині 1 статті 81 ЦПК України вказано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цих Кодексом. За вимогами статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Принцип змагальності, закріплений у статті 12 ЦПК України, полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог. Позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази. Про перевагу однієї позиції над іншою суд і виносить власне рішення. При цьому, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс. За наведених вище обставин у сукупності, суд вважає позовні вимоги [PERSON] такими, що підлягають частковому задоволенню. Інші доводи та заперечення учасників справи означених висновків суду не спростовують. При цьому, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29). Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, а саме - судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, а позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», з відповідача в дохід держави підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 908,00 гривень. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. На підставі викладеного та

Outcome: partial