Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-05 00:00:00

22 квітня 2019 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що 12 лютого 2015 року між нею та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики, за яким вона передала відповідачу 3400 доларів США. Даний факт підтверджується розпискою складеною відповідачем [PERSON] власноручно. Згідно даної розписки відповідач зобов`язався повернути їй 3400 доларів США до 12 березня 2015 року. Однак, в зазначений в розписці термін, кошти відповідачем не повернуті, на її неодноразові усні звернення повернути борг, відповідач не реагував. На час звернення до суду, кошти у вказаному розмірі відповідачем не повернуті, а тому просить стягнути з відповідача надані у борг кошти у розмірі 3400 доларів США та 3% річних від суми заборгованості за весь час прострочення, тобто за період з 13.03.2015 року по 19.04.2019 року, що становить 417, 22 доларів США. Ухвалою Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 13 травня 2019 року прийнято до свого провадження дану цивільну справу та ухвалено проводити її розгляд по суті в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. В судове засідання позивач та її представник не прибули, від позивача надійшла заява про розгляд справи без її участі, заявлені позовні вимоги підтримала і просила їх задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечила. У судове засідання відповідач [PERSON] не прибув з невідомих суду причин, був повідомлений належним чином, про що свідчить наявність завчасних повідомлень за місцем реєстрації відповідача, оголошення на офіційній веб-сторінці суду. Правом подачі відзиву до суду відповідач також не скористався, заяв про розгляд справи у його відсутність до суду не скеровував. Враховуючи позовні вимоги позивача, який не заперечує проти заочного розгляду справи, беручи до уваги відсутність відповідача, який належним чином повідомлений про день та час розгляду справи та відзиву не подав, суд прийшов до висновку про можливість заочно розглянути справу відповідно до ст 280 ЦПК України. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України розгляд справи відбувся без фіксування судового процесу. Всебічно вивчивши обставини справи, дослідивши надані письмові докази у сукупності, суд дійшов висновку, що позов заявлений обґрунтовано і підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин. Згідно ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Як передбачено ст.11 ЦК України, підставою виникнення цивільних правовідносин є, зокрема, правочини. Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ч.2 ст.1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Судом встановлено, що 12 лютого 2015 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики, оформлений у письмовій формі шляхом надання розписки, в якій вказано, що [PERSON] надала в борг відповідачу [PERSON] 3400 доларів США. Із змісту розписки вбачається, що [PERSON] зобов`язується у строк до 12 березня 2015 року повернути борг [PERSON] в сумі 3400 доларів США. Згідно ст.545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Судом встановлено, що оригінал розписки був долучений до матеріалів справи позивачем. Таким чином, суд вважає доведеним той факт, що між позивачем та відповідачем склалися зобов`язання із договорів позики, відповідач свої зобов`язання за ними не виконав. Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Оскільки між сторонами існують договірні правовідносини з позики, позичальником не виконані зобов`язання перед позикодавцем, кошти, отримані у позику, в обумовлений строк відповідачем добровільно не повернуті, отже вимоги позивача про стягнення з останнього суми боргу у валюті, визначеній договором є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Судове рішення не може змінювати грошовий еквівалент зобов`язання, вираженого сторонами договору в іноземній валюті, а отже сума, що підлягає стягненню за виконавчим листом, обчислюється в іноземній валюті, яка конвертується в національну валюту на день здійснення платежу. У разі ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті стягувачу має бути перерахована сума боргу саме в іноземній валюті, визначена судовим рішенням, а не її еквівалент у гривні, вказаний на момент ухвалення судового рішення. Перерахування суми у національній валюті України за офіційним курсом НБУ на момент ухвалення судового рішення не вважається належним (повним) його виконанням. Зазначений правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18). Крім того, із врахуванням позиції зазначеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, при стягненні боргу та обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті. Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов`язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом. В даному випадку позивач заявив вимогу про стягнення трьох процентів річних від суми заборгованості за весь час прострочення, оскільки інші види відповідальності за прострочення боргу в іноземній валюті не застосовуються. Отже, 3% річних розраховуються з урахуванням боргу у розмірі 3400,00 доларів США, помноженого на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання, а саме з 13 березня 2015 року до дня подачі позову. Суд погоджується з наведеним в позовній заяві розрахунком 3 % річних, а тому вважає можливим задовольнити позов і в частині стягнення з відповідача 3% річних у сумі, яку просить позивач. Відповідно до ст.12, 13 ЦПК України, до основних засад судочинства віднесено змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості. На час розгляду справи достовірність вказаної вище розписки та договору позики не спростована відповідачем. Відповідачем у спростування наданих позивачем доказів про укладання договору позики, суми боргу, строків повернення суми боргу, жодного доказу суду не надано. Частинами першою, третьою ст.1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Аналізуючи наведене суд встановив, що право позивача є порушеним та підлягає захисту в судовому порядку. Крім того, з відповідача на користь позивача згідно вимог ч.1 ст.141 ЦПК України, слід стягнути понесені та документально підтверджені судові витрати у виді судового збору.

Outcome: approved