Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-19 00:00:00

23.10.2015 року позивач звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що 01.03.2015 року померла [PERSON]. За життя остання побудувала житловий будинок, розташований по вул. [PERSON], №9, в с. Велика Буда Герцаївського району Чернівецької області, в якому проживала і була прописана по день смерті. Житловий будинок побудований на земельній ділянці виділеній з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку загальною площею 0,25 га. За життя [PERSON] уклала на імя позивача заповіт, яким заповіла йому усе своє майно після смерті. Позивач являється єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину шляхом подачі у шестимісячний термін після смерті спадкодавця заяви про прийняття спадщини до приватного нотаріуса. Інших осіб які б прийняли спадщину та мали б право на обовязкову частку у спадковому майні немає. Нотаріус своєю постановою відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок, у звязку з відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів на житловий будинок, що й було підставою для звернення до суду з вимогою визнати за ним право власності на спірний житловий будинок. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги з підстав наведених у позові та просив їх задовольнити. Відповідач в судове засідання свого представника не направляв, однак до суду від останнього надійшла письмова заява про розгляд справи у відсутності їхнього представника, також зазначивши що позов повністю підтримують та проти його задоволення не заперечують. Суд, дослідивши письмові докази по справі, з урахуванням пояснень представника позивача, прийшов до висновку що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Так, судом встановлено, що 01.03.2015 року померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-МИ №143753. Остання була прописана та до моменту смерті проживала по вул. [PERSON], №9, в с. Велика Буда Герцаївського району Чернівецької області. Спадковим майном останньої являється житловий будинок з приналежними до нього господарським будівлями і спорудами, розташований за вищенаведеною адресою, який згідно даних технічного паспорту складається з: житлового будинку літ. «А», загальною площею 38,00 кв.м., житловою площею 19,60 кв.м., сараю літ. «Б», площею 24,20 кв.м., сараю літ. «В» площею 15,20 кв.м. та криниці №1, вартістю в цінах 2015 року 39 133 грн. Відповідно до даних погосподарської книги Великобудської сільської ради Герцаївського району Чернівецької області, номер обєкта погосподарськго обліку 0323-3, житловий будинок №9 по вул. Емінеску М. в с. Велика Буда Герцаївського району Чернівецької області побудований у 1958 році на земельній ділянці загальною площею 0,25 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, та зареєстрований за [PERSON]. Відповідно до ст.58 ЦК УРСР 1922 року, який був чинним на час побудови спірного жилого будинку, [PERSON] набули право власності в межах, установлених законом, володіння, користування й розпорядженням цим майном. У 1958 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року) і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Пленум Верховного Суду України у п. 9 своєї\~постанови від 04.10.1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок»\~роз'яснив, що право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради. Зважаючи на те, що спірний житловий будинок, побудований на земельній ділянці відведеній для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд і прийнятий в експлуатацію, зареєстрований з 1958 року в сільській раді за [PERSON], з даного періоду остання набула право власності на нього. За життя, [PERSON], 06 березня 2002 року, уклала заповіт на позивача, який на момент її смерті не змінений і не скасований, чим заповіла йому усе своє майно, де б воно не знаходилось і з чого воно б не складалось, і взагалі все те що їй буде належати за законом на день смерті та на що буде мати право. З матеріалів спадкової справи №39/2015 до майна померлої [PERSON] встановлено, що позивач у встановлений законом термін звернувся до приватного нотаріуса з заявою про прийняття спадщини та надання йому свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок. Інших спадкоємців які б прийняли спадщину та які б мали право на обовязкову частку у спадковому майні [PERSON] немає. Відповідно до змісту ст. 1216 ЦК України, у разі спадкування, права та обовязки спадкодавця переходять до спадкоємців. Згідно ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 5 ст. 1268\~ЦК\~незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, та згідно ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Приватний нотаріус своєю постановою № 305/02-31 від 05.09.2015 року відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спірне домоволодіння, яке належало [PERSON], у звязку з відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів на спадковий житловий будинок, та документів, що підтверджують реєстрацію права власності на цей будинок, необхідних для вчинення нотаріальних дій. Згідно\~ст. 392 ЦК України, право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ч. 4 ст. 174\~ЦПК України,\~у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.\~ Виходячи з вищенаведеного, суд приходить до висновку, що оскільки спірний житловий будинок був побудований у встановленому законом порядку на відведеній земельній ділянці з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, прийнятий в експлуатацію та зареєстрований у сільській раді з 1958 року за [PERSON], також враховуючи визнання відповідачем позову, за позивачем слід визнати право власності на вищезазначений житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями і спорудами в порядку спадкування за Заповітом. На підставі наведеного,

Outcome: approved