Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-22 00:00:00

23.10.2019 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що на підставі свідоцтва про право власності від 02.02.2000 року йому належить 63/100 частини житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] . В будинку зареєстровані він, [PERSON] , дружина - [PERSON] та син - [PERSON] . Однак, [PERSON] не проживає в житловому приміщенні понад однин рік, а саме 27 років без поважних причин. Відповідач не проживає в даній квартирі починаючи з 1992 року, не сплачує комунальні платежі в утриманні житла участі не бере, особистих речей в будинку не має і взагалі будинком він не цікавиться. Перешкод в користуванні жилим приміщенням ні він, ні інші члени сім`ї відповідачу не чинили. Починаючи з 1992 року фактично проживає за іншою адресою, а саме в [ADDRESS] . Тому, просив визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою від 11.11.2019 року було відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення (викликом) сторін. В судовому засіданні позивач - [PERSON] позов підтримав та просив вимоги задовольнити в повному обсязі. Відповідач - [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, заяв про розгляд справи за його відсутності та відзив на позов до суду не подав. Відповідно до вимог ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, та не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив. За таких обставин суд, враховуючи вказані вимоги постановив розглянути справу без участі відповідача та ухвалити заочне рішення. Суд, заслухавши позивача, покази свідків: [PERSON] , [PERSON] , дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що [PERSON] є власником (63/100) житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності від 02.02.2000 року, зареєстрованого в реєстрі за №2938 від 11.02.2000 року (а.с.6). Згідно довідки про місце проживання та склад сім`ї Управління адміністративних послуг Білоцерківської міської ради Київської області №6882 від 30.09.2019 року (а.с.10), у вказаному будинку зареєстровані: з 13.11.1967 року - [PERSON] , [INFO] , з 07.08.1971 року - його дружина - [PERSON] , [INFO] , та з 16.06.1992 року - син позивача - [PERSON] , [INFO] , що також підтверджується будинковою книгою (а.с.12-21). З акту №225 про фактично проживаючих осіб від 18.10.2019 року (а.с.11), вбачається, що в будинку [ADDRESS] , фактично проживають [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , а [PERSON] , [INFO] відсутній з 2016 року по теперішній час. Допитана в судовому засіданні в якості свідка - [PERSON] суду пояснила, що з позивачем вони сусіди вже 20 років. Відповідач, син позивача, в будинку не проживає з 1997 року, проживає із жінкою за іншою адресою. Вона приходить до позивача в гості на свята, дні народження та близько один - два рази на місяць. Особистих речей відповідача в будинку не має. Комунальні послуги за будинок сплачує позивач, відповідач йому не допомагає. Відповідачу ніхто не перешкоджає користуватися будинком. Тиждень тому, відповідач приходив до будинку, стукав у вікна, погрожував батьку, вона зайшла, відповідач схватив її за комір. Відповідач по телефону погрожував батьку. Порушував громадський порядок, викликали поліцію. Відповідач також викликав поліцію, вона прийшла як свідок, але поліція нічого не складала. Допитана в судовому засіданні в якості свідка - [PERSON] суду пояснила, що позивача вона знає з 1974 року, як вийшла заміж за брата дружини позивача. Відповідача вона знає, він не живе з батьком близько 25 років. Відповідач одружився і проживає за іншою адресою. Особистих речей відповідача в будинку не має. Комунальні послуги за будинок сплачує позивач, відповідач йому не допомагає. Навесні 2019 року відповідач приходив на день народження матері, вів себе по хамські, кинув подарунок, нагрубив і пішов. Як вбачається з матеріалів справи (а.с.48), 09.11.2019 року поліцейським БПП в м. Біла Церква УПП в Київській області Вакуленко В.В. відносно [PERSON] , [INFO] , був складений адміністративний протокол про те, що він [PERSON] постійно вчиняв психологічний тиск на своїх батьків, ображав їх, висловлювався нецензурною лайкою, погрожував фізичною розправою, чим порушив с.173-2 КУпАП. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Відповідно до ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Згідно ст. 64 ЖК України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. У рішенні Конституційного Суду України від 3 червня 1999 року № 5-рп/99, зазначено, що Житловий кодекс Української РСР, визнаючи гарантії права громадян на житло, встановлює права і обов`язки наймача жилого приміщення та членів його сім`ї, які проживають разом з ним, за договором найму, обов`язковим елементом якого є плата за користування житлом та за комунальні послуги. Частина 2 статті 64 цього Кодексу передбачає, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ч. 1 ст.29 ЦК України, місце проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Встановлено, що відповідач [PERSON] був зареєстрований у вказаному житловому приміщенні, як члени сім`ї власника будинку, однак зобов`язання щодо утримання майна та сплаті комунальних послуг не виконує, житлом не цікавиться, вибув до іншого місця проживання. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до приписів ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та протоколів № № 2.4.7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. Згідно вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідач у даній справі відзив на позов із запереченнями та належними і допустимими доказами в їх підтвердження та спростування доводів позивача до суду не подав. Таким чином, дослідивши всі докази у справі в їх сукупності, суд встановив, що відповідач не проживає в спірному будинку більш ніж один рік, не цікавляться ним, не несе витрати по його утриманню та оплаті комунальних послуг, його речей в будинку немає, поважних причин, через які відповідач був відсутній понад один рік в спірному будинку судом не встановлено, як і не встановлено, що позивач будь-яким чином чинив йому перешкоди у користуванні будинком. Відповідно до абзацу 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Тобто правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою. Відповідно п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється органом реєстрації на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, виходячи зі змісту зазначеної норми закону, прийняте рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, відповідно є підставою дня зняття цієї особи з реєстрації, а відповідно до ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організації, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований, тому підлягає до задоволення в повному обсязі. Згідно ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивач сплатив при подачі позову судовий збір в розмірі 768,40 грн. (а.с.1) та заявив клопотання про залишення судових витрат за ним.

Outcome: approved