Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-10 00:00:00

23.11.2017 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача, в якому просить на підставі ст. 161 СК України визначити місце проживання малолітнього [PERSON], [INFO], разом із батьком [PERSON], [INFO]. При цьому позивач посилається на те, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 16.06.2014 року. Від шлюбу у сторін народилося двоє дітей, за рішенням суду було визначено місце проживання доньки [PERSON] разом із батьком, а сина [PERSON] з матірю. Оскільки, переважно діти проживають разом із позивачем у квартирі його матері, то позивач звертається до суду із позовом. У судовому засіданні представника позивача [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги підтримала та просить позов задовольнити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги визнала та не заперечує проти задоволення позову. Вислухавши учасників справи, які зявилися до судового засідання, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як встановлено у судовому засіданні, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 15.11.2003 року, який розірвано заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 16.04.2014 року у справі № 520/2064/14-ц /а.с. 12/. Від шлюбу у сторін народилося двоє дітей: донька [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 16.04.2014 року, зокрема, визначено місце проживання доньки [PERSON], [INFO], із батьком, а сина [PERSON], [INFO], - з матірю. Рішення набрало законної сили 28.04.2014 року. У ході розгляду справи сторона позивача пояснювала, що діти сторін більшість часу проживають разом із позивачем у квартирі його матері. На підтвердження чого судом досліджено довідку /виписка з домової книги про склад сімї та реєстрацію/ № 2032 від 02.11.2017 року, з якої вбачається, що у квартирі [ADDRESS] проживають: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] /без реєстрації/, [PERSON], [INFO] /без реєстрації/, [PERSON], [INFO] /а.с. 11/. Матеріали справи не містять доказів, які були б відхилені судом. Оскільки, мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітній син, то суд приходить до висновку, що права, свободи та інтереси позивача порушені, що призвело до звернення позивача до суду за захистом. 15.12.2017 року набрав чинності Закон України від 03.10.2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів». Згідно з п.п. 9 п. 1 Розділу ХІІ «Перехідні положення» ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Таким чином, з урахуванням визнання відповідачем позовних вимог у повному обсязі, про що заявлено у судовому засіданні, суд приходить до висновку, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню в даному судовому провадженні, так як суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Суд зазначає, що спірні правовідносини є сімейними та регламентуються положеннями ст. 161 СК України, якою передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Якщо орган опіки та піклування або суд визнав, що жоден із батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку, на вимогу баби, діда або інших родичів, залучених до участі у справі, дитина може бути передана комусь із них. Якщо дитина не може бути передана жодній із цих осіб, суд на вимогу органу опіки та піклування може постановити рішення про відібрання дитини від особи, з якою вона проживає, і передання її для опікування органу опіки та піклування. Судом досліджено висновок органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради № 2528/01-11 від 05.01.2018 року про визначення місця проживання малолітнього [PERSON], [INFO], разом із батьком [PERSON], [INFO]. Висновком встановлено, що дитиною було написано заяву про те, що він хоче проживати разом із батьком, сестрою, дідусем та бабусею; з матірю малолітній бачиться на вихідних днях та іноді у будні. При прийнятті рішення у справі суд приймає до уваги правовий висновок, викладений Верховним Судом України у справі № 6-2445цс16. У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матірю. При цьому суди мають встановити виняткові обставини у розумінні положень статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, які б свідчили про неможливість проживання дітей разом з матірю. Пленум Верховного Суду України зазначає, що «при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та зясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати» (п. 18 Постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 р. №11). Водночас, відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 р., малолітня дитина не повинна (крім тих випадків, коли є виняткові обставини) бути розлучена зі своєю матірю. Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов'язки щодо батьків (ст. 142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками. У справі «Хант проти України» вказано, що права дитини мають перевагу над правами батьків. Так, 11 липня 2017 року Європейським Судом з прав людини було винесено рішення у справі «М.С. проти України», у якому йдеться визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по- перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосується дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Таким чином, суд приходить до висновку, що рівність прав батьків витікає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Проаналізувавши встановленні обставини, суд вважає, що за виниклих між сторонами відносин, врахувавши наявність між дитиною та батьком тісного зв'язку, та бажання самого сина проживати із батьком свідчить про те, що між сином та матірю відсутній тісний звязок, розірвання якого може призвести до негативного впливу на розвиток дитини. З урахуванням вказаного, приділяючи першочергову увагу інтересам малолітнього сина сторін, суд приходить до висновку, що малолітній син сторін на теперішній час має проживати із батьком. У звязку із чим, позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, так як обґрунтовані та доведені.

Outcome: approved