Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-27 00:00:00

23.03.17. позивачка звернулась до суду з позовом, який 20.04.17. уточнила (а.с.83-88), та зазначила вимоги до Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «ВЕКТОР ПЛЮС», ПАТ «ОМЕГА БАНК» про визнання частково недійсними договору факторингу та договору про відступлення прав за іпотечним договором, мотивуючи їх наступним. 26.09.08. між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 2402/0908/02-035 за яким останній отримав кошти у розмірі 90 000,00 доларів США. На забезпечення даного кредитного договору між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] було укладено договір поруки № 2402/0908/02-035/Р-1, та договір іпотеки, предметом якого було нерухоме майно: житловий будинок та земельна ділянка за адресою: м. Чернігів, вул. Ушакова, 50. 28.11.12. ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» уклали договір факторингу № 15, згідно якого ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» набуло статусу кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які являлись боржниками ПАТ «Сведбанк». Крім того, 28.11.12. ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» уклали договір про відступлення прав за іпотечним договором, який було посвідченого нотаріально. Всупереч вимог закону, [PERSON] не була повідомлена про зміну іпотекодержателя та укладення договору факторингу. Про своє порушене право вона дізналася у листопаді 2014 року при розгляді справи за позовом ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс», до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, а тому у встановлений законом трирічний строк звертається до суд з вимогою про визнання договору факторингу в частині недійсним. Позивачка, посилаючись на норми Цивільного кодексу України та норми ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» зазначає про те, що станом на день укладення договору факторингу та договору про відступлення права вимоги за іпотечним договорами Національним банком України не надавалось ТОВ «ФК «Вектор плюс» індивідуальних чи генеральних ліцензій на здійснення валютних операції, що передбачено порядком надання небанківським фінансовим установам генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій регламентований Положення про порядок надання небанківським фінансовим установам, національному оператору поштового звязку генеральних ліцензій на здійснення валютних операції, затвердженим постановою НБУ від 09.08.2002 року № 297. Також, позивачка вказує про те, що як вбачається з додатку до № 1 до договору про відступлення прав вимоги за договором іпотеки від 28.11.12. було відступлено право вимоги за договором іпотеки в якому іпотекодержателем виступає [PERSON], однак сторонами даного договору є ВАТ «Сведбанк» та [PERSON]. Просила визнати недійсним договір факторингу № 15 від 28.11.2012, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор плюс» та Публічним акціонерним товариством «Сведбанк», в частині, згідно якого відступлено право вимоги за кредитним договором від 26.09.2008 року № 2402/0908/02-035, укладеним між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» та [PERSON]; визнати недійсним договір про відступлення прав за договором іпотеки від 28.11.2012, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 6970, в частині (п.2242), згідно якого відступлено право вимоги за договором іпотеки від 26.09.2008, укладеним між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» та [PERSON], посвідченим приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого у реєстрі за № 8182; судові витрати покласти на відповідача. В судовому засіданні представник позивачка та її представник позов підтримали, просили його задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві та в уточненнях до неї (а.с.3-8, 83-88). Представники відповідача ТОВ «ФК «ВЕКТОР ПЛЮС» в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову з підстав, які викладені у письмових запереченнях проти позову (а.с.131-136). Представник третьої особи на стороні позивача Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг в судове засідання не зявився, про дату і час розгляду даної справи повідомлений належним чином (а.с.175). В матеріалах справи від них містяться письмові пояснення (а.с.55-56), та клопотання, в якому просять справу розглянути без представника Нацкомфінпослуг (а.с.183-184). Третя особа на стороні відповідача Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не зявилась, про дату і час розгляду даної справи повідомлена належним чином (а.с.179). В матеріалах справи від неї містяться лист, згідно якого просить розглядати справу за її відсутності за наявними документами та доказами, враховуючи фактичні обставини справи та ухвалити рішення відповідно до чинного законодавства (а.с.181). Представник відповідача ПАТ «Омега Банк» в судове засідання не зявився, про дату і час розгляду даної справи повідомлений належним чином (а.с.178), причини неявки суду невідомі, заяв про розгляд справи за відсутності представника відповідача до суду не надали. Третя особа на стороні позивача [PERSON] в судове засідання не зявився, про дату і час розгляду даної справи повідомлений належним чином (а.с.177), причини неявки суду невідомі, заяв про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило. Суд вважає за можливе слухати справу у відсутність незявившихся сторін по справі, на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Вислухавши пояснення позивачки, представника позивача, представників відповідачів ТОВ «ФК «ВЕКТОР ПЛЮС», дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. В судовому засіданні встановлено, що 26.09.08. між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № 2402/0908/02-035, згідно якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 90000,00 доларів США зі сплатою 12,5 % річних зі строком повернення до 25 вересня 2018 року включно (а.с.13-17). 26.09.08. між ВАТ «Сведбанк», [PERSON] та [PERSON] укладений Договір поруки № 2402/0908/02-035/Р-1, згідно якого поручитель солідарно відповідає перед кредитором за виконання [PERSON] зобовязань в повному обсязі за кредитним договором № 2402/0908/02-035 від 29.09.2008 року і додаткових угод до нього (а.с.18). 26.09.08. між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] укладено іпотечний договір, за яким [PERSON] в якості забезпечення належного виконання вимог, що випливають з кредитного договору № 2402/0908/02-035 від 26 вересня 2008 року, передала належне їй на праві власності нерухоме майно: житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою м. Чернігів, вул. Ушакова, 50 та земельну ділянку у м. Чернігові по вул. Ушакова, 50 загальною площею 0,0551 га (а.с.19-20). 28.11.12. ПАТ «Сведбанк», яке виступає правонаступником ВАТ «Сведбанк», яке в свою чергу виступає правонаступником АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» уклали договір факторингу № 15, згідно умов якого Банк відступає Фактору свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, зазначених у реєстрі заборгованості боржників, право на вимогу якої належить Банку на підставі документації, а Фактор шляхом надання фінансової послуги Банку набуває право вимоги такої заборгованості від боржників та передає Банку за плату грошові кошти в розпорядження у розмірі, що становлять ціну продажу та в порядку, передбаченому даним договором (а.с.21-24). 28.11.12. ПАТ «Сведбанк» (первісний іпотекодержатель) та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» (новий іпотекодержатель) уклали договір про відступлення прав за іпотечним договором, відповідно до п.п. 1.2. якого первісний іпотекодержатель відступає новому іпотекодержателю права за Іпотечними договорами, перелік яких наведено у Додатку № 1 до цього Договору (а.с.26), який містить перелік позичальників в тому числі і [PERSON] (а.с.27). Рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 27 березня 2015 року по справі № 751/11948/14 було вирішено: апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю „Факторингова компанія „Вектор Плюс задовольнити: рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 02 лютого 2015 року скасувати; позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю „Факторингова компанія „Вектор Плюс задовольнити; стягнути в солідарному порядку з [PERSON] та [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю „Факторингова компанія „Вектор Плюс заборгованість за кредитним договором № 2402/0908/02-035 від 26 вересня 2008 року, укладеним між ВАТ „Сведбанк та [PERSON], яка утворилася станом на 03.11.2014 року, а саме: заборгованість за тілом кредиту в сумі 81 418,75 (вісімдесят одну тисячу чотириста вісімнадцять) доларів США, що еквівалентно 1 054 372,81 грн., заборгованість за відсотками в сумі 5 093,65 (пять тисяч девяносто три) доларів США, що еквівалентно 65 962,76 грн., пеню в сумі 18 131 (вісімнадцять тисяч сто тридцять одну) грн. 68 коп.; стягнути з [PERSON] та [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю „Факторингова компанія „Вектор Плюс по 2740 грн. 50 коп. з кожного в рахунок відшкодування понесених витрат по сплаті судового збору (а.с.188-194). Рішення суду набуло законної сили 27.03.15. В вказаному рішенні судом дана правова оцінка обставинам укладення договору факторингу. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно Свідоцтва серії ФК № 357 та додатка до свідоцтва, виданого TOB «Факторингова компанія «Вектор плюс» останнє має право здійснювати без отримання ліцензій та/або дозволів відповідно до законодавства: - факторинг; - надання фінансових кредитів за рахунок власних коштів (а.с.168). Частиною 1 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 року із наступними змінами та доповненнями, передбачено, що Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Частина 2 статті 5 Декрету передбачає, що Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання, а частиною 4 цієї статті передбачено вичерпний перелік випадків коли разові операції з іноземною валютою потребують індивідуальної ліцензії. Статтею 1 Декрету визначено перелік валютних операцій право вимоги за кредитним договором, яке перейшло до TOB «Факторингова компанія «Вектор плюс» за договором факторингу, не є валютною операцією, яка потребує генеральної або індивідуальної ліцензії в розумінні Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 року із наступними змінами та доповненнями. Посилання сторони позивача на відсутність у відповідачів ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями є необґрунтованими, з огляду на ті обставини, що така ліцензія необхідна при укладенні кредитного валютного договору, а не договорів факторингу, який оскаржується позивачем. Відповідно до п. 7, 8 постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 № 9, правочин може бути визнано недійсним лише з підстав, визначених законом. За правилами ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника процесу має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вичинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчинюється батьками не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Частинами 1 та 3 статті 215 ЦК України передбачено, що підставою для недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами 1-3, 5,6 ст. 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Згідно зі ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 228 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму Верховного суду України від 6.11.2009 р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК: 1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина; 2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України; правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок. Статтею 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобовязанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредитору (ч. 1 ст. 513 ЦК України). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язані в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Стаття 629 визначає, що договір є обовязковим для виконання сторонами. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. У відповідності з нормою ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Неповідомлення позивача про відступлення права вимоги за кредитним договором, також не є підставою для визнання оспорюваних договорів недійсними. Згідно ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язані здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. В частині 2 зазначено, якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобовязанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обовязку первісному кредиторові є належним виконанням. З наведеного вбачається що неповідомлення боржника про заміну кредитора не є підставою для визнання договору недійсним. Відповідно до ст. 1080 ЦК України договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. Таким чином, отримання первісним кредитором згоди боржника на укладення договору факторингу, передачу документів, які підтверджують дійсність, виникнення і наявність прав грошової вимоги, нормами ст.ст. 516-517, 1077-1086 ЦК України, не передбачено. На підставі вищевикладеного вбачається, що укладений договір факторингу відповідає приписам ст.ст. 1077-1086 ЦК України, що визначають правове регулювання таких договорів. Безпідставними є і посилання позивачки на те, що договори факторингу щодо набуття відступленого права грошової вимоги можуть укладатися лише до боржників - суб'єктів господарювання. [PERSON] посилається на п. 1 Розпорядження Держфінпослуг від 03.04.2009 року № 231 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» як на підставу того, що ТОВ «ФК «Вектор плюс» не мало правових підстав для набуття прав кредитора за оспорюваним договором факторингу, не відповідає вимогам чинного цивільного законодавства, оскільки ЦК України не містить обмежень щодо правового статусу боржника, щодо якого може передаватися право грошової вимоги. Відповідно до розяснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Позивачка звернулась до суду як особа, яка заявляє самостійні вимоги з підстав того, що вона була стороною договору поруки № 2402/0908/02-035/Р-1 від 26.09.08. за кредитним договором, укладеним між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] та стороною договору іпотеки, оскільки вважає, що при укладенні оспорюваних договорів, її права були порушені. Щодо посилання позивачки [PERSON] на те, що в додатку до Договору про відступлення прав за іпотечними договорами була вказана не вона, як власник майна, а [PERSON], то дана обставина не тягне за собою визнання договору недійсним, а є лише технічною помилкою або опискою при складанні вказаного додатка. Крім того, представником відповідача було зазначено, що позивачка пропустила строк позовної давності для звернення до суду, однак щодо цього слід вказати наступне. Відповідно до змісту ст. 257 ЦПК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Як вбачається з матеріалів справи, позивачка [PERSON], не будучи повідомленою про укладення оспорюваних договорів, про своє порушене право дізналася лише у листопаді 2014 року, а до суду звернулась у березні 2017 року, а тому строк позовної давності нею пропущено не було. Отже, перевіривши та зясувавши всі необхідні обставини справи, оцінюючи усі наявні докази по справі, досліджені в судовому засіданні в їх сукупності, приймаючи до уваги вищевикладене, суд вважає, що будь-якого порушення або не додержання вимог закону при укладені оскаржуваних позивачкою договорів факторингу та відступлення прав за іпотечними договорами, під час розгляду цивільної справи судом не встановлено, а позивачкою не зазначено законних підстав та не доведено обставин на обґрунтування своїх позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed