Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-07 00:00:00

23 березня 2020 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про усунення перешкод в користуванні квартирою. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що квартира [ADDRESS] належала на праві спільної сумісної власності їй та її сину [PERSON] . Після смерті сина, який помер [INFO] , вона та відповідач успадкували по ј частини квартири [ADDRESS] . Вказує, що вона є власником ѕ частини квартири [ADDRESS] , відповідно до витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 13 травня 2019 року. Зазначає, що відповідач [PERSON] змінила замки від вхідних дверей та не пускає її у квартиру. ЇЇ прохання щодо звільнення ѕ частин квартири та надання їй можливості користуватись та проживати у квартирі відповідачем були проігноровані. Вказує, що відповідач в усній формі повідомила їй, що спірна квартира є її особистою власністю та вона не має права користуватись вказаною квартирою та проживати у ній. На підставі наведеного позивач просить зобов`язати [PERSON] усунути перешкоди в користуванні належною їй на праві спільної часткової власності - квартирою [ADDRESS] , шляхом вселення у спірну квартиру, передачі їй ключів від вхідних дверей вказаної квартири та забезпечення вільного доступу до вказаної квартири. Судові витрати позивач просить покласти на відповідача. Ухвалою судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 квітня 2020 року відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження. У своєму відзиві на позовну заяву відповідач зазначає, що вона позов не визнає, оскільки вважає заявлені позивачем вимоги надуманими та безпідставними. Вказує, що позивач тривалий час, більше 20 років проживає та працює в Італії. Останній раз вона особисто спілкувалась з позивачем у період з 26 по 30 вереся 2017 року у Луцькій міській лікарні, де на лікуванні перебував її хворий чоловік [PERSON] . В період коли позивач знаходилась в Україні у 2018 році під час оформлення спадщини, остання не спілкувалась з нею та не висувала ніяких вимог щодо спірної квартири. Також зазначає, що замки від вхідних дверей не змінювала та другий примірник ключів знаходиться у позивача. На підставі наведено відповідач просить в задоволенні позову відмовити за безпідставністю позовних вимог. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, які зазначені в позові, який просив задовольнити в повному обсязі. Вказував, що перешкоди відповідач чинить позивачу в користуванні квартирою, в тому числі не надаючи вільного доступу [PERSON] , яку відповідно до довіреності від 02.06.2020 року позивач уповноважила на представництво її інтересів. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позов заперечили в повному обсязі з підстав, які зазначені у відзиві на позовну заяву, просили в задоволенні позову відмовити за безпідставністю вимог. Зазначили, що жодних перешкод позивачу не чиниться у користуванні квартирою. Заслухавши пояснення позивача, відповідача, представника відповідача, дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення з таких підстав. Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. (ст.4 ЦПК України). Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Як вбачається з матеріалів справи, а саме, з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 13.05.2019 року, ѕ частини квартири [ADDRESS] належить позивачу [PERSON] (а.с. 15). Також, як слідує з матеріалів справи, відповідач [PERSON] , згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 16.05.2018 року є спадкоємцем Ѕ частки у спадщині після смерті [PERSON] , яка складається з Ѕ частки квартири [ADDRESS] (а.с. 12). Пунктом 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Стаття 41 Конституції України закріпила, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Таким чином, підставою для задоволення позову про усунення перешкод в користуванні власністю є встановлення сукупності певних обставини, а саме: наявність у позивача права власності на майно та наявність перешкод у можливості користування ним своєю власністю. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частинами 5,6 вказаної норми Закону визначено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Звертаючись до суду з цим позовом, позивач просить усунути їй перешкоди в користуванні власністю, шляхом вселення у квартиру [ADDRESS] . Поміж тим, таких перешкод для позивача не встановлено і в цьому суд погоджується з доводами відповідача та її представника. Позивач, якакористується правовою допомогою адвоката, не виконала свого процесуального обов`язку та не надала жодних доказів, які б підтверджували заявлені вимоги про неможливість користування квартирою/неможливість у неї потрапити. При цьому, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.4 ст.12 ЦПК України). Сам факт звернення позивача до суду не свідчить про порушення її права, таке підлягає доказуванню у встановленому законом порядку. Як передбачено статтею 358 ЦК України, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України, розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Отже, усі співвласники квартири мають рівні права на користування і володіння, тобто вселення інших осіб має відбувались за взаємною згодою. Реалізація права власності однією особою не може шкодити праву власності іншої особи. Право спільної власності обмежено спеціальними нормами закону, унаслідок чого кожен із співвласників зобов`язаний реалізувати своє право власності з урахуванням прав та інтересів інших співвласників та за взаємною згодою. У судовому засіданні відповідач [PERSON] вказала, що жодним чином не чинить перешкод у вселенні [PERSON] та проживанні її в квартирі. Також зазначала, що особисто [PERSON] до неї не зверталась з приводу вселення до квартири, зазначала, що остання проживає в Італії. В ході розгляду справи було досліджено компакт-диск з відеозаписом, на якому зафіксовано суперечку між [PERSON] та [PERSON] , яка намагалась потрапити у спірну квартиру на підставі довіреності від 02 червня 2020 року. Також, відповідач в судовому засіданні вказувала, що не заперечує щоб позивач [PERSON] проживала у спірній квартирі. В ході розгляду справи представник позивача вказував, що досліджені відеозаписи вказують на ту обставину, що [PERSON] чинить перешкоди у доступі до квартири представнику [PERSON] - [PERSON] , яку позивач уповноважила щодо розпорядження належною її часткою в квартирі, зокрема і правом на вільний доступ до квартири. Разом з тим, суд не бере до уваги покликання представника позивача з огляду на наступне. Як вбачається з дослідженої у судовому засіданні довіреності від 02.06.2020 року, позивач [PERSON] серед іншого уповноважує [PERSON] мати вільний доступ до спірної квартири, а саме, квартири [ADDRESS] . Довіреність - це письмове повноваження, яке видає одна особа (довіритель) іншій (довіреному) для представництва перед третіми особами. Довіреність - це односторонній право чин, що фіксує межі повноважень представника, який, діючи на підставі довіреності, створює права та обов`язки безпосередньо для довірителя. Відповідно до статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Згідно ст. 238 ЦК представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до глави 23 ЦК України громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Отже, право на вселення до спірної квартири є особистим правом власника житла, та така дія не може бути вчинена представником. Та лише власник може ставити питання про вселення її до належного їй житла. З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів наявності перешкод з боку відповідача у користуванні [PERSON] спірною квартирою. Доказів того, що в позивача дійсно існують перешкоди в доступі, користуванні чи розпорядженні своєю власністю з вини відповідача суду не надано. Крім того, відповідач у судовому засіданні не заперечувала щодо права позивача [PERSON] проживати у спірній квартирі та мати вільний доступ до неї. В позовній заяві зазначено та під час судового розгляду справи представник позивача вказував, що відповідач змінила замки від вхідних дверей. Однак суд відхиляє такі доводи позивача, оскільки такі обставини не знайшли свого документального підтвердження та ґрунтуються виключно на поясненнях представника позивача. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Наведені позивачем в позовній заяві обставини та надані в судовому засіданні пояснення представника позивача не спростовують висновків суду. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. З врахуванням наведеного, суд не вбачає існування сукупності передбачених законодавством підстав, за яких можливо дійти висновку про перешкоджання відповідачем [PERSON] позивачу [PERSON] користуватися та розпоряджатися її власністю, що може бути підставою для застосування положень ст. 391 ЦК України та задоволення позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову судові витрати покладаються на відповідача, у разі відмови - на позивача. Таким чином, судові витрати слід залишити за позивачем.

Outcome: dismissed