Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-16 00:00:00

23 лютого 2018 року до Шишацького районного суду Полтавської області надійшла позовна заява [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» про визнання недійсним укладеного між сторонами Договору фінансового лізингу № 3456 від 13.10.2017 року та застосування правових наслідків недійсності правочину (реституції) шляхом стягнення з відповідача на користь позивача 17680 грн. сплачених за даним договором. Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що Договір фінансового лізингу № 3456, що був укладений між сторонами 13.10.2017 року щодо придбання автомобіля «ZAZ Sens» є нікчемним через недотримання вимог щодо його нотаріального посвідчення. Крім того договір був укладений під впливом обману, із застосуванням нечесної підприємницької практики, а його умови є явно несправедливими. У встановлений судом строк відзиву на позовну заяву, а також будь-яких інших заяв чи клопотань від відповідача не надходило, хоча він повідомлявся судом про розгляд справи, як за юридичною адресою, так і шляхом розміщення відповідного оголошення на сайті суду. Відповідно до приписів ч.5 ст. 279 ЦПК України справа розглядається судом в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними матеріалами. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні докази в їх сукупності та взаємозв'язку суд встановив наступні факти та правовідносини, що їх супроводжують. 13 жовтня 2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» (лізингодавець) та [PERSON] (лізингоодержувач) укладено договір фінансового лізингу № 3456. За умовами даного договору лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати Предмет лізингу - автомобіль ZAZ Sens, об'єм двигуна 1,3л. у власність та передати Предмет Лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених договором (п.п. 1.1.-1.3.) Згідно п.1.7 предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 90 календарних днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: Комісії за організації договору, Авансового платежу, Комісії за передачу предмету Лізингу. Згідно п. 8.2 Договору вартість Предмета Лізингу становить 6560,30 доларів США, що згідно обмінного курсу на дату укладання договору становить 176800 грн. Згідно ч. 2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до ч.1 ст. 2 вказаного Закону відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Згідно ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Згідно ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Згідно ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Виходячи з правової природи договору фінансового лізингу та змісту спірного договору суд приходить до висновку, що він є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) і договору купівлі-продажу транспортного засобу. Згідно вимог ст.799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно зі статтею 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. За правилами ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 215 ЦПК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Виходячи з того, що всупереч вимогам ЦК України укладений між сторонами справи договір фінансового лізину № 3456, предметом якого є транспортний засіб, не посвідчений нотаріально він є нікчемним. Також ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача, зокрема включення у договір умов, що є несправедливими, тобто таких, що встановлюють істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливі умови договору мають одночасно відповідати трьом нижче наведеним ознакам: по-перше порушувати принцип добросовісності (п. 6 ч.1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге такі умови повинні призводити до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє - завдавати шкоди споживачеві. При дослідження спірного договору судом виявлено ряд умов, що встановлюють істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Так, статтею 12 спірного договору встановлена жорстка відповідальність споживача перед лізингодавцем за невиконання будь-яких умов договору, і водночас відсутня така відповідальність лізингодавця перед споживачем, а тому вона є відверто несправедливою. Так, зазначена стаття 12 містить 14 пунктів, якими стосовно лізингоодержувача встановлена відповідальність у вигляді сплати штрафних санкцій, одностороннього розірвання договору лізингодавцем, відшкодування збитків, повернення предмета лізингу. В той же час, жодного пункту який би стосувався відповідальності лізингодавця вказана стаття не містить. Також, згідно положень спірного договору вартість предмета лізингу на момент укладення договору становила 6560,30 дол. США з урахуванням ПДВ, що за обмінним курсом долара США до гривні на момент укладення цього договору складало 176800 грн. з ПДВ (пункт 8.2). Окрім того згідно умов договору гривневий еквівалент вартості предмета лізингу, визначений на дату укладення договору, може змінюватися в разі зміни обмінного курсу долара США до гривні або в разі зміни відпускної ціни транспортного засобу в продавця (пункт 8.3). Усі планові платежі здійснюються лізингоодержувачем відповідно до умов, визначених у додатках 1, 3 до договору фінансового лізингу. Планові платежі зараховуються лізингодавцем згідно з обмінним курсом долара США до гривні на дату фактичного зарахування платежу на рахунок лізингодавця (пункт 8.5). З наведеного вбачається, що указаними пунктами договору розмір лізингової плати може змінюватися залежно від зміни ситуації на грошовому ринку, що впливає на вартість предмета лізингу, проте формули перерахунку не передбачає. Окрім того згідно п.5.4 договору лізингодавець звільняється від відповідальності стосовно будь-яких претензій, вимог або проваджень проти лізингодавця як власника предмета лізингу щодо будь-якого травмування, смерті, пошкодження або втрати, спричинених навколишньому середовищу, юридичним або фізичним особам або майну, що пов'язано з володінням, експлуатацією, транспортуванням предмета лізингу. Відповідно до п.5.10 з дати передачі предмета лізингу лізингоодержувач визнає і бере на себе всі ризики, пов'язані з пошкодженням або втратою, викраденням або передчасним зносом предмета лізингу або будь-якої його частини, незалежно від причин таких подій (за винятком нормального зносу і амортизації предмета лізингу в процесі його експлуатації), відповідно до умов цього договору. В той же час, на підставі п.7.3 Договору, страхування предмета лізингу фактично здійснюється за рахунок споживача, який компенсує лізингодавцю витрати на укладення договору страхування, проте таке страхування відбувається на користь лізингодавця. Дана умова спірного договору також є несправедливою. Згідно п.1.5 спірного договору лізингодавець разом з продавцем солідарно відповідають перед лізингоодержувачем виключно за зобов'язанням щодо продажу якісного предмета лізингу. Зміст зазначеного пункту суперечить положенням ст. 808 ЦК України. Відповідно до пункту 10.4 договору в разі зміни вартості предмета лізингу з моменту укладення договору сторони домовились та беруть на себе зобов'язання до купівлі транспортного засобу підписати додаток 3 до цього договору із установленням щомісячних платежів, які розраховуються із ціни транспортного засобу на момент купівлі. Зі змісту оспорюваного договору вбачається, що сторони не погодили постачальника (продавця) автомобіля, остаточно не визначили вартості предмета лізингу, не погодили графіку сплати лізингових платежів згідно з додатком 3 до договору, на який робиться посилання у змісті договору фінансового лізингу, однак який до договору не додається. За таких обставин суд вважає, що умови спірного договору є несправедливими відносно споживача, оскільки, всупереч принципу добросовісності, наслідком договору є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Зокрема аналіз змісту спірного договору фінансового лізингу укладеного між сторонами, дає суду підстави прийти до висновку, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача, як споживача, стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, передбачені Законом України «Про фінансовий лізинг», положеннями ЦК України та одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства. Враховуючи вищевикладене, суд вважає позовній вимоги в частині визнання спірного договору недійсним цілком законними та обґрунтованими. Згідно ч.1 ст. 216 ЦПК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Враховуючи те, що на виконання умов спірного договору позивачем на користь відповідача було сплачено комісію за організацію договору у розмірі 10% від вартості предмету лізингу, що становить 17680 грн. та підтверджується квитанцією ПАТ КБ «ПриватБанк» від 13.10.2017 (а.с.1), вказані кошти підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Документально підтверджені судові витрати сторін у справі відсутні. Згідно ст. 1 Закону України «Про судовий збір» судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат. Відповідно до ст. 2 вказаного Закону платники судового збору - громадяни України, іноземці, особи без громадянства, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні) та фізичні особи - підприємці, які звертаються до суду чи стосовно яких ухвалене судове рішення, передбачене цим Законом. Згідно ч.3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. Відповідно до пп. 1 та 2 п.1 ч.2 ст. 4 вказаного Закону ставка судового збору за подання фізичною особою позовної заяви майнового та немайнового характеру складає 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, або 704,80 грн. за кожною вимогою. Позивачем одночасно заявлено дві вимоги, одна з яких немайнового характеру (визнання договору недійсним), а друга майнового характеру (стягнення грошових коштів). Таким чином за подання даної позовної заяви позивач повинен був сплатити судовий збір у розмірі 1409,60 грн. Згідно ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» позивач звільнений від сплати судового збору за даним позовом. В той же час згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи вищевикладене, та те, що позовні вимоги задоволені в повному обсязі з відповідача на корить держави необхідно стягнути судовий збір у розмірі 1409,60 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved