Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-08 00:00:00

22.03.2016 року позивач звернувся до суду з позовом, який в подальшому уточнив та згідно редакції від 14.09.2016 року просив зобов'язати [PERSON] привести самочинно реконструйований будинок за адресою [ADDRESS] у первісний стан шляхом демонтажу за власний рахунок та власними силами господарські будівлі та споруди. Свої вимоги мотивував тим, що він є власником земельної ділянки площею 0,0799 га, цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою: [ADDRESS]. Позивач зазначає, що власником сусідньої земельної ділянки та власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS], якою протягом тривалого часу здійснюється реконструкція зазначеного будинку з самовільним улаштуванням господарських споруд на земельній ділянці, чим порушується його право, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового засідання сповіщені належним чином у порядку ст.74,76,77 ЦПК України. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позові. Однак, жодних доказів суду не надала, з клопотанням про їх витребування до суду не зверталась. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON], який є також третьою особою у справі, в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність. Представник третьої особи Департаменту Державної архітектурно - будівельної інспекції в Одеській області у судове засідання не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Розглянув у судовому засіданні матеріали цивільної справи, вислухавши пояснення сторін, дослідивши докази, суд доходить до висновку про те, що заявлений позов слід залишити без задоволення через його недоведеність та безпідставність. У судовому засіданні встановлено, що 17 липня 2014 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Коваль Н.В. було посвідчено Договір купівлі-продажу за реєстраційним № 566, відповідно до умов якого [PERSON] передала у власність, а [PERSON] прийняв у власність земельну ділянку під [NUMBER], що розташована в [ADDRESS], площею 0,0799 га, в тому числі по угіддям: під забудовами - 0,0107 га, прибудинкова територія - 0,0340 га, рілля - 0,0352 га. Кадастровий номер [NUMBER]. Відповідачці, [PERSON], на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку Серії [NUMBER] належить земельна ділянка площею 0,0668 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач та його представник зазначають, що відповідач [PERSON] незаконно, без реєстрації дозвільних документів, здійснює реконструкцію житлового будинку за вказаною адресою з самовільним улаштуванням господарських споруд. Проте, вирішуючи спір по суті, перш за все, суд бере до уваги, що позивач жодних документів, які підтверджували б дійсне будівництво або реконструкцію відповідачем житлового будинку за адресою [ADDRESS] нічим не підтвердив, так як будь-які документи з цього приводу в матеріалах справи відсутні, з клопотаннями про витребування будь-яких доказів, та призначення по справі судової будівельно-технічної експертизи позивач до суду не звертався, у зв'язку з чим, враховуючи диспозитивність процесу, зазначені докази судом не витребувались, і справа розглядається за наявними у ній документами. Слід зазначити, що згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, єдиного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктові нерухомого майна щодо об'єкту нерухомого майна № 68018250 від 14.09.2016 року за параметрами запиту: [ADDRESS] відсутні будь-які відомості. Таким чином, не зрозуміло взагалі, чому [PERSON] визначена відповідачем у даній справі, так як будь-які докази існування на належній їй земельній ділянці будь-якого нерухомого майна в матеріалах справи відсутні. Також будь-яких причин, які підтвердили б поважність підстав неможливості надання зазначених доказів суду першої інстанції позивач не надав, чим унеможливив їх подання до суду апеляційної інстанції, про що був попереджений у судовому засіданні. Більш того, щодо вимог позивача про зобов'язання [PERSON] за власний рахунок знести об'єкт самочинного будівництва, розташований за адресою [ADDRESS] слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 376 ч.ч.1,2,7 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Тобто, у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила самочинне будівництво, зобов'язана відшкодувати витрати, пов'язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану. Як роз'яснено в п. 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», відповідно до вимог статті 376 ЦК право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об'єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування. У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК), а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 та стаття 391 ЦК). Таким чином, можливо зробити висновок, що з вказаною вимогою, на думку суду, мала право б звернутись Одеська міська рада, Київська районна адміністрація Одеської міської ради або Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області, а сторона позивача у судовому засіданні не довела, чим саме порушені її права. На підставі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За приписами ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ст. ст. 58-59 ЦПК України докази по справі повинні бути належними та допустимими, та не ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду. Відсутність порушеного права є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими та не доведеними, а від так не підлягають задоволенню. У відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. У зв'язку з відмовою у задоволенні позову судові витрати відшкодування не підлягають.

Outcome: dismissed