Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-30 00:00:00

22 березня 2021 року (згідно відмітки на конверті, в якому надійшов позов) Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» звернулося в суд з позовом до [PERSON] (далі відповідач, [PERSON] ) про стягнення заборгованості. Позовні вимоги мотивовані тим, що 09 вересня 2014 року між ПАТ «Альфа-Банк» (правонаступником якого у зобов`язанні є позивач) та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір №500959158, відповідно до умов якого банк надав, а відповідач отримала кредит у розмірі 16 764,41 грн. строком до 10 вересня 2019 року на споживчі цілі. Вказує, що відповідач свої зобов`язання щодо погашення заборгованості за кредитом не виконала і станом на 20 січня 2021 року утворилася заборгованості у загальному розмірі 45 198,30 грн., з яких: 1) заборгованість за тілом кредиту 14 316,09 грн.; 2) заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги 12 549,95 грн.; 3) заборгованість за нарахованими відсотками з моменту відступлення права вимоги по дату виготовлення розрахунку 4 680,96 грн.; 4) 3% річних 1 289,62 грн.; 5) інфляційне збільшення боргу 2 349,27 грн.; 6) нарахована пеня за подвійною обліковою ставкою НБУ 2 162,41 грн.; 7) пеня 7850,00 грн. У зв`язку з цим, просить суд стягнути з відповідача вказану заборгованість та судові витрати, пов`язані з розглядом справи. Ухвалою суду від 14 квітня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження та призначено судове засідання. В судове засідання представник позивача не з`явився, але подав суду заяву, в якій просить справу слухати у його відсутності, позов підтримує та просить його задовольнити. Відповідач у письмовій заяві просить суд застосувати строк позовної давності. Письмового відзиву на позов не подала і в судове засідання не прибула. Її представник у письмовій заяві просить суд слухати справу за його відсутності, позовні вимоги заперечує. Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити, з таки підстав. Судом встановлено, що 09 вересня 2014 року між Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» та відповідачем був укладений кредитний договір №500959158, за яким остання отримала кредит у розмірі 16 764,41 грн. до 10 вересня 2019, зі сплатою 15,99 відсотків річних. Кредит був наданий на споживчі цілі, а процентна ставка була фіксованою (а.с.12). Погашення кредиту передбачалося рівними щомісячними платежами у період з 09 вересня 2014 року по 10 вересня 2019 року (а.с.13-14). Крім того, за умовами п.2.8 кредитного договору передбачалося сплата комісійної винагороди банку за управління кредитом у розмірі 1,89 % за кожний місяць користування кредитом. З матеріалів справи видно, що 21 червня 2016 року на підставі договору факторингу, ПАТ «Альфа-Банк» у зобов`язанні з відповідачем замінило ТОВ «Кредитні Ініціативи» (а.с.23). 26 грудня 2018 року, також на підставі договору факторингу, ТОВ «Кредитні Ініціатив» було замінено у зобов`язанні на ТОВ «ФК «Веста» (а.с.24-39). В подальшому, 16 січня 2019 року право вимоги ТОВ «ФК «Веста» було передано позивачу (а.с.39-51). Надаючи свою правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає таке. В першу чергу, суд вважає за необхідним надати свою оцінку обґрунтованості позовних вимог про стягнення основної суми боргу (тіла кредиту). У відповідності до положень ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Зважаючи на те, що відповідач істотно порушила умови кредитного договору, а саме своєчасно не сплачувала щомісячні платежі за ним та не повернула отриманий кредит у повному обсязі, позовні вимоги про стягнення основної суми боргу (тіла кредиту) у розмірі 14 316,09 грн. є обґрунтованими. Що стосується вимог про стягнення відсотків за користування кредитом (договірних відсотків), суд зазначає таке. Як встановлено судом, на виконання приписів ст.1048 ЦК України, сторони встановили у договорі розмір відсотків за користування кредитом у розмірі 15,99 % річних. При цьому сторони самостійно визначили, що відсотки за користування кредитом є фіксованими, тобто не передбачалося їх збільшення (зменшення). Велика Палата Верховного Суду у пункті 54 постанови від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 зробила правовий висновок, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Отже, враховуючи вищенаведений правовий висновок Великої Палати Верховного Суду щодо правильного застосування положень ст.ст.625, 1048 ЦК України, позивач вправі був нараховувати договірні відсотки за кредитним договором лише у період дії строку кредитування, тобто з 09 вересня 2014 року по 10 вересня 2019 року. Починаючи з 11 вересня 2019 року позивач не вправі був нараховувати договірні відсотки, а надалі відносини між сторонами трансформуються з договірних в охоронні, де застосовуються положення ст.625 ЦК України. В розглядуваному випадку, як слідує зі змісту позовних вимог, позивач просить суд стягнути з відповідача відсотки за кредитом у розмірі 20\~351,65 грн. (12 549,95 грн. на день подачі позову, оскільки 14 травня 2020 року позивач сплатила 7\~801,70 грн., які позивач зарахував саме на погашення відсотків), що існували, на думку позивача, станом на день відступлення права вимоги (16 січня 2019 року), а також 4 680,96 грн. відсотків нарахованих у період з 16 січня 2019 року по 20 січня 2021 року (а.с.18-19). Розрахунку відсотків, що, на думку позивача, нараховані до 16 січня 2019 року у сумі 20\~351,65 грн., позивач суду не надає. Однак, враховуючи встановлений сторонами розмір договірних відсотків в 15,99 % річних, заявлена сума є явно завищеною, у зв`язку з чим суд проводить самостійний розрахунок. Як видно зі змісту графіку платежів, який є додатком №1 до договору, за період з 09 вересня 2014 року по 10 вересня 2019 року загальний розмір відсотків за договором становить 16\~764,41 грн., а тому заявлені позивачем суми відсотків у розмірі 20\~351,65 грн. (до 16 січня 2019 року) та 4 680,96 грн. (після 16 січня 2019 року) є явно завищеними. З цієї суми суд віднімає 7\~801,70 грн., які позивач добровільно сплатила 14 травня 2020 року. Таким чином, сума відсотків за користування кредитом у період з 09 вересня 2014 року по 10 вересня 2019 року є 8\~962,71 грн. (16\~764,41 грн. - 7\~801,70 грн.). Саме в цій частині позовних вимог суд вважає їх обґрунтованими. У задоволенні решти позовних вимог в цій частині суд відмовляє за безпідставністю, адже відсотки за період до закінчення строку кредитування (до 10 вересня 2019 року) обраховані позивачем за завищеною відсотковою ставкою, а починаючи з 11 вересня 2019 року (наступний день, за датою закінчення строку кредитування) позивач взагалі не вправі був нараховувати будь-які договірні відсотки. Що стосується вимог про стягнення пені. В цій\~частині позовних\~вимог суд\~звертає увагу,\~що у\~тексті договору\~сторони не\~передбачали такого\~виду забезпечення\~виконання зобов`язання\~як неустойка\~у формі\~пені (ч.3\~ст.549\~ЦК України). У пункті 4 договору сторони передбачали неустойку у вигляді штрафу, стосовно якого жодних позовних вимог не заявлено. Зважаючи на вищевикладене, оскільки сторони у договорі не передбачали сплату неустойки у вигляді пені, у задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити за безпідставністю. Що стосується вимог про стягнення пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, то суд\~зазначає,\~що позивач\~не наводить\~жодних положень\~законодавства,\~на підставі\~яких він\~нараховує такий\~платіж,\~а також\~відповідні умови\~договору.\~У зв`язку\~з цим,\~вимоги в\~цій частині\~є необґрунтованими. Що стосується умов кредитного договору про сплату комісії за обслуговування кредиту. Частиною другою статті 638 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), визначено, що договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Згідно із частинами першою, третьою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Оскільки банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів». За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (які діяли на момент укладення угоди), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). У розглядуваному випадку, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, позивач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються відповідачу. При цьому позивач нараховував, а відповідач сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконним. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року №6-1746цс16. Отже, оскільки в пункті 2.8.1 кредитного договору від 09 вересня 2014 року №500959158 банк встановив комісію за дії які він здійснює на власну користь (обслуговування кредитної заборгованості позичальника), що суперечить приписам статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а також положенням п.3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, суд дійшов висновку, що вказаний пункт договору є нікчемним. Одночасно, відповідно до частини другої статті 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Отже, в чинному законодавстві відсутній такий спосіб захисту порушеного права як визнання нікчемним правочину або його частини. В даному випадку суд констатує, що спірний підпункт угоди є нікчемним в силу закону та, відповідно, застосовує правові наслідки такої нікчемності. У зв`язку з тим, умови пункту 2.8.1 кредитного договору від 09 вересня 2014 року №500959158 про встановлення комісії за обслуговування кредиту є нікчемними (недійсним в силу закону), що встановлено судом. Щодо зробленої позивачем заяви про застосування позовної давності, суд зазначає таке. Як вже зазначалося вище, суд визнав обґрунтованими лише вимог про стягнення: 1) основної суми боргу у розмірі 14 316,09 грн.; 2) процентів за користування кредитом у розмірі 8\~962,71 грн. В решті позовних вимог (окрім вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, про які мова буде йти нижче) суд відмовив за безпідставністю. Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. У частині першій статті 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Одночасно, частиною першою статті 264 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. В даному випадку, як слідує з наданого розрахунку позивача, відповідач 14 травня 2020 року сплатила 7\~801,70 грн. в рахунок погашення заборгованості за договором. Отже, позовна давність в даному випадку перервалася, на підставі ч.1 ст.264 ЦК України, а позивач пред`явив позовні вимоги про стягнення основної суми боргу та відсотків за користування кредитом в межах строк позовної давності. Отже, визначена судом як обґрунтована сума заборгованості стягується з відповідача. Що стосується вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат нарахованих згідно ст.625 ЦК України, суд зазначає таке. Як видно з наданого позивачем розрахунку, він помилково розраховує ці платежі починаючи з 19 січня 2018 року, хоча, як вже зазначав суд, нараховувати ці платежі він може лише з дати переходи відносин сторін з договірних, в охоронні, тобто, на наступний день після закінчення строку дії кредитного договору 11 вересня 2019 року (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12). Враховуючи межі позовних вимог, суд самостійно розраховує ці платежі за період з 11 вересня 2019 року по 20 січня 2021 року таким чином: 3% річних Дата початкуДата закінченняКількість днівСума боргуВідсоткова ставкаВідсотки 11.09.201920.01.202149814 316.093584.80 Всього: 498 584.80 Інфляційні втрати Місяці простроченняІндекси інфляціїСукупний індекс інфляціїСума боргуСума боргу з урахуванням інфляціїЗбитки від інфляції Вересень 2019 Січень 2021100.7 100.7 100.1 100.2 99.7 100.8 100.8 100.3 100.2 99.4 99.8 100.5 101 101.3 100.9 101.3107.9614 316.0915 455.651 139.56 Отже, суд задовольняє позовні в цій частині стягуючи з відповідача на користь позивача 584,80 грн. 3% річних та 1\~139,56 грн. інфляційних збитків. Остаточно суд стягує з відповідача на користь позивача заборгованість у загальному розмірі 25\~003,16 грн., з яких: 1) 14 316,09 грн. основної суми боргу; 2) 8\~962,71 грн. процентів за користування кредитом; 3) 584,80 грн. 3% річних; 4) 1\~139,56 грн. інфляційних збитків. На підставі ч.1 ст.141 ЦПК України, у зв`язку із частковим задоволенням позову, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір, сплачений позивачем при зверненні до суду, пропорційно до задоволених вимог, що становить 1\~255,76 грн. (2\~270,00 х (25\~003,16 / 45\~198,30)). Що стосується судових витрат позивача з надання професійної правничої допомоги, суд зазначає таке. З матеріалів позову слідує, що позивач просить суд стягнути з відповідача судові витрати, пов`язані з наданням професійної правничої допомоги у загальному розмірі 20\~000,00 грн., розмір яких підтверджується договором про надання правничої допомоги, заявкою на надання юридичної допомоги від 04 січня 2021 року, витягом з акту про надання юридичної допомоги, платіжним дорученням (а.с.67-75). Частиною четвертою статті 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Проаналізувавши надані позивачем документи з приводу надання йому професійної правничої допомоги, суд дійшов висновку, що заявлені ним витрати неспівмірні за критеріями складності справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціни позову. Так, в акті наданих послуг перші три пункти стосуються надання спочатку консультацій стосовно позасудового стягнення боргу, потім консультації з приводу судового стягнення боргу, а надалі письмової консультації з посиланням на нормативні акти. В цій частині суд зауважує, що доказів надання позивачу письмових консультацій матеріали справи не містять, а усні консультації з приводу позасудового стягнення боргу не мають відношення до судового провадження у цій справі. В такому випадку суд оцінює ці витрати в одну годину роботи адвоката, яка об`єктивно могла бути витрачена на надання позивачу усної консультації з приводу позову (1\~500,00 грн.). Далі, стосовно витрат на складання позовної заяви у розмірі 8\~000,00 грн., суд зауважує, що вони не співмірні з ціною цього позову, не відповідають складності цієї справи, а тому суд їх зменшує до 4\~000,00 грн. В такому випадку, всього розмір визнаних обґрунтованими судом судових витрат з надання професійної правничої допомоги становить 5\~500,00 грн. Тому, враховуючи правила п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України стосовно пропорційно розподілу судових витрат, у зв`язку з частковим задоволенням позову, з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати з надання професійної правничої допомоги пропорційно до задоволених вимог, що становить 3\~042,05 (5\~500,00 х (25\~003,16 / 45\~198,30)).

Outcome: partial