Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-27 00:00:00

23 квітня 2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу, укладеного між нею та відповідачем [PERSON] 05 серпня 2006 року у виконкомі Страбичівської сільської ради Мукачівського району Закарпатської області, актовий запис 16. Позовні вимоги мотивує тим, що з червня 2017 року шлюбні стосунки між нею та відповідачем припинені, в них різні погляди на життя, немає взаємопорозуміння. Відповідач недбайливо ставився до неї та дітей, постійно виникали сварки, що негативно впливало на світогляд дітей. Шлюб між ними носить тільки формальний характер, примирення між ними неможливе. Від даного шлюбу мають неповнолітніх дітей: сина - [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO], які проживають разом з нею та перебувають на її утриманні. Відповідач ухиляється від покладеного на нього обов'язку щодо утримання дітей, добровільно надавати кошти на їх утримання відмовляється, а тому просить стягнути з нього аліменти в розмірі 1500 гривень щомісячно на кожну дитину. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилася. Від неї на адресу суду надійшла заява про розгляд справи у її відсутності, де зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просять суд позов задовольнити. Щодо винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про день та час слухання справи судом повідомлявся належним чином, однак причину неявки суду не повідомив, будь-яких клопотань, заперечень суду не надавав. Оскільки суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, враховуючи відсутність відзиву відповідача, беручи до уваги, що позивач не заперечує проти ухвалення заочного рішення, суд ухвалив на підставі ст. 280 ЦПК України розглянути справу заочно та, згідно зі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, не здійснювати фіксацію процесу звукозаписувальними технічними засобами. Дослідивши письмові матеріали цивільної справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення виходячи з наступного. За ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 5 Протоколу №7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР (475/97-ВР) від 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Відповідно до вимог ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб гарантується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування до шлюбу не допускається. Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем 05 серпня 2006 року укладено шлюб у виконкомі Страбичівської сільської ради Мукачівського району Закарпатської області, актовий запис 16 (свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] (а.с.6)). Шлюб між ними носить формальний характер, шлюбні стосунки не підтримують з червня 2017 року. Приймаючи до уваги, що причини, що спонукають наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, що має істотне значення, внаслідок чого позов підлягає задоволенню. Таким чином, суд вважає встановленим, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання. Від даного шлюбу мають неповнолітніх дітей: сина - [PERSON], [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 27.05.2009 року, а.с.14) та сина [PERSON], [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 10.03.2016 року, а.с.15). Згідно ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989p., батько (- ки) або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Це положення знайшло своє відображення в українському законодавстві. Обов'язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов'язків (ч.2 ст.51 Конституції України) закріплюється в сімейному законодавстві (ст. 180 СК України). Згідно до ч. 1 ст. 184 СК України і роз'яснень, викладених в пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № З «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ відносно батьківства, материнства і стягнення аліментів», якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. З позовної заяви вбачається, що відповідач офіційно не працює, їздить на заробітки закордон та має нерегулярний високий дохід, інших неповнолітніх дітей, чи непрацездатних батьків у нього на утриманні немає. Оскільки відповідач не надав відзив на позовну заяву та докази свого фінансового становища, а тому встановити платоспроможність відповідача в суду нема можливості. Однак, при прийнятті рішення щодо розміру аліментів суд виходить з прожиткового мінімуму для дитини встановленого Законом України «Пpo Державний бюджeт на 2018 рік», який на період з 01 січня по 30 червня 2018 року становить: для дитини віком до 6 років - 1492 гpивень, для дитини віком від 6 до 18 років - 1860 гривень, а тому прохання позивача про стягнення аліментів в розмірі 1500 гривень на дитину щомісячно є співрозмірним до того, що встановлений законом. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача аліменти на її утримання у розмірі 1500 гривень, посилаючись на те, що вона перебуває у відпустці по догляду за дитиною, до досягнення нею трирічного віку, а тому немає змоги працювати. Відповідно до ч.2, ч.4, ч.6 ст. 84 СК України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу, таке право вона має і в разі розірвання шлюбу. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Однак, оскільки суду не надано доказів, що чоловік може надавати матеріальну допомогу дружині до досягнення дитиною трьох років то дана вимога не підлягає задоволенню. Відповідно до ч.1, ч.3 ст. 160 Сімейного Кодексу України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Позивач просила визначити місцем проживання дітей за місцем її проживання, заперечень відповідача з даного приводу суду не надано, а тому позовні вимоги в частині визначення місця проживання неповнолітніх дітей слід задовольнити. Крім того, відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір.

Outcome: partial