Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-23 00:00:00

23 жовтня 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] з вимогою про усунення перешкод у користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування вказаною квартирою. Позов обґрунтовує тим, що він є власником квартири [ADDRESS] (далі - квартира). В даній квартирі позивач зареєстрований та проживає разом з дружиною, [PERSON] . Син його дружини [PERSON] теж зареєстрований у зазначеній квартирі, однак з серпня 2012 року він не користується квартирою [ADDRESS] , у ній не проживає і його речей у квартирі немає. Позивач зазначає, що він не забороняє користуватися та проживати у зазначеній квартирі, однак відповідач добровільно забрав свої речі та виселився з квартири [ADDRESS] . Станом на час подання позову відповідач добровільно не зняв себе з реєстраційного обліку в квартирі [ADDRESS] , де фактично не проживає. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити, оскільки відповідач уже тривалий час житлом не користується. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, був належним чином у передбаченому ЦПК України порядку повідомленим про час, дату і місце розгляду справи, про причини неявки суд не інформував, відзив на позов не подав. З урахуванням думки позивача, на підставі ст.280 ЦПК України судом ухвалено провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача [PERSON] , будучи належним чином повідомлена, в судове засідання не з`явилась, подала заяву про розгляд справи за її відсутності. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши докази, наявні у матеріалах справи та допитавши свідків, суд встановив наступне. Позивач [PERSON] є єдиним власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується в сукупності копією свідоцтва про право власності на житло від 05.10.2004, копією інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №227721739 від 12.10.2020, а також копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 06.08.2012, з якого вбачається, що [PERSON] успадкував 1/2 частки квартири [ADDRESS] , що належала його матері [PERSON] . Зі змісту показань свідків [PERSON] та [PERSON] вбачається, що відповідач [PERSON] у квартирі [ADDRESS] не проживає та не користується нею не менше як з 2012 року. Таким чином у судовому засіданні доведено, що відповідач [PERSON] не проживає у квартирі [ADDRESS] з 2012 року. З довідки виконавчого комітету Вараської міської ради Рівненської області №4006-04 від 12.10.2020 вбачається, що окрім позивача [PERSON] у квартирі [ADDRESS] зареєстрований відповідач [PERSON] та дружина позивача [PERSON] . Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, ч. 1 ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. За статтею 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею)для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є, із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.07.2018 року (справа № 638/13030/13-ц) Виходячи з вищевикладеного, зважаючи на те, що реєстрація відповідача у квартирі позивача покладає на останнього додатковий тягар із сплати комунальних платежів, суд розглянувши справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягають стягненню на користь позивача судові витрати у виді судового збору у сумі 840,80 грн.

Outcome: approved