Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-14 00:00:00

22.08.2018 р. представник Публічного акціонерного\~товариства Банк\~«ТРАСТ»(далі ПАТ Банк «ТРАСТ») звернувся у суд з позовом до відповідача, у якому, просить стягнути з останнього в користь ПАТ Банк «ТРАСТ» заборгованість за кредитним договором №R241.002-TEK.0073246 від 12.05.2016 року в розмірі 114\~285, 20 грн. а також понесені судові витрати. Вимоги обгрунтовані тим, що 12.05.2016 року отримав від відповідача пропозицію (оферту) про укладення договору №R241.002-TEK.0073246 (далі - Кредитний договір), в якій останній пропонував надати йому споживчий кредит. Позивачем було акцептовано зазначену оферту і надано відповідачу кредит в розмірі 64400,00 грн. В свою чергу позичальник зобов`язався повернути наданий кредит у повному обсязі до 10.05.2019 р., згідно з графіком погашення кредиту та сплатити за користування кредитом проценти у розмірі 12 % річних та 2,5% щомісячної комісії за супроводження кредиту, строком на 36 місяців з щомісячною сплатою частини кредиту, відсотків та комісії за користування кредитом. Вказує, що згідно до п. 4.3 Умов надання та обслуговування кредитів на споживчі цілі, за несвоєчасне виконання зобов`язань з погашення заборгованості по кредиту, відповідач також зобов`язався сплатити пеню, у розмірі 0,3 %\~\~від суми прострочених зобов`язань за кожний день прострочення. Зазначає, що у зв`язку з невиконанням позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором станом на 25.07.2018 року заборгованість по кредитному договору становить 114\~285,20\~грн.Дана сума охоплює: заборгованість за кредитним договором у сумі 47\~004,07 грн.; прострочені відсотки 5\~140,66 грн.; комісія 25\~760,00 грн.; пеня 36\~380, 47 грн. Ухвалою від 18.09.2018 року суддею [PERSON] відкрито провадження по справі. 14.11.2018 року у зв`язку із закінченням терміну повноважень судді, у провадженні якого перебувала справа, шляхом повторного автоматизованого розподілу дана справа була передана судді Новосаду М.Д. 02.05.2019 року по справі закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду на 27.09.2019 р. Однак 27.09.2019 р. не відбулося судове засідання по даний справі у зв`язку із перебуванням головуючого судді у відрядженні. У судовому засідання 11.02.2020 р. було оголошено перерву по справі для витребування документів. Чергове судове засідання по справі призначалося на 04.06.2020 р., проте у зв`язку із перебуванням головуючого судді у відпустці не відбулося, розгляд справи призначено на 19.06.2020 р. Ухвалою судового засідання від 19.06.2020 р. замінено позивача ПАТ Банк «ТРАСТ» його правонаступником ТзОВ ФК «Кредит-Капітал», розгляд справи призначено на 08.10.2020. 23.07.2020 представник позивача ТзОВ ФК «Кредит-Капітал» подав уточнену позовну заяву, в якій просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 93442,05 грн.. Належного розрахунку зазначеного розміру заборгованості позивачем не надано. Представник позивача в судове засідання не з`явився, подав письмову заяву у якій просить проводити розгляд справи у його відсутності, при цьому зазначив, що позов підтримує. Відповідач у судовому засіданні позову не визнав, вказав, що отримав 29\~000 грн. кредитних коштів на руки, а також 10\~000 грн. шляхом перерахування коштів на картковий рахунок. Свої зобов`язання по поверненню кредитних коштів виконував згідно графіку до 12.04.2017 року. В подальшому, банк перебував на стадії ліквідації, тому йому не було відомо реквізитів оплати. Такі дані йому було повідомлено лише 20.10.2017 року, тому одразу ж цього дня ним було перераховано кошти на погашення кредиту в розмірі 9600 грн. Відтак, вважає, що повністю виконав свої зобов`язання по даному кредитному договору. Вислухавши пояснення відповідача, оцінивши докази у справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення. Судом встановлено, що між ПАТ Банк «ТРАСТ» та [PERSON] укладено договір про надання споживчого кредиту №R241.002-TEK.0073246 від 12.05.2016, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу кредит в сумі 64400,00 грн. строком на 36 місяців з щомісячною сплатою частини кредиту, відсотків та комісії за користування кредитом. Згідно до п.2.5 Заяви про надання кредиту, процентна ставка за користування кредитом 12 % річних. Щомісячна комісія за обслуговування кредиту, від початкової суми кредиту 2,5% (п.п.2.6, 2.6.1) (а.с.8). Відповідач в свою чергу зобов`язався повернути кредит у повному обсязі до 19 вересня 2014 року з щомісячною сплатою частини кредиту, відсотків та комісії за користування кредитом. Відповідач ознайомився і погодився з Умовами надання та обслуговування кредитів на споживчі цілі та власним підписом підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання та обслуговування кредитів на споживчі цілі складає між ним і банком договір про надання банківських послуг, про що свідчить підпис відповідача. Як вбачається з меморіального ордеру № Loan-84917 від 12.05.2016 року, відповідачу того ж дня надано кошти у розмірі 64 400 грн. Згідно ч. 1\~ст. 634 ЦК України\~договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до\~ст. 526 ЦК України\~зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. У відповідності до ч. 1\~ст. 530 ЦК України\~якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно\~ст. 612 ЦК України\~боржник вважається таким, що прострочив зобов`язання, якщо не виконав його у строк встановлений договором. Відповідно до\~статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша\~статті 1048 цього Кодексу). При цьому, за приписами ч. 1\~ст. 627 ЦК України\~відповідно до\~статті 6 цього Кодексу\~сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Враховуючи вищенаведене, суд не вбачає підстав для сумнівів у правильності нарахування банком розміру кредитної заборгованості за тілом кредиту. При цьому суд також враховує, що відповідач не надав доказів належного виконання своїх зобов`язань, не надав свого розрахунку заборгованості. Відповідно до ч. 1\~ст. 1048 ЦК України\~позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Представник позивача ТзОВ ФК «Кредит-Капітал» не надав детального розрахунку заборгованості його складових частин, обмежившись загальною сумою боргу. Тому суд надає аналіз складових, наданих банком. Позивач у своїй заяві надав розрахунок процентів за користування кредитом станом на 25.07.2018 р., тому, враховуючи що визначення предмету та підстав позову є виключним правом позивача, суд вважає за можливе прийняти до уваги розрахунок належних до стягнення процентів саме до цієї дати та у такому розмірі, тому заборгованість за процентами склала 5\~140,66 грн. Що стосується вимоги про стягнення пені, суд виходить з наступного. Обґрунтовуючи вимогу про стягнення пені, представник позивача посилається на п.4.3 Умов надання та обслуговування кредитів на споживчі цілі. Відповідно до положень частини першої\~статті 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Частинами першою, третьою\~статті 203 ЦК України\~визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Підстави для визнання недійсним договору також передбачено у статтях\~18\~і\~19 Закону України «Про захист прав споживачів»: укладення договору на умовах, що обмежують права споживача та вчинення правочину з використанням нечесної підприємницької практики. Згідно зі\~статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів»\~(в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Аналізуючи норму\~статті 18 цього Закону\~можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частина перша статті\~3, частина третя статті\~509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Згідно з частинами першою, другою\~статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів»\~підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Будь-яка діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману є нечесною підприємницькою практикою. Нечесна підприємницька практика забороняється. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними (частина шоста\~статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів»). В даному випадку зміст кредитного договору зафіксовано в заяві позичальника про приєднання до Умов надання та обслуговування кредитів на споживчі цілі. Згідно із частинами першою, другою\~статті 207 ЦК України\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до\~статті 204 ЦК України\~правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Правові наслідки недійсності окремих частин правочину встановлені\~статтею 217 ЦК\~України, згідно з якою недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини, тобто умова договору, щодо якої ставиться вимога про визнання її недійсною, не може бути істотною умовою договору, оскільки в такому випадку правочин має бути визнаний недійсним у цілому. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у\~справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123). ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36). У пункті 19 Резолюції «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийнятої 09 квітня 1985 року за №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН, зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року по справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) зауважила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг - це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил, тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому\~статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Таким чином Умови надання та обслуговування кредитів на споживчі цілі ПАТ Банк «ТРАСТ», з огляду на їх мінливий характер, не можна застосовувати щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в заяві позичальника, яка безпосередньо ним підписана, і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Згідно із\~статтею 15 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 ЦК України\~передбачено, що кожна особа має право звернутися за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За наведених доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що Умови надання та обслуговування кредитів на споживчі цілі не враховуються при визначенні прав та обов`язків сторін кредитного договору, оскільки не підписані позичальником, а тому банк не може здійснювати відповідні нарахування за користування кредитними коштами, що передбачені цими Умовами. До того ж, пункт 4.3. Умов надання та обслуговування кредитів на споживчі цілі, на який посилається представник позивача, не містить\~умов нарахування\~неустойки у разі прострочення позичальником сплати будь-яких платежів. Що стосується вимог про стягнення комісії, суд враховує слідуюче. 16 жовтня 2011 року набрав чинності\~Закон України N 3795-VI від 22 вересня 2011 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», яким частину четверту статті 11 Закону України Про захист прав споживачів»\~доповнено нормою наступного змісту: кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього\~Закону. Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень\~\~пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів»\~у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої\~статті 42 Конституції України\~(справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті\~1, статті\~11 Закону України «Про захист прав споживачів»\~з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої\~статті 42 Конституції України\~треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Частиною четвертою\~статті 42 Конституції України\~передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів. Згідно зі\~статтею 55 Закону\~України «Про банки і банківську діяльність»\~відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених\~постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168\~, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Згідно частини третьої\~статті 13 ЦК України\~не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Відповідно до\~статті 3 ЦК України\~принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої\~статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті\~ЦК України\~зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Виходячи зі змісту вказаних норм, надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої\~статті 1054 ЦК України\~є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту\~не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Оскільки надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. Отже, виходячи із принципів\~справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами. Частиною першою, другою\~статті 228 ЦК України\~передбачено,\~що правочин\~вважається таким,\~що порушує\~публічний порядок,\~якщо він\~був спрямований\~на порушення\~конституційних прав\~і свобод\~людини і\~громадянина,\~знищення,\~пошкодження майна\~фізичної або\~юридичної особи,\~держави,\~Автономної Республіки\~Крим,\~територіальної громади,\~незаконне заволодіння\~ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. З огляду на зазначене, суд дійшов висновку про те, що положення кредитного договору №R241.002-TEK.0073246 від 12.05.2016 року про сплату позичальником на користь банку комісії за обслуговування кредиту не відповідає вимогам закону, оскільки вказані платежі\~є платою, встановлення якої було заборонено частиною третьою\~статті 55 ЗаконуУкраїни «Про банки і банківську діяльність», частиною четвертою\~статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених\~постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, які були чинними на момент укладення спірного кредитного договору, а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах,\~отже такі умови договору порушують публічний порядок.\~\~ Умова договору про надання споживчого кредиту, укладеного після 16 жовтня 2011 року, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні Закону України «Про захист прав споживачів»(будь-які збори, відсотки, комісії, платежі), є нікчемною на підставі частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», норма якої діяла з 16 жовтня 2011 року до внесення змін на підставі Закону України «Про споживче кредитування» № 1734-VIII від 15 листопада 2016 року. Таким чином, позовні вимоги про стягнення заборгованості за комісією є необґрунтованими з вищевказаних підстав і до задоволення не підлягають. Такий правовий висновок узгоджується з висновком Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеному у постанові від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18), постановою Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2020 року у справі №\~484/1647/16-ц (провадження № 61-26678св18), з висновком Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційногоцивільного суду, викладеному у постанові від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18). З огляду на наведене, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню в межах зазначених вище. Щодо розподілу судових витрат, суд виходить з такого. Як регламентовано ч. 1 ст. 141 ЦПК України \~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При подачі позовної заяви позивач сплатив судовий збір у розмірі 1762, 00 грн. (а.с.3). Враховуючи часткове задоволення позову,

Outcome: partial