Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-15 00:00:00

23.12.2016 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] на його користь борг за договором позики від 25.05.1998 року в розмірі 185 290 гривень, суму моральної шкоди у розмірі 100 000 гривень, та суму судових витрат. Свої вимоги мотивував тим, що між ним та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до умов якого він передав відповідачу у борг грошові кошти у розмірі 7 000 дол. США. Позивач стверджує, що він неодноразово звертався до відповідача з вимогою виконати умови договору, однак відповідач від зустрічі ухиляється, борг до теперішнього часу не повернув. Вказане і стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.74, 76, 77 ЦПК України. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позові. Крім того, зазначав, що стан здоров'я його та його дружини останнім часом значно погіршився, у звёязку з чим просив стягнути з відповідача моральну шкоду. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце його проведення сповіщався належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяв та клопотань про відкладення слухання справи від нього до суду не надійшло. При викладених обставинах суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача, який сповіщений про розгляд справи належним чином, від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, ухваливши заочне рішення у справі, зі згодою позивача, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України, так як надані матеріали є повними і достатніми для розгляду справи у відсутності відповідача. Відповідно до ст. 225 ЦПК України Київським районним судом м. Одеси була постановлена ухвала про заочний розгляд справи. Розглянувши поданий позов, заслухавши позивача, дослідивши матеріали справи, суд доходить до висновку про можливість часткового задоволення позову, виходячи з наступного. Як встановлено у судовому засіданні, між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики грошей, на підтвердження якого 25 травня 1988 року була написана розписка, відповідно до якої вбачається, що [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти у розмірі 7 000 дол. США до 25 жовтня 2015 року. Отже, позивач не порушив строк позовної давності, оскільки відповідно до ст. 71 ЦК Української РСР до заявленої позивачем вимоги про стягнення суми боргу за договором позики встановлюється загальна позовна давність тривалістю у три роки, та відповідно до ст. 76 ЦК Української РСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Позивач в судовому засіданні пояснив, що строк дії зазначеного договору позики вже закінчився, однак, відповідач до теперішнього часу грошові кошти у повному обсязі не повернув, від контактів ухиляється, місце його перебування встановити не можливо. Встановлено, що на час укладення договору позики від 25 травня 1998 був чинним Цивільний кодекс Української РСР від 18.07.1963 (у редакції від 27.12.1996). Цивільний кодекс України, прийнятий 16.01.2003, набрав чинності 01.01.2004 року. Відповідно до ч. 3 ст. 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. При цьому акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Відповідно до вказаної статті Кодексу, якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Згідно з ст. 374 ЦК УРСР за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей того ж роду і якості. Положеннями ст. 170 ЦК УРСР проценти по грошових та інших зобов'язаннях не допускаються, за винятком операцій кредитних установ, зобов'язань по зовнішній торгівлі та інших випадків, зазначених у законі Згідно зі ст. 376 ЦК Української РСР ( у редакції 1963 року) позичальник вправі заперечувати договір позики за його безгрошовістю, доводячи, що гроші або речі в дійсності зовсім не одержані ним від позикодавця або одержані у меншій кількості, ніж зазначено у договорі. В тих випадках, коли договір позики повинен бути укладений у письмовій формі (на суму понад пятдесят карбованців ст. 375цьогоКодексу) зперечення йогоза безгрошовістю шляхом показань свідків не допускається, за винятком кримінально карних дій. Таким чином, відповідно до вимог закону, факт повернення боргу за договором позики або його безгрошовість має доводити позичальник. Судом встановлено, що позивач свої зобов'язання за договорами виконав у повному обсязі, а саме передав відповідачу гроші, а відповідачі зобов'язався повернути гроші в строк передбачений договором, однак свої зобов`язання не виконав, гроші не повернув. Відповідно до ст. 216 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Якщо боржник видав кредитору в посвідчення зобов'язання борговий документ, то кредитор, приймаючи виконання, повинен повернути цей документ, а при неможливості повернення зазначити про це у розписці, що ним видається. Факт знаходження боргового документа у боржника посвідчує припинення зобов'язання, поки не доведено інше. Суд приймає розписку в якості належного та допустимого доказу виникнення боргового зобов'язання, так як відповідач даний факт жодним чином не спростував. Крім того, згідно зі ст. 376 ЦК України позичальник вправі заперечувати договір позики за його безгрошевістю, доводячи, що гроші або речі в дійсності зовсім не одержані ним від позикодавця або одержані у меншій кількості, ніж зазначено в договорі. В тих випадках, коли договір позики повинен бути укладений у письмовій формі (стаття 375 цього Кодексу), заперечення його за безгрошевістю шляхом свідоцьких показань не допускається, за винятком випадків кримінально карних дій. При цьому відповідачем не надано суду жодного доказу щодо безгрошевості договору позики, зокрема доказів його звернень з питання розгляду спірних відносин щодо договору позики з позивачем шляхом кримінального судочинства. Крім того, при вирішенні спору по суті суд враховує те, що відповідач будучи належним чином повідомлений про час, дату та місце розгляду справи у судове засідання не з'явився, з клопотаннями про призначення судової експертизи до суду не звертався. За ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ст. ст. 58-59 ЦПК України докази по справі повинні бути належними та допустимими, та не ґрунтуватися на припущеннях. Суд вивчивши матеріали справи, доходить до висновку, що в справі мається достатньо доказів для задоволення вимог позивача про стягнення з відповідача на його користь борг за договором позики від 25.05.1998 року в розмірі 7 000 доларів США, що на день ухвалення рішення згідно офіційного курсу НБУ (1 дол. США = 26, 4719 гривень) становить 185 303, 30 гривень. Статтею 533 ЦК України передбачено, що грошове зобов`язання має бути виконано у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає стягненню у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу , якщо інший порядок не встановлений договором або законом. Згідно з частиною першою статті 192 ЦК законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Відповідно до п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року, у зв'язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. Також у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Щодо відшкодування суми моральних збитків у розмірі 100 000 гривень, які позивач просить стягнути з відповідача за несвоєчасне - виконання боргових зобов'язань, що привело до його моральних страждань, суд вважає ці вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 2 постанови від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються судами, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках, передбачених статтями 7, 440 ЦК та іншим законодавством, яким встановлено відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов'язань, що підпадають під дію Закону від 12 травня 1991 р. № 1023-ХІІ «Про захист прав споживачів» чи інших законів, якими врегульовано такі зобов'язання і передбачено відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Правовідносини, що виникли між сторонами в розглядуваній справі, є договірними. Наслідки порушення договору позичальником встановлені ст. ст. 214, 374 ЦК України в редакції 1963 року та ст. 625 ЦК України в редакції 2004 року, які не передбачають відшкодування моральної шкоди. Не передбачає таких наслідків порушення договору позичальником і укладений між сторонами договір позики, що підтверджується розпискою, відтак, відсутні підстави для задоволення позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди. Також у відповідності зі ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Отже, з відповідача на користь позивача також необхідно стягнути сплачений при подані позовної заяви до суду судовий збір у розмірі 2 852, 90гривень.

Outcome: partial