Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-14 00:00:00

23.07.2015 позивач [PERSON] звернулась до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з даним позовом, в якому просила суд: стягнути солідарно з відповідачів на свою користь моральну шкоду в розмірі 60900 гривень. (а.с.1-3). Свої вимоги позивач обґрунтовує наступним. Вона є власником 7/10 частин житлового будинку та господарських будівель в м.Бориспіль по вул.Ватутіна, 11. В 2003 року вона дізналась про смерть та поховання сина та змогла його перепоховати в м.Борисполі тільки в 2005 році, внаслідок чого вона втратила сенс життя та в неї погіршало здоровя. Залишившись сама, вона 11.12.2007 року в результаті дорожньо-транспортної пригоди отримала численні травми, їй була здійснена операція, внаслідок чого вона потребувала коштів та сторонньої допомоги і догляду. Її почали доглядати племінник з дочкою, яка є відповідачем по справі, та які запропонували їй укласти договір довічного утримання. Позивач стверджує, що була рада даній пропозиції та 30.05.2008 уклала, як вона вважала, договір довічного утримання. Після укладання угоди її родичі почали рідше її відвідувати, надавати допомоги, їх ставлення до неї погіршилось. Восени 2009 року вона отримала в нотаріуса примірник договору, і з того часу дізналась, що її було ошукано, а саме, що вона фактично уклала договір купівлі-продажу квартири з відповідачами, які діяли від імені та в інтересах своєї малолітньої дочки. Коли вона звернулась до відповідачів, то отримала відповідь, що якщо вона буде оскаржувати угоду, вони її висилять, і дійсно звернулись до суду з в відповідним позовом. Позивач зазначає, що рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 17.09.2012, залишеним в силі ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 27.03.2013, зазначений договір купівлі-продажу визнано недійсним з підстав його вчинення під впливом обману, при цьому наслідки недійсності правочину застосовані не були. Посилаючись на вимоги ч.2 ст.230 ЦК України позивач вважає, що відповідачі повинні відшкодувати їй моральну шкоду, яку нанесли своїми діями, яку вона оцінює в розмірі 60900 грн. та яка полягає у спричинених їй відповідачами стражданнях, що позивач відчуває себе беззахисною, в неї появився страх за своє життя, вона остерігається довіряти людям, погіршилось здоровя. В судовому засіданні позивач та її представник повністю підтримали заявлені позовні вимоги та викладені в позовній заяві обставини. Відповідача подали до суду письмові заперечення, відповідно до яких вважають позов недоведеним. Вони стверджують, що уклали з позивачем договір купівлі-продажу 7/10 частин житлового будинку, зареєструвалися в ньому з дитиною. Позивач отримала грошові кошти в сумі 68300 гривень, які використала для власних потреб, та, враховуючи, що є їх родичкою, просила залишитись в будинку проживати. Витративши усі гроші, позивач ініціювала спір з метою повернути собі право власності на будинок та переоформити його на іншого свого родича. Відповідачі зазначають, що спочатку 13.01.2010 року позивач звернулась до суду з позовом про визнання недійсним вищевказаного договору купівлі-продажу з підстав, що даний договір вона уклала під впливом тяжкої обставини та на вкрай невигідних умовах, мотивуючи тим, що кошти за продаж вона не отримувала, та що рішенням Бориспільського міськрайонного суду від 13.08.2015 в задоволенні позову [PERSON] було відмовлено в повному обсязі, і рішення набрало законної сили на підставі ухвали Апеляційного суду Київської області від 06.12.2010. Вони зазначають, що, не погоджуючись з даним рішенням, позивач ініціювала інший судовий спір, але з підстав, передбачених ст.229 ЦК України, мотивуючи позов тим, що вона помилилась щодо змісту правочину, а також, що після скасування судових рішень Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних та кримінальних справ, 17.09.2012 Бориспільський міськрайонний суд виніс рішення, яким задовольнив позов [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу 7/10 часток в житловому будинку. З підстав, передбачених як ст.229 та і ст.230 ЦК України, і дане рішення набрало законної сили. 09.10.2013 Бориспільський міськрайонний суд за їх позовом застосував наслідки недійсності правочину та стягнув з позивача на їх користь 68300 грн., отриманих за договору купівлі-продажу будинку та судові витрати. Як їм стало відомо в ході виконання судового рішення, позивач подарувала будинок своїй родичці. Відповідачі стверджують, що позивач не надала доказів щодо заподіяння їй моральної шкоди, а також щодо визначеного розміру відшкодування (а.с.20-25). Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечувала. Відповідач [PERSON] направив до суду письмове клопотання про розгляд справи за його відсутності (а.с.61). Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні підтвердили, що позивач тривалий час скаржиться на погіршення стану здоровя, внаслідок чого їй неодноразово викликали швидку, скаржиться на погрози з боку відповідачів щодо позбавлення її власності та житла, а також перебуває у тривожному стані, скаржиться на страх залишатися самою в будинку, відчиняти стороннім особам вхідні двері. Свідок [PERSON] також підтвердила, що у 2014 році отримала за договором дарування у власність належні позивачу 7/10 частин будинку. Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши письмові матеріали справи, суд прийшов до переконання, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з таких підстав. Сторонам судом було розяснено, що відповідно до вимог ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст.10 ЦПК України судом було розяснено особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, та попереджено про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій. В тому числі розяснено, що відповідно до вимог ст.60 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Так в судовому засіданні встановлено, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 лютого 2013 року було задоволено касаційну скаргу представника позивача, рішення колегії судової палати у цивільних справах апеляційного суду Київської області від 12 листопада 2012 року скасовано, а рішення Бориспільського міськрайонного суду від 17 вересня 2012 року залишено в силі (а.с.а.с.4-6). В тому числі в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначено про те, що останнім рішенням Бориспільського міськрайонного суду від 17 вересня 2012 року позовні вимоги [PERSON] було задоволено, визнано недійсним договір купівлі-продажу 7/10 часток у житловому будинку №11 по вул.Ватутіна в м.Борисполі, укладений 30 травня 2008 року між [PERSON] та [PERSON], від імені та в інтересах якої діяли [PERSON] с.О. та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу [PERSON] і зареєстрований за №1170. Також зазначено про те, що, ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції вважав доведеною ту обставину, що позивачка була введена відповідачами в оману щодо природи оспорюваного договору, так як останні не надали їй відповідної інформації щодо договору, який буде укладатися. Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказано, що колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що, оскільки [PERSON] сама не займалась оформленням документів для укладення договору, вона не могла знати, який договір і з ким саме буде укладатися, а при його підписанні і відповідачі, і нотаріус замовчували те, що умовами договору на покупця не покладається обовязок довічного утримання продавця. Таким чином, підставами для визнання договору недійсним за змістом рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 17 вересня 2012 року (а.с.40-41) та вищенаведеної ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 лютого 2013 року були підстави, зазначені в ч.1 ст.230, ч.1 ст.229 ЦК України, а саме: згідно ч.1 ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним; якщо особа, яка вчинила правочин (ч.1 ст.229 ЦК України), помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (а.с.4-6, 40-41). Також встановлено, що рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 09 жовтня 2013 року, залишеним в силі ухвалою Апеляційного суду Київської області від 19 грудня 2013 року (а.с.50-51, 52-53) було задоволено позов [PERSON] та [PERSON] в інтересах неповнолітньої [PERSON], та в порядку застосування наслідків недійсного правочину стягнуто з [PERSON] на їх користь 68300 гривень, отриманих за договором купівлі-продажу будинку від 30.05.2008 року та 683 гривень судових витрат. Відповідно до вимог ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до ч.2 ст.230 ЦК України, на яку посилається позивач у даному позові, сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину. Так, в ході розгляду даної цивільної справи встановлено, що позивач неодноразово зверталась до суду із позовами про визнання укладеного нею договору купівлі-продажу недійсним, в тому числі у 2010 році просила суд визнати нелдійсним договір купівлі-продажу 7/10 частин житлового будинку по вул.Ватутіна,11 в м.Борисполі від 30.05.2008 року, посилаючись на те, що він є безгрошовим та укладеним при збігу тяжких обставин, без настання реальних наслідків, в ході розгляду якого відповідачі звернулись до [PERSON] з позовом про визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням та виселення, в задоволенні яких обом сторонам було відмовлено рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 серпня 2010 року, залишеним в силі ухвалою Апеляційного суду Київської області від 06 грудня 2010 року (а.с.27-28, 29-30). Також встановлено, що з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу 7/10 часток у житловому будинку №11 по вул.Ватутіна в м.Борисполі, від 30 травня 2008 року, який був задоволений вищезазначеним останнім рішенням Бориспільського міськрайонного суду від 17 вересня 2012 року, позивач звернулась в січні 2011 року, що вбачається зі змісту долучених до матеріалів цивільної справи рішень судів різних інстанцій та надавала особисті поясненні в суді першої інстанції (а.с.31-49). За містом п.2 ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода в тому числі полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Відповідно до вимог ч.3 вказаної статті моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. При цьому розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно з вимогами ч.5 ст.23 ЦК України моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Даючи оцінку дослідженим в судовому засіданні доказам та виходячи з вищенаведених встановлених судом обставин справи та визначених судом правовідносин, що виникли між сторонами, суд прийшов до переконання, що позивачем доведено факт заподіяння їй внаслідок протиправних дій відповідачів, які мали місце при укладенні договору купівлі продажу належних позивачу частин будинку моральної шкоди, а саме душевних страждань, що повністю підтверджено показами допитаних в судовому засіданні свідків. Проте будь-яких належних і допустимих доказів на підтвердження того, що внаслідок протиправної поведінки відповідачів у позивача погіршився стан здоровя, а також що існує причинний зв'язок між діями відповідачів та зверненнями позивача за медичною допомогою, суду надано не було та не зазначено джерел їх здобуття. При цьому суд також враховує, що не виключається, що звернення позивача за медичною допомогою, про що було повідомлено свідками, а також свідчать записи в медичній карті [PERSON] (а.с.81-82,) є наслідком отриманих позивачем у 2008 році травм внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, перенесеної особистої сімейної трагедії позивача внаслідок втрати єдиного сина, про що зазначено в позовній заяві, а також в силу похилого віку позивача. Також суд враховує визнаний позивачем в судовому засіданні факт, що після набрання законної сили судовими рішеннями про визнання оспорюваного нею договору купівлі-продажу належних їй 7/10 частину жилого будинку по вул.Ватутіна,11 в м.Борисполі, подарувала їх іншій свої родичці [PERSON], який на думку суду спростовує доводи позивача про те, що внаслідок протиправних дій відповідачів вона остерігається довіряти людям, та свідчить про те, що встановлений рішеннями судів факт порушення прав позивача при укладенні вказаного договору купівлі-продажу є також суттєвим відшкодуванням завданої позивачу немайнової шкоди. Визначаючи розмір відшкодуванням завданої позивачу моральної шкоди, яка полягала у тривалих душевних стражданнях, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, суд прийшов до переконання, що зазначений позивачем розмір відшкодування моральної шкоди в сумі 60900 гривень є безпідставно завищеним, оскільки позивачем було визнано в судовому засіданні, що визначаючи розмір відшкодування вона хотіла, щоб з її пенсії не утримувались кошти, стягнуті за рішенням суду на користь відповідачів в сумі 68000 гривень, та враховує ступінь вини відповідачів, оскільки при укладанні договору позивач не була позбавлена можливості уникнути допущеної нею помилки щодо природи укладеного правочину, уважно ознайомившись зі змістом договору, та вважає, доведеним і достатнім відшкодуванням завданих позивачу моральних страждань суму в розмірі 6800 гривень, яка є співмірною з тими немайновими втратами, які понесла позивач, порівняно з майновими втратами відповідачів внаслідок визнання оплатного договору купівлі-продажу недійсним. При цьому суд також враховує, що за наявності завданих позивачу матеріальних збитків, вона за змістом ч.2 ст.230 ЦК України не позбавлена права звернення з відповідним позовом до суду з метою їх стягнення в подвійному розмірі. Враховуючи висновки суду про часткове задоволення позовних вимог, а також враховуючи, що клопотання про повернення сплачених у більшому розмірі судових витрат позивачем не заявлялось, відповідно до вимог ст.88 ЦПК України понесені позивачем витрати по сплаті судового збору (а.с.16) підлягають частковому відшкодуванню за рахунок відповідачів пропорційно до задоволених позовних вимог, тобто у визначеному чинним законодавством на момент звернення позивача з даним позовом до суду розмірі 243 гривні 60 копійок. На підставі викладеного,

Outcome: partial