Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-14 00:00:00

23 квітня 2015 року позивач [PERSON] звернувся до Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя Донецької області з позовом до [PERSON] про стягнення суми боргу. В обгрунтування позову, [PERSON] зазначив, що 24.04.2007 року, між його дружиною, [PERSON], з його згоди, та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики. Відповідно до вказаного договору, позивач разом з дружиною передали [PERSON] грошові кошти в розмірі 40000,00 доларів США, зі строком повернення до 2010 року, а у випадку неможливості повернення в зазначений строк, повернути після продажу придбаного майна. На підтвердження укладання вказаного договору позики, відповідачем була складена відповідна розписка. Вказані грошові кошти були спільною сумісною власністю подружжя, оскільки 10.04.2007 року, позивач з дружино продали будинок за 60000,00 доларів США, тобто за два тижні до надання позики сину. 27.11.2014 року дружина позивача, [PERSON], померла. Позивач вважає, що він має право на стягнення 1/2 частки грошових коштів, наданих його дружиною за вказаним договором позики. 01.04.2015 року він звернувся до відповідача з претензією про повернення грошових коштів, на яку відповідач [PERSON] відповів відмовою. Посилаючись, зокрема на ст.ст.61, 65, 70 СК України, ст.1049 ЦК України, просив стягнути з [PERSON] на його користь суму боргу по договору позики в розмірі 445000,00 гривень, а також судові витрати. Відповідач [PERSON] подав до суду письмові заперечення проти позову, в яких зазначив, що позовні вимоги не визнає та вважає їх безпідставними. Так як позивачу не належить право вимоги, оскілки [PERSON] все належне їй на день смерті на праві власності майно та майнові права заповідала йому, [PERSON] Дійсно, батьки отримали за продаж свого будинку 60000,00 доларів США. Проте це не означає, що саме ті гроші були передані йому [PERSON], оскільки його мати мала багато коштовностей, які не були придбані за рахунок спільних коштів подружжя і були особистою власністю [PERSON] Крім того, відповідач зазначив, що строк повернення суми позики встановлений в розписці визначений роком не пізніше 2010 року, тобто строк виконання ним своїх зобовязань за договором позики був визначений 31 грудня 2010 року. Перебіг строку позовної давності почався з 01 січня 2011 року та закінчився 01 січня 2014 року, проте позивач не звернувся до суду з вимогою про захист свого права в межах цього строку позовної давності. У звязку з цим, відповідач [PERSON] посилаючись, зокрема на ст.267 ЦК України, просив суд застосувати строк позовної давності та відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог у повному обсязі. В судовому засіданні, позивач [PERSON] підтримав своїх позовні вимоги та просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON], в судове засідання не зявився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі. Представники відповідача [PERSON] [PERSON] та [PERSON], що діють на підставі довіреності, в судовому засіданні підтримали заперечення відповідача проти позову, просили застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Суд, заслухавши пояснення позивача, представників відповідача, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши у сукупності надані докази, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав. Відповідно до ч.2 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Стаття 57 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно з ч.2 ст.60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, а ч.4 цієї статті передбачає, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частина 2 ст.1047 ЦК України передбачає, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. З матеріалів справи вбачається, і проти цього сторони не заперечують, що 24 квітня 2007 року [PERSON] написав розписку, про те, що він отримав від [PERSON] для придбання автомобіля та житла грошові кошти в сумі 40000,00 доларів США. Вказані грошові кошти, [PERSON] зобовязався повернути не пізніше 2010 року. А у випадку неможливості повернути вказані кошти, [PERSON] зобовязався продати придбане ним майно та розрахуватися з кредитором (а.с.7). Таким чином, суд приходить до висновку, що між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики. Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ч.1 ст.251 ЦК України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Згідно з ч.1 ст.255 ЦК України, якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку. З розписки [PERSON] вбачається, що вказані грошові кошти, він зобовязується повернути не пізніше 2010 року. В запереченнях проти позову, відповідач [PERSON] зазначив, що останнім днем строку повернення позики він вважає 31 грудня 2010 року. Позивач [PERSON], в судовому засіданні також пояснив, що відповідач повинен був повернути грошові кошти не пізніше 31 грудня 2010 року, а випадку неповернення грошей, здійснити добровільний продаж майна, але відповідач добровільно не продавав майно, а тому відповідач повинен був повернути грошові кошти за вимогою батьків. Суд не приймає до уваги твердження позивача про те, що у разі не повернення відповідачем грошових коштів не пізніше 31 грудня 2010 року, він повинен був повернути грошові кошти за першою вимогою батьків, у звязку з тим, що зобовязання з добровільного продажу майна відповідачем, на думку суду, за своїм змістом є погодженим сторонами договору наслідком порушення зобовязання, а не умовою про встановленого нового строку його виконання. Таким чином, суд приходить до висновку, що [PERSON] та [PERSON] останнім днем строку повернення позики визначили саме 31 грудня 2010 року. Відповідно до ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). З матеріалів справи вбачається, і проти цього сторони не заперечують, що [PERSON] та [PERSON] з 25 квітня 1959 року по 27 листопада 2014року перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.4, 6, 9). Вищевказаний договір позики був укладений 24.04.2007 року, тобто в період шлюбу [PERSON] та [PERSON] Відповідно до ст.65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Доказів того, що [PERSON] укладала вищевказаний договір позики щодо грошових коштів, які перебували лише у її особистій власності та не належали до спільної сумісної власності подружжя, суду не надано. Таким чином, суд приходить до висновку, що вказаний договір позики було укладено щодо грошових коштів, які перебували у спільній сумісній власності подружжя та позивач [PERSON] має право на частку цих грошових коштів. Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. 26.05.2015 року, відповідач [PERSON] подав до суду заперечення проти позову, в яких крім іншого заявив про застосування позовної давності до вимог позивача (а.с.25). Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України) та спеціальну - скорочену або більш тривалу порівняно із загальною позовною давністю (ст.258 ЦК України). Суду не надано доказів того, що до вищезазначеного договору позики сторони застосували спеціальну позовну давність. Таким чином, суд приходить до висновку, що до договору позики треба застосовувати загальний строк позовної давності тривалістю у три роки. Відповідно ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. А згідно з ч.5 цієї статті, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Статті 253 ЦК України передбачає, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Судом встановлено, що останнім днем повернення позики було 31 грудня 2010 року, отже перебіг строку позовної давності за вищевказаним договором позики почався з 01 січня 2011 року та закінчився 01 січня 2014 року. Позивач [PERSON] звернувся до суду з вимогою про стягнення суми боргу 23 квітня 2015 року, тобто після спливу позовної давності. При цьому, суду не надано доказів на підтвердження підстав, для зупинення або переривання строку позовної давності за вказаним договором, не зазначено позивачем [PERSON] також й про поважні причини пропущення позовної давності. Таким чином, суд приходить до висновку, що сплив позовної давності, про застосування якої просить відповідач [PERSON], є обгрунтованою підставою для відмови в задоволенні позовних вимог [PERSON] На підставі викладеного та

Outcome: dismissed