Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-25 00:00:00

23 жовтня 2020 року позивач звернувся з позовом до Дніпровського районного суду міста Києва, відповідно до якого, просив суд: встановити порядок користування квартирою [ADDRESS] , виділивши та закріпивши за позивачем ізольовану кімнату № [NUMBER] в зазначеній квартирі, що становить 15/100 ідеальних часток, які складаються з двох кімнат загальною площею 32,11 кв. м., житловою площею - 18,1 кв. м.. Свої позовні вимоги обгрунтовує тим, що відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 01.04.2014 року, позивач є власником 15/100 частини квартири [ADDRESS] . Згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, який було сформовано 24.09.2018 року, належні позивачу на праві власності 15/100 ідеальних часток складаються з двох кімнат загальною площею-32,11 кв. м., житловою площею - 18,1 кв. м. При цьому, згідно з даним Витягом, зазначена адреса об`єкту житлової нерухомості: [ADDRESS] . В наведених правовстановлюючих документах зазначений вид спільної власності: спільна часткова. 15/100 частин квартири [ADDRESS] я набула на підставі договору купівлі-продажу 15/100 частин квартири від 01 квітня 2014 року. Згідно з цим договором сторонами у даному договорі зазначені: -«Продавець» [PERSON] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] .; -«Покупець» [PERSON] , яка на той час була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] .. Згідно з п.1 Договору «Продавець» продає та передає у власність «Покупця» 15/100 «п`ятнадцять сотих) частин квартири [ADDRESS] . Таким чином, при укладанні цього договору позивачу у власність «Продавцем» продано та передано 15/100 частин квартири [ADDRESS] , у вигляді кімнати під [ADDRESS] . Однак при цьому в договорі купівлі-продажу 15/100 частин квартири не зазначено номер кімнати (№ [NUMBER] ), яка була предметом договору купівлі-продажу, та яку мені «Продавець» передав у власність. Згідно з договором купівлі-продажу вся квартира складається з одинадцяти жилих кімнат, загальною площею - 214,10 кв.м., житловою площею-126,70 кв.м. У якості відповідачів у справі залучені 7 (сім) співвласників квартири [ADDRESS] , оскільки позивач, а також відповідачі [PERSON] і [PERSON] , є власниками двох кімнат в в квартирі [ADDRESS] . Інші відповідачі, а саме, [PERSON] (кімната № [NUMBER] ), [PERSON] (кімната № [NUMBER] ), [PERSON] (кімната № [NUMBER] ), [NUMBER]), мають у власності та фактично займають по одній кімнаті в квартирі [ADDRESS] . позивач вказує, що помилка, яка була допущена при укладанні договору купівлі-продажу 15/100 частини квартири, та яка полягала у тому, що в договорі не було зазначено чітку адресу і сам об`єкт житлової нерухомості у вигляді окремої кімнати під номером [ADDRESS] , що і відповідало 15/100 квартири [ADDRESS] , призвело в подальшому до того, що нотаріус відмовляє їй в укладанні договору купівлі-продажу належної позивачу кімнати №155 в квартирі [ADDRESS] , не маючи на це згоди усіх інших співвласників квартири [ADDRESS] . В результаті допущеної при укладанні договору купівлі-продажу 15/100 часток квартири помилки, в паспорті громадянина України місце проживання зареєстровано за адресою: [ADDRESS] . Відомості про те, що позивач фактично проживає і володіє кімнатою [ADDRESS] , відсутні. Позивач вказує, що її звернення до суду пов`язане з виправленням допущеної помилки, а також з визначення порядку користування окремою кімнатою [ADDRESS] . Ухвалою суду від 30.10.2020 рокувідкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін, роз`яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання. Як вбачається з матеріалів справи, копія ухвали суду про відкриття провадження у справі разом з копією позовної заяви та доданими до неї документами направлялась на адресу відповідачів, однак повернулись, з відміткою «за закінченням терміну зберігання», станом на 26.01.2021 року, відзив на позовну заяву від відповідачів не надходив. Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. За змістом ст. 275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Згідно ст. 279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З матеріалів справи вбачається, що позивач не заперечує проти розгляду справи в заочному порядку та ухвалення у справі заочного рішення. За наведених обставин, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Згідно з частиною 1 статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Виходячи з положень ч.1 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 319 цього ж Кодексу власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. (ст. 328 Цивільного кодексу України) Судом встановлено, що 15/100 частини квартири [ADDRESS] , загальною площею 214,10 кв. м., житлова площа - 126,70 кв. м., належить на праві спільної часткової власності [PERSON] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а. с. 11) Згідно Договору купівлі - продажу 15/100 частин квартири від 01.04.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Тесленко Ю. П., зареєстрованого в реєстрі №707, [PERSON] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] продав та передав у власність [PERSON] 15/100 частин квартири [ADDRESS] (а. с. 8-9) Відповідно до частини першої ст. 358 Цивільного кодексу України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитись про порядок володіння та користування майном, що є їх спільною частковою власністю. За нормою частини першої ст. 360 Цивільного кодексу України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Дана правова норма кореспондується з положеннями ст. 150 Житлового кодексу України, відповідно до якої визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд: проживати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Як роз`яснено в п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 1995 року №20, квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщенням квартири, якщо про це заявлено позов. Виходячи з предмету позовних вимог, позивач [PERSON] просить: встановити порядок користування квартирою [ADDRESS] , виділивши та закріпивши за позивачем ізольовану кімнату № [NUMBER] в зазначеній квартирі, що становить 15/100 ідеальних часток, які складаються з двох кімнат загальною площею 32,11 кв. м., житловою площею - 18,1 кв. м. Свої вимоги позивач обгрунтовує тим, що нотаріусом було відмовлено в укладенні договору купівлі - продажу 15/100 частин, яка складається із ізольованих кімнат, у зв`язку з тим, що було допущено помилку в не зазначенні номеру кімнати, що спричинює перешкоди позивачу у вчиненні правочини з реалізації майну, оскільки дії щодо відчуження майна вона повинна узгоджувати разом з відповідачами - співвласниками кв. [ADDRESS] . Відповідно до частини першої ст. 159 Житлового кодексу УРСР предметом договору найму в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, може бути як ізольоване, так і неізольоване жиле приміщення (кімната, зв`язана з іншою кімнатою спільним входом, а також частина кімнати. Не можуть бути самостійним предметом договору найму приміщення, непридатні для проживання (підвали тощо), а також підсобні приміщення (кухня, коридор, комора та ін.). Таким чином, не можуть бути самостійним предметом договору найму: жиле приміщення, яке хоч і є ізольованим, проте розміром менше від встановленого для надання одній особі, частина кімнати або кімната, зв`язана з іншою кімнатою спільним входом, а також підсобні приміщення (кухня, коридор, комора). Відповідно до Технічного паспорту № 41 квартира [ADDRESS] складається з 4 кімнат жилою площею 50,8 кв.м., у тому числі: 1-а кімната -12 кв.м; 2-а кімната -12 кв.м; 3-а кімната - 9 кв.м; 4-а кімната - 17,8 кв.м; а також: кухня - 7,4 кв.м; ванна кімната - 2,8 кв.м; вбиральня - 1,4 кв.м; коридор - 13,2 кв.м; вбудована шафа -1,2 кв.м; балкон - 3 кв.м; лоджія - 5,2 кв.м.. (а.с. 11-13) Відповідно до плану за поверхами на будівлю та журналу внутрішніх обмірів та розрахунків площ приміщень по [ADDRESS] , виготовленого КП КМР «КМ БТІ» від 23.08.2002 року,кім. [ADDRESS] , складається з 4 кімнат жилою площею 18,1 кв. м., з загальною площею 23,2 кв. м., у тому числі: 1-а кімната передня - 3,3 кв.м; 2-а санвузол - 1,0 кв.м; 3-а кімната житлова - 7,0 кв.м; 4-а кімната житлова - 11,1 кв.м; балкон - 0,8 кв. м.. Виходячи з положень статті 358 ЦК України, первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Такий правовий висновок наведено в постанові Верховного Суду України від 17.02.2016 року у справі № 6-1500цс15, який є обов`язковим для судів. Під час розгляду справи було встановлено, що кімната № [NUMBER] в квартирі [ADDRESS] є ізольованою від інших кімнат квартири, має ідеальне відношення часток у спільному майні, разом з тим визначення частки у праві спільної сумісної власності не порушить права співвласників, оскільки кожен з відповідачів має у своїй власності окрему частку у спільному майні, спору щодо усунення перешкод у користуванні спільного майна між сторонами не виникає, таким чином, суд не вбачає, що виділення за позивачем ізольованої кімнати, призведе до обставин, які б могли звузити права співвласників щодо володіння та користування належними їм частками у спільному майні, або завдати істотної шкоди інтересам кожного з співвласникам. Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про встановлення порядку користування житловим приміщенням є обгрунтованим, та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до положень ст.141 Цивільного процесуального кодексу України, суд присуджує до стягнення з відповідачів на користь позивача 840,80 грн., що становить 105,10 грн. з кожного. Враховуючи наведене та

Outcome: approved