Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-11 00:00:00

22.09.2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особа, що не заявляє самостійних вимог: орган опіки та піклування Чемеровецької районної державної адміністрації про визначення місця проживання дитини. 27.10.2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа, що не заявляє самостійних вимог на стороні позивача: орган опіки та піклування Чемеровецької районної державної адміністрації про визначення місця проживання дитини. Ухвалою Чемеровецького районного суду від 28.10.2015 року зазначені вище позовні вимоги, обєднані в одне провадження. Підтримуючи свої позовні вимоги та заперечуючи в задоволенні зустрічних позовних вимог, позивач відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] пояснили суду, що відповідач позивач [PERSON] являлась його [PERSON] дружиною, шлюб між ними був розірваний Чемеровецьим районним судом від 26.03.2015 року, від даного шлюбу у них народився син [PERSON], [INFO], який на даний момент проживає з ним [PERSON], при цьому вказують на те, що відповідач - позивач [PERSON] проживає за кордоном, уваги вихованню сина не приділяє, не може надати дитині ні належного виховання та розвитку, ні матеріального забезпечення, не може забезпечити нормальних безпечних для здоров»я дитини умов проживання, що [PERSON] не провідує сина в садочку. Згідно з актом обстеження спеціалістів служби у справах дітей Чемеровецької РДА ним позивачем-відповідачем забезпечені усі необхідні умови для виховання, розвитку, проживання малолітнього сина, натомість відповідач позивач [PERSON] перебуває на заробітках в Італії, при цьому не має належного їй житла, не може забезпечити дитині належних умов проживання, стверджує, що коли колишня дружина в минулому році перебувала разом з сином в країні Італії на заробітках, до нього зателефонувала його колишня теща [PERSON], яка також була в той час в країні Італія, та повідомила, що її дочка та його колишня дружина веде аморальний спосіб життя, виявила бажання вийти там заміж за іноземця, змінити віру і що взагалі не займається вихованням дитини, на що вимушений був переїздити за кордон до Італії та таємно забрати дитину. Відповідач позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги за зустрічним позовом підтримали, просять їх задоволити, в позовних вимогах [PERSON] просять відмовити та в судовому засіданні представник [PERSON] пояснив, що від спільного шлюбу [PERSON] та [PERSON] у них народився син [PERSON], [INFO], що вона - [PERSON], колишній чоловік [PERSON] та їхній малолітній син спільно проживали з початку у неї в домоволодінні в с. Вівся по вул. Транспортній, 15, на найманій квартирі смт. Гусятин Тернопільської області за місцем працевлаштування чоловіка, потім знову у її домоволодінні, певний час також проживали у домоволодінні [PERSON] у с. Івахнівці Чемеровецького району, упродовж спільного проживання неодноразово усі разом їздили відпочивати в країну Італія до її матері, де проживали в неї на квартирі, декілька раз сама [PERSON] разом із дитиною з письмового дозволу чоловіка переїздила до країни Італія до матері. Останній раз, коли відповідач-позивач перебувала в країні Італія разом з сином з жовтня 2014 року по лютий 2015 року, позивач відповідач, приїхавши до неї в країну Італія, фактично викрав дитину та перевіз її на Україну. Повернувшись сама на Україну, [PERSON] деякий час проживала спільно з сином в с. Вівся, поїхавши знову в країну Італія на нетривалий час та повернувшись назад в Україну, де перебуває з жовтня 2015 року по даний час, намагалась знову спільно проживати з сином, проте [PERSON] не забажав повернути їй сина, перешкоджає у її спілкуванні з ним, на що неодноразово зверталась вона особисто та її родичі з відповідними скаргами до міліції, поліції, вказує на те, що її малолітній син позбавлений материнського піклування і що в такому віці має виключно проживати із нею, згідно акту обстеження матеріально побутових умов - вона проживає в будинку разом із своїми родичами: бабкою та дідусем с. Вівся по вул. Транспортній, 15, який повністю відповідає матеріально-побутовим умовам для проживання її сина, що може проживати і у м. Хмельницькому в квартирі, власником якої є її матір [PERSON], яка дала дозвіл на проживання там, що вона має власні заощадження біля 2500 тис. євро. Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на стороні позивача - Пазинюк.В.М. стосовно позовних вимог [PERSON] та зустрічних позовних вимог [PERSON] покладається на думку суду, вказуючи на те, що даний спір має бути вирішений лише в інтересах малолітньої дитини, при цьому вказує на те, що дане питання стосовно визначення місця проживання дитини неодноразово розглядалось на засіданні комісії з прав дитини Чемеровецькою РДА, рішеннями яких визначено за доцільне місце проживання малолітнього [PERSON] біля його батька [PERSON]. Розглянувши наявні по справі докази, заслухавши пояснення сторони позивача відповідача та його представника, представника відповідача позивача, свідка, суд вважає, що в задоволенні позову [PERSON] про визначення місця проживання дитини слід відмовити, а зустрічні позовні вимоги [PERSON] про визначення місця проживання дитини підлягають до задоволення. Рішенням Чемеровецького районного суду Хмельницької області від 26.03.2015 року у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, шлюб між сторонами було розірвано, рішення набрало законної сили 07.04.2015 року. Від спільного проживання під час шлюбу у сторін народився син [PERSON], [INFO], що стверджується наявним у матеріалах цивільної справи свідоцтвом про народження. В судовому засіданні було встановлено, що сторони спільно проживали у шлюбі з жовтня 2010 року до травня 2014 року, про що не заперечують в судовому засіданні, та дана обставина підтверджується рішенням Чемеровецького районного суду Хмельницької області від 26.03.2015 року про розірвання шлюбу, та періодично проживали спільно та з малолітнім сином в с. Вівся Чемеровецького району за місцем проживання дідуся та бабусі, в смт. Гусятин Тернопільської області на найманій квартирі за місцем працевлаштування [PERSON], потім знову в с. Вівся, почергово в с. Вівся та в с. Івахнівці за місцем проживання [PERSON], про що не заперечують позивач відповідач та представник відповідача. Весь цей час сторони спільно виховували малолітнього сина, матеріально забезпечували його. В судовому засіданні також знайшло своє підтвердження і те, що сторони разом із своїм малолітнім сином [PERSON] та відповідач позивач [PERSON] за письмовою згодою батька [PERSON] сама з сином неодноразово за весь час спільного проживання переїздили до країни Італія до матері [PERSON], де певний час відпочивали, проживали та [PERSON] навіть була працевлаштована. В судовому засіданні також знайшло своє підтвердження і те, що в кінці лютого 2015 року [PERSON], переїздивши в країну Італія до [PERSON] та свого сина, які на той час перебували там, фактично без дозволу матері викрав їх спільного малолітнього сина та перевіз його на Україну до свого місця проживання, що підтверджується наявними в матеріалах справи, засвідченими перекладами з італійської на українську мову протоколами заяв про зникнення чоловіка та дитини, заяв про знаходження дитини вивезеної батьком поліцейського управління Неаполя. [PERSON] намагався в судовому засіданні переконати суд, що таким його діям передував телефонний дзвінок з країни Італія від матері [PERSON] [PERSON], під час якого остання повідомила, що [PERSON], перебуваючи разом з нею та дитиною, веде аморальний спосіб життя та взагалі не займається вихованням дитини. Однак зазначені твердження повністю спростовуються поясненнями [PERSON], даними в судовому засіданні в порядку забезпечення доказів, яка пояснила, що до [PERSON] з приводу аморальної поведінки своєї дочки та неналежного виховання малолітньої дитини не телефонувала, окрім того малолітній [PERSON], проживаючи зі своєю матір»ю [PERSON] в країні Італія, був зарахований та відвідував початкову школу державного управління освіти «Округ» с.- Джузеппе - Везувіано (пров. Неаполь), що підтверджується відповідними довідками, наявними в матеріалах справи, і що регулярно відвідував вказаний заклад. Відповідно до ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, а у відповідності до ч.3 ст. 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до частини 1 та 2 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватись органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обовязків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоровя та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання тому із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. При цьому слід зазначити, що усі міжнародно-правові акти щодо прав дитини будуються за принципом першочергового врахування інтересів дитини про що вказано у ч. 1 ст. 3 Конвенції прав дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Україною 27 лютого 1991 року та наголошено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Принцип 6 Декларації прав дитини, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір'ю лише у винятковій ситуації не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як зі ст.141 СК України, так зі змісту Конвенції про права дитини. Тим більш, що поняття «розлучення» не співпадає з поняттям «визначення місця проживання», оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням. Обмеження у цьому разі стосується тільки місця проживання дитини до досягнення нею віку 14 років. Разом з тим, Декларацією прав дитини, прийнято Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. В судовому засіданні знайшло своє підтвердження, що як [PERSON] так і [PERSON] забезпечують та можуть забезпечити належне виховання та утримання їх спільного малолітнього сина, зокрема, що за місцем проживання вони характеризуються з позитивної сторони, їхні матеріально-побутові умови та побутові умови для проживання дитини є задовільними, вони мають власні доходи та відповідні заощадження, на обліку в лікаря-нарколога та психіатра не перебувають. Натомість під час розгляду даного спору судом не встановлено жодних обставин, при наявності яких малолітнього сина сторін неможливо передати для проживання разом з матірю [PERSON], що таке проживання буде суперечити його інтересам, тому ці вимоги позивача - відповідача є безпідставними. Факт намагання [PERSON] спілкуватись та виховувати малолітнього сина [PERSON] підтверджується матеріалами перевірки, наданими на запит суду Чемеровецьким ВП Городоцького ВП ГУНП в Хмельницькій області. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам малолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Суд, задовольняючи зустрічні позовні вимоги відповідача позивача [PERSON], не може взяти до уваги надані суду висновки органу опіки та піклування Чемеровецької районної державної адміністрації, якими визначено за доцільне місце проживання малолітньої дитини разом із своїм батьком. У відповідності до ст. 19 ч. 6 СК України суд може не погодитись з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок органу опіки та піклування має базуватись на ретельному з»ясуванні обставин справи та є рекомендаційним. Суд може постановити інше рішення ніж пропонує орган опіки та піклування. Суд має право зобов»язати орган опіки та піклування повторно провести засідання відповідної комісії з приводу місця проживання дитини. Під час розгляду даної справи суд зобов»язав представника органу опіки і піклування Чемеровецької РДА повторно провести засідання відповідної комісії та дослідити усі обставини даного спірного питання, оскільки попередній висновок був наданий односторонньо за участі на комісії лише батька [PERSON], проте орган опіки та піклування, вперто переслідуючи мету визначення місця проживання дитини саме з батьком, надає повторно відповідний висновок, однак при цьому не встановив виняткових обставин в розумінні принципу Декларації прав дитини, коли дитина може бути розлучена зі своєю матір»ю. Не заслуговує і на увагу, наданий суду позивачем відповідачем [PERSON], висновок практичного психолога [PERSON], в якому остання зазначила, що з метою запобігання повторної травматизації дитини слід не змінювати місце проживання та залишити дитину з батьком, зазначений висновок був наданий суду в односторонньому порядку, проведена психологом психодіагностична робота з дитиною у відсутності матері [PERSON], а тому на думку суду практичним психологом [PERSON] не було з»ясовано безпосередньо психічний стан дитини з його одночасним ставленням як до батька, так і до матері. Враховуючи вищевикладене, та вбачаючи те, що малолітній [PERSON] тривалий час спільно проживав разом із своїми батьками, та з самою матір»ю без батька, зокрема враховуючи недоведеність позивачем відповідачем в судовому засіданні саме місця проживання малолітнього сина біля нього та протиправної поведінки відповідача позивача за зустрічним позовом, суд вважає, що первісні позовні вимоги є безпідставними, а тому відмовляє у їх задоволенні і визнає зустрічні позовні вимоги як обґрунтовані, які задовольняє. Відповідно до ч.1 п.5 ст. 367 ЦПК України - суд допускає негайне виконання рішення суду в частині видібрання дитини і повернення її тому, з ким вона проживала, тобто матері [PERSON]. Відповідно до ст. 88 ЦПК України - стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Outcome: approved