Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-14 00:00:00

23.10.2018 позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації, в якому просить розірвати шлюб з відповідачем та повернути їй дошлюбне прізвище « [PERSON] », визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання позову до суду та до досягнення дитиною повноліття. Свої вимоги позивач мотивує тим, що з відповідачем уклала шлюб 27.07.2007, який був зареєстрований у Солом`янському районному у м. Києві відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 1315. Від шлюбу сторони мають сина - [PERSON] , [INFO] . Позивач зазначає, що шлюбні відносини з відповідачем припинено з червня 2018 року, оскільки через розбіжність у поглядах на життя, спільне проживання сторін, існування сім`ї та збереження шлюбу виявилося не можливим. Тому вважає, що їх шлюб розпався остаточно і поновити його неможливо. Також, позивач вказує, що сторони не дійшли згоди щодо визначення місця проживання спільної дитини, проте з червня 2018 року і до цього часу дитина проживає разом з позивачем в окремій квартирі, 1/3 частки якої належить останній на праві власності, а другі 2/3 частки належать її батькам. Тобто фактично позивач має власне житло. Позивач зазначає, що у відповідача немає окремого власного житла, проживає в квартирі своїх батьків, емоційно неврівноважений та схильний до фізичних образ. Відповідач не володіє інформацією щодо розкладу дня дитини, раціону харчування, не знає як діяти у випадку, коли дитина захворіє. Оскільки, дитина є малолітньою, вважає, що знання вищезазначеного є дуже важливим для здорового та всебічного розвитку дитини. Позивач має постійну роботу у ФОП « [PERSON] » та має стабільний заробіток, проживає у квартирі, в якій є всі умови для проживання дитини. Вважає, що проживання дитини разом з матір`ю відповідає інтересам дитини, оскільки позивач піклується про дитину, забезпечуючи останньому належний розвиток та умови для утримання дитини. Крім того, вважає, що відповідач знаходиться у працездатному віці та має можливість утримувати спільну дитину, сплачуючи аліменти в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу). З урахуванням наведеного просить задовольнити позовні вимоги. 23.10.2018 згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищезазначену справу було передано до провадження головуючому судді Букіній О.М. Ухвалою суду від 31.10.2018 було відкрито провадження та справу призначено до розгляду в підготовчому судовому засіданні. Ухвалою суду від 08.05.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив задовольнити останні. Проти винесення судом заочного рішення не заперечував. В судове засідання представник Служби у справах дітей Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації не з`явилася, проте як вбачається з матеріалів справи, останньою було надано висновок органу опіки та піклування про доцільність визначення місця проживання дитини разом з матір`ю. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином у порядку, визначеному ч. 1 ст. 130 ЦПК України. Про причину неявки суд до відома не поставив. Відповідно до ч. 3, 5, 8 ст. 128 ЦПК України судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання. У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду. Враховуючи вимоги даної норми закону суд вважає повідомлення відповідача про час розгляду справи належним. Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з цього, враховуючи думку позивача, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Суд, заслухавши сторони, дослідивши та оцінивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Згідно ч. 2 ст. 112 Сімейного Кодексу України, шлюб розривається, якщо судом буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 27.07.2012, який був зареєстрований у Солом`янському районному у м. Києві відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 1315 (а.с. 9). Від шлюбу сторони мають сина - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с. 10). Судом також встановлено, що сторони тривалий час не підтримують шлюбних відносин, спільного господарства не ведуть, подальше спільне проживання у шлюбі та його збереження стало неможливим, оскільки взаєморозуміння та почуття любові між ними втрачено, і строк для примирення за таких обставин не вплине на збереження та покращення сімейних стосунків. Спірні питання щодо поділу майна між сторонами на даний час відсутні. За таких обставин, подальше спільне проживання сторін і збереження сім`ї неможливе, шлюб сторін слід розірвати. Згідно зі ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Як вбачається із свідоцтва про шлюб (повторне) серії [NUMBER] від 20.09.2018, позивач при реєстрації шлюбу своє прізвище « [PERSON] » змінила на прізвище - « [PERSON] ». Отже, враховуючи бажання позивача, слід забезпечити її право на отримання свого дошлюбного прізвища. Згідно ст. 157 СК України встановлено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Такі ж гарантії для батьків, що проживають окремо від дітей, та для самих дітей, встановлені ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства». Відповідно до ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення питання щодо місця проживання малолітньої дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Судом встановлено, що з червня 2018 року малолітній [PERSON] , [INFO] , проживає разом з матір`ю за адресою: [ADDRESS] . З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] з 15.08.2017 працює на посаді перукаря у ФОП « [PERSON] » та має заробіток, що підтверджується довідкою (а.с.17). Відповідно до ч. 2 ст. 154 СК України батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини. Згідно ч. 2 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 152 СК України право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою держаного контролю, що встановлена законом. Згідно ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років визначається за згодою батьків. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Суд звертає увагу також на те, що в Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (принцип 6) проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір`ю. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року, проголошує, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Одним із завдань Сімейного кодексу України є забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку (ст. 1). Конвенція про права дитини, виходячи з рівності прав матері та батька, у п. 1 ст. 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Відповідно до Конвенції ООН про права дитини діти мають право на належне спілкування та допомогу. Дані гарантії закріплені і в інших нормативних документах щодо охорони дитинства. Так, відповідно до ч. 4 ст. 150 СК України батьки повинні поважати дитину; ст. 155 цього ж Кодексу встановлено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. З викладеного випливає, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, поведінка батьків повинна бути такою, щоб дитина сама тягнулася до них. Як роз`яснено ст. 161 СК України, суд при вирішенні спору про місце проживання дитини має враховувати те, хто із батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, особисті якості батьків, можливість створення належних умов до виховання дитини. Згідно Висновку органу опіки та піклування Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації № 108-5043 від 11.04.2019 вбачається, що орган опіки та піклування Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO], з матір`ю [PERSON] (а.с 38-39). Крім того, як вбачається з висновку, 19.03.2019 працівниками служби було складено акт обстеження житлово-побутових умов відповідно до якого створені належні умови для проживання, розвитку та відпочинку малолітнього. Відповідно до висновку під час бесіди з працівниками служби [PERSON] повідомив, що проживає з мамою, бабусею та дідусем, а тато проживає в «другом доме». Батько йому не телефонує, давно не бачив. Як давно хлопчик не зміг сказати. Повідомив, що святкував з татом у нього вдома новий 2019 рік, прикрашали разом ялинку, потім повечеряли. Повідомив, що хоче проживати з мамою. Також, з висновку вбачається, що позивач зазначала що батько дитини неодноразово висловлювався з погрозами забрати дитину на постійне місце проживання до себе. Вона самостійно займається вихованням, розвитком, лікуванням та переважним утриманням сина, від батька отримує не значні кошти на утримання дитини. Під час сумісного проживання батько зловживав алкоголем, ображав позивача, лаявся нецензурною лайкою, погрожував фізичною розправою, про що позивач неодноразово зверталася до органів правопорядку. Разом з тим, з висновку вбачається, що відповідно до характеристики, наданої дошкільним навчальним закладом №478 м. Києва, [PERSON] відвідує садок з травня 2016 року. Протягом років хлопчиком опікувалась мама та баба дитини. Мати приводить та забирає хлопчика із садочка, цікавиться життям сина в групі, бере активну участь у житті закладу, консультувалась щодо здоров`я сина з медичною сестрою та психологом садочка, приділяє багато уваги вихованню сина. Тато приводив та забирав [PERSON] із садочка починаючи з вересня 2018 року, зі слів дитини у цей період він періодично проживав у тата. За результатами психологічного обстеження від 28.02.2019 проведеного психологом садочка, [PERSON] має середній рівень тривожності. Під час діагностичних бесід хлопчик усіляко уникає теми стосунків з батьком. Окрім цього, з висновку встановлено, що відповідач [PERSON] не заперечує щодо визначення місця проживання малолітнього сина з матір`ю [PERSON] , про що повідомив на засіданні комісії та подав відповідну заяву до служби. Таким чином, виходячи з вимог чинного законодавства та наявних у справі доказів, суд вважає, що дитина має більш тісний психологічний зв`язок саме з матір`ю, а проживання дитини з матір`ю відповідає якнайкращим інтересам дитини, з огляду також на ту обставину, що у матеріалах справи відсутні докази, які б слугували на користь відповідача та свідчили про наявність правових підстав та належних умов проживання дитини саме разом з батьком. За вказаних вище обставин, суд вважає, що Висновок №108-5043 від 11.04.2019 є обґрунтованим та таким, що відповідає інтересам [PERSON] , [INFO] , узгоджується з дослідженими в суді матеріалами справи. З огляду на викладене та оцінюючи матеріали справи, приймаючи до уваги вік дитини, суд приходить до висновку, що проживання [PERSON] , [INFO] з матір`ю, відповідає інтересам дитини та забезпечить її права на належне утримання, виховання, лікування, розвиток, оздоровлення та безпеку. Таким чином суд приходить до висновку, що вимоги позивача [PERSON] є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Що стосується заявлених вимог в частині стягнення аліментів на утримання дитини, то дані вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Ст. 180 СК України передбачає, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст.181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними і той із батьків хто проживає окремо від дитини може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка дружини, батьків, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно із ст.27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 року, батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Батьки зобов`язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Відповідно до закону обов`язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним і не залежить від того, чи є батьки працездатними й чи є в них кошти, достатні для надання утримання, а лише враховується судом при визначенні розміру стягуваних аліментів. Так згідно з ч.1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка дружини, батьків, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Матеріальне становище сторін суд визначає, виходячи з вартості приналежного їм майна, рівня доходів, а також величини витрат, які вони здійснюють на утримання себе й членів своєї сім`ї. Суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов`язання щодо утримання. Частина 2 ст. 182 СК України визначає, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно зі ст.191 Сімейного Кодексу України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Отже, суд вважає, що позовні вимоги позивача в цій частині є обґрунтованими і є законні підстави для їх задоволення з урахуванням потреб дитини. Крім цього, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, а тому виходячи з фактичних обставин справи та мети зобов`язання щодо утримання, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] , [INFO] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 23.10.2018 року і до його повноліття. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Таким чином, з [PERSON] підлягає стягненню на користь [PERSON] сума судового збору 1 409,60 грн. Крім того, відповідно до п.3 ч.1 ст.5 Закону України « Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: позивачі у справах про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів. Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про стягнення з [PERSON] на користь держави суми судового збору 704,80 грн.

Outcome: approved