Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-21 00:00:00

22.11.2018 позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки про розірвання шлюбу. В обґрунтування позову вказує на те, що 22.02.2001 уклав шлюб з відповідачкою. За час шлюбу у них народилося двоє дітей: син [PERSON], [INFO] та син [PERSON], [INFO]. Близько півтора року вони з відповідачем не проживають спільною сім'єю та не ведуть спільного господарства. Спільне життя у них не склалось через відсутність взаєморозуміння між ними, розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні обов'язки. Через це виникали сварки, непорозуміння. В результаті він втратив до відповідачки почуття любові та поваги. Примирення між ними не можливе. Сторони не з'явились. Від представника позивача - адвоката [PERSON] надійшла заява про розгляд справи у його відсутності. Позовні вимоги підтримує, просить позов задоволити. Від відповідачки надійшла заява про визнання позову та розгляд справи у її відсутності. Перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, суд дійшов висновку про задоволення позову. Відповідно до ст. 16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Як вбачається з матеріалів справи, шлюб між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований 22.02.2001 у відділі реєстрації актів цивільного стану Дрогобицького міського управління юстиції Львівської області, актовий запис №68. У даному шлюбі народилося двоє дітей: син [PERSON], [INFO], та син [PERSON], [INFO]. Судом встановлено, що подружнє життя позивача з відповідачем не склалося. За час спільного проживання вони виявили несумісність характерів та різні погляди на сімейне життя. На даний час позивач прийшов до висновку, що їхній шлюб існує лише формально і зберегти його неможливо, подружжя не проживає разом протягом останнього півтора року, не підтримують шлюбних відносин, не ведуть спільного господарства. Відповідно до ч.1 ст.110 СК України суд може розірвати шлюб за позовом одного із подружжя. Згідно ст. 24 СК України шлюб має ґрунтуватись на вільній згоді жінки та чоловіка. При цьому, відповідно до ч. 3 та 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування подружжя до припинення шлюбних стосунків чи їх збереження є неприпустимим і є порушенням права на свободу та особисту недоторканість. Таким чином, суд дійшов висновку, що з огляду на вказані обставини подальше застосування будь-яких заходів щодо примирення подружжя, як це передбачає ст. 111 СК України, є недоцільним та неефективним і суперечить інтересам сторін та моральним засадам суспільства. Отже, встановивши об'єктивні підстави для розірвання шлюбу, передбачені ст. 112 СК України, а саме те, що примирення між подружжям неможливе через втрату ними почуття взаємної любові, фактичне припинення спільних зобов'язань щодо піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, утвердження в сім'ї взаємоповаги, втрату почуття відповідальності подружжя один перед одним, як того вимагає ст. 55 СК України, суд дійшов висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить їх спільним інтересам, що має важливе значення, бажання зберегти сім'ю у сторін відсутнє, що є підставою для розірвання між ними шлюбу. Згідно ч. 2 ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Outcome: approved