Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-10 00:00:00

22.10.2019 р. позивачка звернулася до суду з даним позовом, вказуючи, що вони з відповідачем під час перебування в шлюбі з 18.04.2004 р. по 13.03.2018 р. за спільні кошти придбали житлову квартиру [ADDRESS] , яка була оформлена на відповідача, в договорі купівлі-продажу квартири від 15.03.2013 р. [PERSON] зазначений покупцем; після розірвання шлюбу не можуть у добровільному порядку вирішити питання про поділ житлової квартири, від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] , які на даний час проживають з позивачкою, тому просила визнати за нею та за відповідачем право власності на Ѕ частину вказаної житлової квартири за кожним співвласником без виділенням цієї частки в натурі. В судовому засіданні позивачка та її представник [PERSON] вимоги позову підтримали, просили їх задовольнити. Відповідач в судове засідання 23.12.2019 р., 9.01.2020 р., 12.02.2020 р., 13.04.2020 р., 11.06.2020 р. повторно не з`явився, про наявність поважних причин своєї неявки суду будь-яких доказів та причин не надав та не зазначив, що не перешкоджає розгляду справи в спрощеному провадженні за відсутності відповідача у відповідності до ч.4 ст. 223 ЦПК України, у поданому до суду 8.11.2019 р. відзиві на позовну заяву проти поділу спірної житлової квартири заперечив, оскільки придбав спірну житлову квартиру за кошти, отримані від своїх батьків, а не на їх з позивачкою спільні кошти, документи на підтвердження цього факту знаходяться у володінні його матері, просив у задоволенні позовних вимог відмовити. У відповіді на відзив від 11.11.2019 р. позивачка проти доводів відповідача заперечила, зазначила про те, що частину коштів на придбання та ремонт спірної житлової квартири їх сім`ї передавали також і батьки позивачки, а твердження відповідача не підтверджені ніякими доказами. Враховуючи пояснення сторін, матеріали справи та вимоги закону, суд визнає, що змінені позовні вимоги підлягають задоволенню з таких міркувань. Доведено, що 18.04.2004 р. [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] , в період спільного проживання та шлюбу подружжя придбало житлову квартиру [ADDRESS] , яка була оформлена на відповідача, в договорі купівлі-продажу квартири від 15.03.2013 р., посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] , зареєстрований в реєстрі за №505 15.03.2013 р., де [PERSON] зазначений покупцем зазначеної квартири. Рішенням Гайсинського районного суду від 13.03.2018 р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] , які на даний час проживають з позивачкою в спірній квартирі, іншого житла не мають. Спірні правовідносини регулюються: - ст.60 СК України, ч.3 ст.368 ЦК України, за якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності; - ст. 63 СК України, яка передбачає, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними; - ст.70 СК України, ст.370 ЦК України, за якими у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності, частки майна дружини і чоловіка є рівними; - ч.1,2 ст.71 СК України, відповідно до якої майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі; якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом; при цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Статею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, набуте в період шлюбу, тобто все майно, яке набуте подружжям за час шлюбу, вважається спільною сумісною власністю, допоки суд не встановить інше. Водночас, зазначена презумпція може бути спростована. Один із подружжя може оскаржувати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доведення обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує (постанова Верховного Суду України від 24.05.2017 р. у справі №6-843цс17, постанова Верховного Суду від 31.01.2019 р. у справі №686/23104/17). Оскільки, в спільній сумісній власності подружжя [PERSON] та [PERSON] перебуває житлова квартира [ADDRESS] , де проживають також їх неповнолітні діти [PERSON] , [INFO] , [PERSON] [INFO] , поширення правового режиму спільного сумісного майна на зазначене нерухоме майно відповідачем не спростоване в судовому порядку, позивачка вимагає визначити лише її та відповідача частку в цьому майні без реального його розподілу, то необхідно в судовому порядку визначити частки кожного з подружжя в їх спільній житловій квартирі - по Ѕ частці. Заперечення відповідача проти поділу зазначеної житлової квартири та його твердження про те, що кошти на придбання житлової квартири [ADDRESS] , а тому зазначена квартира є його особистою власністю і поділу не підлягає, - не доведено належними і допустимими доказами, презумпція спільності права власності подружжя [PERSON] на зазначене нерухоме майно, набуте ними в період шлюбу, не спростована, а тому судом до уваги не береться. На підставі ст.141 ЦПК України стягненню з [PERSON] підлягають судові витрати: на користь [PERSON] документально підтверджені квитанцією адвоката (а.с.13) витрати позивачки на надання їй адвокатом Мельником А.М. правничої допомоги в сумі 2000 грн., на сплату судового збору в сумі 768,40 грн. Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Вінницького апеляційного суду, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної інфекції, строк подання апеляційної скарги на рішення суду продовжується на строк дії такого карантину.

Outcome: approved