Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-24 00:00:00

24.04.2020 року позивачка звернулась до суду із позовом до відповідача про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, у якому просить суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] в розмірі 25% від всіх видів доходів відповідача, але не менше 25% від середньої заробітної плати по м. Київ, стягнути аліменти за минулий час, а саме за 3 роки від дня пред`явлення позову та допустити негайне виконання судового рішення. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що 21.11.2003 року між сторона у справі був укладений шлюб, який у подальшому був розірваний рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 16.11.2015 року. Від шлюбу сторони мають неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] , яка проживає разом з позивачем, а відповідач свідомо не надає коштів на утримання дитини. Відповідач залишив родину та перестав надавати кошти на утримання доньки, перестав піклуватись про її розвиток і позивачка вимушена самостійно нести всі батьківські обов`язки. Аліменти на утримання дитини відповідач не сплачує, а неодноразові звернення позивача до відповідача з приводу матеріального утримання дитини залишились без належного реагування. Дитина знаходиться на повному утриманні позивача та її теперішнього чоловіка, при цьому позивачка на теперішній час не працює. Добровільно врегулювати питання сплати аліментів відповідач не бажає, що свідчить про неналежне виконання ним своїх батьківських обов`язків. Відповідач ухиляється від покладеного на нього обов`язку з утримання дитини та наскільки відомо позивачці, відповідач аліментів нікому не сплачує, стягнень по виконавчих листах з нього не проводиться, в шлюбі не перебуває, інших неповнолітніх дітей, непрацездатних батьків не має. Позивачка вказує, що аліменти за минулий час присуджуються судом і на протязі трьох років позивачка вживала заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не могла їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. Місце роботи відповідача позивачці не відоме. Ухвалою суду від 16.06.2020 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін, роз`яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання. Як вбачається з матеріалів справи, ухвалу суду про відкриття провадження у справі разом із доданими до неї документами було направлено за зареєстрованою у встановленому порядку адресою відповідача, однак судова кореспонденція повернулась до суду без вручення відповідачу. Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. За змістом ст. 275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Згідно ст. 279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З матеріалів справи вбачається, що позивач жодних заперечень з приводу розгляду справи в заочному порядку та ухвалення у справі заочного рішення не викладав. За наведених обставин, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що між сторонами у справі був зареєстрований шлюб 21.11.2003 року, що підтверджується копією свідоцтва про одруження (а.с. 9). Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 16.11.2015 року у справі №753/17070/15-ц шлюб між сторонами у справі розірвано (а.с. 10-11). Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується наявною в матеріалах справи копією свідоцтва про народження (а.с. 8). Відповідно до положень ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ст. 181 СК України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. За змістом ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Згідно ст.ст. 76-80 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. За змістом ст.ст. 81,89 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Визначаючи розмір аліментів у частці від доходу батька, яка має стягуватись на утримання його неповнолітньої доньки, суд враховує відсутність будь-яких даних про незадовільний стан здоров`я відповідача, його працездатний вік, відсутність даних про наявність на утриманні відповідача будь-яких інших осіб. Отже, відповідач як здоровий та працездатний чоловік, має можливість працювати та сплачувати аліменти на утримання дитини, тому суд приходить до висновку про те, що заявлений до стягнення розмір аліментів, що становить ј частину від всіх видів його заробітку, є обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам чинного законодавства України, тому позовні вимоги в цій частині підлягають до задоволення. При цьому, суд роз`яснює сторонам у справі, що згідно ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Із матеріалів справи вбачається, що позивачка звернулась до суду із позовом про стягання аліментів 24.04.2020 року, отже саме з цього часу мають бути присуджені аліменти у визначеному вище розмірі. Поряд із цим, у своєму позові позивачка просить присудити аліменти за минулий час, а саме за три роки до дня звернення до суду із цим позовом посилаючись на те, що нею вживались заходи щодо отримання від відповідача аліментів, але позивач не мала можливості їх отримати у зв`язку з ухиленням останнього від сплати аліментів. За змістом ч. 2 ст. 191 СК України, аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Однак, заявляючи відповідні вимоги позивач не надав суду будь-яких доказів тому що протягом останніх трьох років, або раніше, нею дійсно вживались заходи щодо одержання аліментів з відповідача, але відповідач ухилявся від їх сплати. Відповідні посилання у змісті позовної заяви не є доказами у розумінні положень ст. 76 ЦПК України, тож у задоволенні вимог про присудження аліментів за минулий час суд відмовляє у повному обсязі. Також не підлягають задоволенню вимоги позивача про встановлення аліментів не менше 25% середньої заробітної плати по м. Київ, оскільки в даному випадку позивачем заявлено вимогу про стягнення аліментів у частці від доходу, а не у твердій грошовій сумі і чинне законодавство передбачає, що аліменти не можуть бути меншими 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а не 25% середньої заробітної плати по регіону. Відповідно до ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. На підставі викладеного,

Outcome: partial