Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-03 00:00:00

23 березня 2015 року [PERSON] в позові до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський [PERSON]» (надалі за текстом ПАТ «ВіЕйБі Банк»), просила стягнути банківський вклад в розмірі 500 000 гривень. В обґрунтування позову посилалася на те, що між нею та ПАТ «ВіЕйБі Банк» 26 травня 2014 року було укладено договір банківського вкладу №798710/2014 на суму 500 000 гривень. Також вказувала, що з боку ПАТ «ВіЕйБі Банк» мало місце неналежне виконання договору банківського вкладу, в результаті чого позивач неодноразово зверталася до Банку із заявою про виплату вкладу та у виплаті вкладу їй було відмовлено. Просила розірвати договір банківського вкладу та стягнути з відповідача на її користь суму вкладу в розмірі 500 000 гривень. Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 15 травня 2015 року позовні вимоги [PERSON] задоволені: договір банківського вкладу №798710/2014 від 26 травня 2014 року розірвано, стягнуто з відповідача на користь позивачки суму банківського вкладу в розмірі 500 000 гривень. В апеляційній скарзі відповідач ПАТ «ВіЕйБі Банк» просив скасувати рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову, посилаючись на те, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. В судове засідання апеляційного суду представник відповідача ПАТ «ВіЕйБі Банк» не зявився, але подав заяву з проханням розглянути справу без його участі, наполягав на задоволенні апеляційної скарги. В судове засідання третя особа - Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський [PERSON]» [PERSON], не зявилась, повідомлялась належним чином про час та місце розгляду справи, подала заяву з проханням розглянути справу без її участі, просила апеляційну скаргу задовольнити. В судовому засіданні представники позивача [PERSON] та [PERSON] просили апеляційну скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників позивача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в скарзі доводи, апеляційний суд приходить до висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із розясненням Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п.2 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст.8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставинах, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень,підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також, якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Зазначеним вище нормам рішення суду першої інстанції у повній мірі не відповідає за наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено, що 26 травня 2014 року між [PERSON] та ПАТ «ВіЕйБі Банк» було укладено договір банківського вкладу №798710/2014, предметом якого було розміщення Вкладником в Банку строкового вкладу на умовах депозитного продукту «Марафон лояльності_Максимум Доходу ЕПС» в національній валюті України на строк 13 місяців з дня укладення договору з щомісячною виплатою процентів. Сума початкового вкладу складає 500 000гривень. Також, судом першої інстанції встановлено, що позивачем було внесено на вкладний рахунок вклад в сумі 500 000 гривень відповідно до умов Договору, що підтверджується квитанцією № 1165830 від 26 травня 2014 року. Крім цього, судом першої інстанції встановлено, що Постановою Правління Національного банку України від 20 листопада 2014 року № 733/БТ «Про віднесення ПАТ «ВіЕйБі Банк» до категорії неплатоспроможних виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 20 листопада 2014 року прийнято рішення № 123 про запровадження в ПАТ «ВіЕйБі Банк» з 21 листопада2014 року тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації. Також, судом першої інстанції встановлено, що 25 лютого 2015 року позивач [PERSON] звернулася до Банку та до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «ВіЕйБі Банк» з письмовою вимогою про дострокову видачу суми вкладу у розмірі 500 000 гривень. Зазначена вимога отримана Банком та Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 10 березня 2015 року, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення (а. с. 9). Крім цього, судом першої інстанції встановлено, що суму вкладу позивачу не повернуто. Задовольняючи позовні вимоги [PERSON] суд першої інстанції виходив з того, що неповерненням суми вкладу позивачу, [PERSON] порушив умови договору банківського вкладу №798710/2014 від 26 травня 2014 року, чим порушив права [PERSON]. Такі висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають фактичним обставинам справи за наступних підстав. Так суд обґрунтовано виходив з того, що правовідносини з приводу депозитних вкладів регулюються Цивільним кодексом України /надалі ЦК України/ та Законом України «Про банки і банківську діяльність». Правовою формою щодо оформлення відносин сторін є договір, та відповідно до положень частини 1 статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. За загальним правилом договірне зобовязання повинне виконуватись відповідно до тих умов, які сторони визначили при укладення договору. Вклад (депозит) - це кошти в готівковій або в безготівковій формі, у валюті України або іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору (стаття 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність»). Матеріалами справи підтверджується та не заперечувалось сторонами, що Банком не було повернуто суму вкладу на вимогу позивачки. Згідно з частиною першою статті 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до частини першої статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Згідно із частиною першою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). На підставі викладеного, висновки суду першої інстанції в частині того, що невиплатою вкладу відповідно до вимоги позивача [PERSON] від 25 лютого 2015 року, відповідачем було порушено право позивача на отримання вкладу на першу вимогу, яке підлягає захисту шляхом дострокового розірвання Договору та стягнення відповідної суми вкладу на користь позивача, є вірними. Крім цього, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що спірні правовідносини регулюються Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», так як відкликання ліцензії ПАТ «ВіЕйБі Банк» та прийняття рішення про початок процедури ліквідації банку прийнято20 березня 2015 року, тобто у період дії цього Закону. Так, процедура повернення вкладу у разі ліквідації банку встановлена спеціальним Законом, за положеннями якого з дня призначення Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, припиняються всі повноваження органів управління банку та наступають наслідки, встановлені ст. 46 Закону. Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб затверджує перелік вимог кредиторів, після чого задоволення цих вимог здійснюється в порядку черговості, встановленої ст. 52 вказаного Закону. Зокрема, вимоги вкладників - фізичних осіб у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом, погашаються у четверту чергу. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 4 Закону основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. На виконання свого основного завдання Фонд у порядку, передбаченому цим Законом, здійснює такі функції: веде реєстр учасників Фонду; здійснює заходи щодо організації виплат відшкодувань за вкладами в разі прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку; здійснює процедуру виведення неплатоспроможних банків з ринку, у тому числі шляхом здійснення тимчасової адміністрації банків, організовує відчуження активів і зобов'язань неплатоспроможного банку, продаж неплатоспроможного банку або створення та продаж перехідного банку. Частиною 1 статті 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200000 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами. В судовому засіданні апеляційного суду встановлено та не заперечувалось представниками позивача, що Фондом гарантування вкладів фізичних осіб під час тимчасової адміністрації, [PERSON] були виплачені грошові кошти через Банки-агенти за договором банківського вкладу №798710/2014 від 26 травня 2014 року, а саме: нараховані відсотки в розмірі 42 016, 43 гривень та 9 431,51 гривень; тіло депозиту в розмірі 147 972,19 гривень. Згідно з ч. 5 ст. 36 Закону під час тимчасової адміністрації не здійснюється, зокрема, задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку. Пунктом 1 ч. 6 ст. 36 цього Закону установлено, що обмеження, встановлене пунктом 1 частини п'ятої цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом. Відповідно до Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 5 липня 2012 року №2, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 14 вересня 2012 року №1581/21893), а саме: п. 4.31 розділу V «Дії Фонду з виведення неплатоспроможного банку з ринку шляхом його ліквідації», де зазначено, що у разі необхідності уповноважена особа Фонду на ліквідацію банку вносить пропозиції щодо затвердження виконавчою дирекцією Фонду змін до реєстру акцептованих вимог не частіше ніж раз на квартал на підставі, зокрема рішення суду, яке набрало законної сили; свідоцтва про право на спадщину за вимогами кредиторів, які визнані уповноваженою особою Фонду на ліквідацію банку та включені до реєстру акцептованих вимог кредиторів. Відповідно до ст. 41 Конституції України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Застосування Закону, який регулює правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, ніяким чином не перешкоджає вкладнику звернутися до суду за захистом порушеного права та вимагати стягнення сум, які йому не повернуті за системою гарантування, виходячи із положень ст. 526, ч. 1 ст. 1058, ч. 1 ст. 1061 ЦК України та умов договорів банківського вкладу. Отже, виходячи з фактичних обставин справи, висновки суду є вірними, але визначена судом сума вкладу, що підлягає стягненню не відповідає наявним в матеріалах справи доказам. Таким чином, підлягає стягненню з Банку вклад в розмірі що перевищує граничний розмір відшкодування коштів за вкладами та становить 352 027, 81 гривень. Суд першої інстанції зазначених обставин не врахував, з огляду на що, рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру суми вкладу, що підлягає стягненню, має бути змінено. Разом з тим, відповідно до ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню з Банку на користь Держави судові витрати пропорційно до задоволеної частини позовних вимог в розмірі 4019 гривень 40 копійок.

Outcome: partial