Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-04 00:00:00

23.10.2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу, зареєстрованого 06 жовтня 2007 року Комсомольською селищною радою Зміївського району Харківської області, актовий запис №142. В обґрунтування позову зазначив, що з 06 жовтня 2007 він перебуває в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] Від шлюбу мають малолітню дочку [PERSON], [INFO]. У серпні 2016 вони припинили шлюбні-сімейні відносини та ведення спільного господарства. З цього часу вони стали мешкати у різних районах Харківської області. Причиною розпаду сім'ї стало те, що в наслідок різних інтересів та життєвих позицій, в сім'ї часто вникали сварки та конфлікти, які призвели до того, що вони втратили один до одного почуття любові, довіри, взаємоповаги та взаємопорозуміння. На даний час відповідачка має іншого чоловіка, від якого народила дочку. Батьком новонародженої дитини відповідача зареєстрований новий чоловік останньої. Спору про розділ майна та про місце проживання їх спільної дитини між ними немає. Дочка [PERSON] за їхньою взаємною згодою залишається проживати з матір'ю. Вважав, що збереження шлюбу суперечило б його інтересам, а також і інтересам відповідачки та їх малолітньої дитини. 06.11.2017 провадження у справі відкрито та призначено судовий розгляд на 05.12.2017. 05.12.2017 судовий розгляд відкладено з причин нез'явлення відповідача та призначено нове судове засідання. 12.01.2018 позивач [PERSON] подав заяву про судовий розгляд справи за його відсутністю, просив позов задовольнити, не заперечував проти ухвалення по справі заочного рішення. 31.01.2018 належним чином повідомлені сторони в судове засідання не з'явилися. При цьому, відповідач [PERSON] причини повторної неявки суду не повідомила, будь-яких заяв не подавала. Суд не має відомостей про причину повторної неявки відповідача, яка повідомлялася про дату, час і місце судового засідання у порядку, визначеному ЦПК України, будь-яких заяв, у тому числі відзиву, не подавала, що дало підстави вирішити справу на підставі наявних у ній даних (постановити заочне рішення) у відповідністю з ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України, проти чого не заперечував позивач. Зважаючи на те, що всі учасники справи в засідання не з'явилися, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Пунктом 9 розділу ХІІІ Перехідні положення ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017, передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Згідно ч. 4 ст. 19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя. З урахуванням викладеного, справу розглянуто за правилами загального позовного провадження. Дослідивши доводи позовної заяви, письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного: Частинами 1, 3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст. ст. 76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно свідоцтву про шлюб Серія [NUMBER] та копії свідоцтва про народження Серія [NUMBER], сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 06.10.2007 року, від шлюбу мають неповнолітню дочку [PERSON], [INFO]. (а. с. 7, 8, 23). З довідки, виданої Борівською сільською радою Зміївського району Харківської області №02-29/1774 від 24.11.2017 та рішення Зміївського районного суду Харківської області від 20.11.2017 року вбачається, що відповідач [PERSON] зареєстрована в б. [ADDRESS], має склад сім'ї - дочку [PERSON], [INFO], та отримує аліменти з [PERSON] на утримання дочки в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 24.10.2017 року і до досягнення нею повноліття. (а. с. 24, 25). Статтею 51 Конституції України передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Відповідно до Протоколу №7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зі змінами, внесеними Протоколом №11, стаття 5, кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Згідно ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Позов про розірвання шлюбу не може бути пред'явлений протягом вагітності дружини та протягом одного року після народження дитини, крім випадків, коли один із подружжя вчинив протиправну поведінку, яка містить ознаки кримінального правопорушення, щодо другого з подружжя або дитини. У відповідністю зі ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Зі змісту позовної заяви, проти якої не подала заперечень відповідач, вбачається наступне: сторони фактично припинили шлюбні стосунки, спільне господарство не ведуть; відповідач має дитину від іншого чоловіка, який визнав своє батьківство у встановленому законом порядку, і з яким [PERSON] фактично проживає; збереження шлюбу суперечило б інтересам позивача та відповідача, а також інтересам їхньої спільної дитини; спору про поділ майна чи про місце проживання спільної дитини між сторонами немає. Враховуючи, що: позивач [PERSON] у заяві наполягав на розірванні шлюбу; відповідач [PERSON] відзив проти позовної заяви не надала, чим виявила байдуже ставлення до збереження сім'ї; подальше збереження шлюбу є неможливим та суперечило б інтересам обох з подружжя, а також інтересам неповнолітньої дитини, суд дійшов висновку, що позовна заява є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Оскільки позивач [PERSON] у заяві просив залишити судові витрати понесеними за його рахунок, питання про розподіл судових витрат відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України судом не вирішувалося. Відповідно до другого речення ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Згідно ч. 6 ст. 259 ЦПК України у виняткових випадках залежно від складності справи складання повного рішення (постанови) суду може бути відкладено на строк не більш як десять днів, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження - не більш як п'ять днів з дня закінчення розгляду справи. Через складність у викладенні повного рішення суду, пов'язану з потребою в обґрунтуванні доводів учасників справи, на що необхідний час, складання повного рішення було відкладено до 05.02.2018, яке і вважається датою ухвалення рішення.

Outcome: approved