Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-22 00:00:00

22.03.2016 року [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] про витребування у [PERSON] квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та зобовязання відповідача передати йому цю квартиру, посилаючись на те, що рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 06 серпня 2013 року було визнано недійсним проведений Чернігівською філією Товариства з обмеженою відповідальністю «Юнор» (протокол № 261026 від 10 червня 2011 року) аукціон з реалізації [ADDRESS], що належала [PERSON], переможцем якого визнано [PERSON], визнано незаконним свідоцтво про право власності [PERSON] на [ADDRESS], видане 15 липня 2011 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу [PERSON] (реєстраційний № 4635), що зареєстроване у електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 05 квітня 2012 року за реєстраційним № 11077234 (№ запису 16882 у книзі 213), проте повернути спірну квартиру позивач не мав змоги, бо вона була продана [PERSON] [PERSON], а 17.02.2016 року ця квартира була подарована [PERSON], а тому він був змушений звернутись до суду за захистом своїх прав на підставі ст.. ст.. 387,388 ЦК України. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача та третьої особи просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, подав заперечення проти позову. Представник третьої особи [PERSON] просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Заслухавши пояснення позивача, представників сторін та третіх осіб, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належала [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 15.06.1993 р., посвідченого державним нотаріусом Першої Чернігівської державної нотаріальної контори, реєстровий № 5-5225 (а.с.4-5). Рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 06 серпня 2013 року було визнано недійсним проведений Чернігівською філією Товариства з обмеженою відповідальністю «Юнор» (протокол № 261026 від 10 червня 2011 року) аукціон з реалізації [ADDRESS], що належала [PERSON], переможцем якого визнано [PERSON], визнано незаконним свідоцтво про право власності [PERSON] на [ADDRESS], видане 15 липня 2011 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу [PERSON] (реєстраційний № 4635), що зареєстроване у електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 05 квітня 2012 року за реєстраційним № 11077234 (№ запису 16882 у книзі 213). Цим рішенням встановлено, що недотримання ТОВ «Юнор» і Центральним ВДВС Чернігівського міського управління юстиції згаданих вище правових норм при проведенні оспорюваного аукціону порушило права позивача, гарантовані йому ч.ч. 2, 3 ст. 321 ЦК України, а в силу ч. 1 ст. 215 ЦК України оспорюваний [PERSON] аукціон є недійсним як такий, що проведений з порушенням ч. 5 ст. 62 Закону України «Про виконавче провадження» та п. 4.8 Тимчасового положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна (а.с. 6-9). Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 30.04.2015 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири у задоволенні позову відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 10.06.2015 року рішення залишене без змін. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 02 грудня 2015 року, яка набрала законної сили, у справі позовом [PERSON] до [PERSON] про витребування майна та визнання права власності, провадження закрите на підставі п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 15 липня 2014 року, яке залишене ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 01.10.2014 року без змін у справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання правочину недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності на квартиру, усунення перешкод в користуванні квартирою та виселення у задоволенні позову відмовлено. Цим рішенням встановлено, що 02.07.2013 приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу [PERSON] було посвідчено договір купівлі-продажу спірної квартири, що був укладений між [PERSON] та [PERSON] та відповідно в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстроване рішення приватного нотаріуса [PERSON] про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 3573858 від 02.07.2013 про реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] та рішення про реєстрацію прав та їх обтяжень (державну реєстрацію права власності) на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] від 02.07.2013 № 3576025. Прийняте рішення мотивоване тим, що [PERSON] станом на момент укладення даного правочину (договору купівлі-продажу квартири [PERSON] П.) був законним власником та добросовісним її набувачем з прилюдних торгів спірної квартири [ADDRESS], оскільки за законом правомірність права власності презюмується. Частиною ч. 3 ст. 61 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. В п. 7 постанови Пленуму ВСУ України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року № 14, ВСУ розязнив, що оскільки обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ лише в тому разі, коли в них беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, чи їх правонаступники (частина третя статті 61 ЦПК України), то в інших випадках - ці обставини встановлюються на загальних підставах. У п. 4 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам розяснено, що за змістом ч. 3 ст. 61 ЦПК обставини, встановлені під час розгляду справи за позовом про право на майно, не мають обовязкової сили для осіб, які не брали участі у справі При цьому суд має виходити з того, що правові висновки суду і встановлені ним обставини не є тотожними поняттями. Висновки (судження) суду щодо прав і обов'язків сторін, зроблені на підставі встановлених при розгляді справи обставин, не є преюдиційними. Згідно із договором дарування від 01.12.2015 року [PERSON] передала, а [PERSON] прийняв у власність квартиру [ADDRESS] безоплатно, дарунок сторони оцінили у 247960 грн. Ця квартира належала [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 02 липня 2013 року за реєстровим №1070, право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 22 вересня 2015 року. Відповідно до ч. 1 ст.. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний недійним, є недійсним з моменту його вчинення. Згідно із правовою позицією Верховного суду України, висловленою у постанові № 3-98гс/11 від 3 жовтня 2011 року, частина 2 статті 388 ЦК України містить заборону витребування майна у добросовісного набувача тільки в тому випадку, якщо це майно було продано у порядку, встановленому для виконання судових рішень, тобто з дотриманням вимог закону при виконанні судових рішень. Нормами частини першої статті 388 ЦК України передбачено необхідність встановлення обставин вибуття майна із володіння власника, який вважає своє право власності порушеним та вимагає повернення майна, а не особи, яка в подальшому перепродала це майно відповідачу. Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 21.12.2012 року № 6-136цс12. Відповідно до розяснень п. 30 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 р. №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» застосовуючи положення ч.2 ст. 388 ЦК України про те, що майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень, суд повинен мати на увазі, що позов власника про витребування майна в особи, яка придбала його в результаті публічних торгів, проведених у порядку, встановленому для виконання судових рішень, підлягає задоволенню лише в тому разі, якщо торги були визнані недійсними, оскільки відповідно до ч.1 ст. 388 ЦК власник має право витребувати майно, яке вибуло з володіння поза його волею, і в добросовісного набувача. Отже відповідно до вимог ст. 388 ЦК України держава гарантує захист права власності добросовісного набувача (особа, яка придбала майно з публічних торгів) на придбане майно тим, що таке майно не може бути витребувано у нього в разі, якщо воно було продано у порядку, встановленому для виконання судових рішень. У той же час, визнання судом порушення такого порядку, є підставою для визнання прилюдних торгів недійсними та витребування проданого майна від добросовісного набувача. Оскільки рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 06 серпня 2013 року визнано аукціон з продажу квартири [ADDRESS] недійсними, з підстав недійсності правочинів, правочин з відчуження спірної квартири на прилюдних торгах, відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України є недійсним з моменту його вчинення - 10.06.2011 року, отже підлягають захисту права позивача, як власника спірної квартири, яка вибула з його власності поза його волею, в результаті правочину, який визнаний недійним внаслідок того, що судом було встановлено порушення порядку реалізації цього майна з прилюдних торгів, а отже це є підставою витребування проданого майна від добросовісного набувача [PERSON], який став власником такого майна на підставі безоплатного договору. Позовні вимоги щодо зобовязання відповідача передати квартиру позивачу не підлягають задоволенню, оскільки квартира є нерухомим майном, та з підстав, передбачених ст.. 388 ЦК України, належним способом захисту порушених прав позивача є саме витребування майна. Згідно із ч.1 ст.. 88 ЦПК України, якщо позов задоволений частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених вимог. Не підлягають стягненню судові витрати за вимогу немайнового характеру зобовязання передати майно в сумі 551 грн 20 коп. Підлягають стягненню витрати за вимогу майнового характеру витребування майна в сумі 1515 грн сплачених позивачем, а також 50% витрат щодо розгляду заяви про забезпечення позову, а також 50% витрат на правову допомогу. Витрати на правову допомогу по даній справі підтверджуються квитанцією про сплату 4000 грн, а також розрахунком, однак суд вважає достатнім часом для складання позовної заяви та складання інших процесуальних документів, а також надання консультацій 4 години, у справі є відмітка про ознайомлення зі справою, тому суд вважає, достатнім часом для ознайомлення зі справою 0,5 годин, в судовому засіданні адвокат приймав участь в двох судових засіданнях, тривалість яких становила 2 години. Часом витраченим на надання правової допомоги є 6,5 годин, а витрати на правову допомогу становлять 3582 грн 80 коп. (6,5 годин х (1378 х 40%). Стягненню з відповідача на користь позивача підлягають судові витрати в сумі 3444,20 грн. (3582,80грнх50%+1515+275,60х50%) На запит суду, приватним нотаріусом 09.06.2016 року було надіслано копію договору дарування, яким визначено вартість спірного майна в 247960 грн. у звязку із чим, з відповідача належить стягнути на користь держави недоплачену суму судового збору - 964 грн 60 коп.

Outcome: partial