Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-09 00:00:00

24.05.2018 року до суду звернувся позивач [PERSON] , з позовом про розірвання договору оренди земельної ділянки та стягнення орендної плати до відповідача ТОВ Верхньодніпровське сільськогосподарське підприємство Агрофірма «Промінь». Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 25.05.2018 року відкрите провадження у справі. Справу призначено до розгляду в підготовчому судовому засідання на 30.08.2018 року. 30.08.2018 року проведене підготовче судове засідання. Справу призначено до розгляду на 06.11.2018 року. 06.11.2018 року розгляд справи відкладений в зв`язку з неявкою в судове засідання представника відповідача. Справу призначено до розгляду на 14.01.2019 року 14.01.2019 року постановлена ухвала про розгляд справи у відсутність відповідача на підставі наявних у справі доказів. Учасникам розгляду справи роз`яснені права та обов`язки у відповідності до ст. 43, 44, 49 ЦПК України. 14.01.2019 року в судовому засідання оголошено вступну та резолютивну частину рішення. 06.05.2019 року надійшла заява від відповідача про скасування заочного рішення. Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 20.05.2019 року скасоване заочне рішення. Справа призначена до розгляду за правилами загального провадження в підготовче судове засідання на 15.08.2019 року 09.08.2019 року позивачем подана заява про зміну предмету позову. 15.08.2019 року в підготовчому судовому засіданні оголошено перерву до 10.10.2019 року 10 .10.2019 року в підготовчому судовому засіданні оголошено перерву до 05.12.2019 року 05.12.2019 року закінчене підготовче судове засідання. Справа призначена до розгляду на 10.02.2020 року Учасникам розгляду справи роз`яснені права та обов`язки у відповідності до ст. 43, 44, 49 ЦПК України. 10.02.2020 року в судовому засідання оголошено вступну та резолютивну частину рішення. Згідно позовних вимог за заявою про зміну предмету позову позивач просить: визнати недійсним договір оренди земельної ділянки 112, виданий 01.07.2016 року, видавник: орендодавець [PERSON] , та орендар ТОВ «ВЕРХНЬОДНІПРОВСЬКЕ СІЛЬСЬКОГОСПОДАРСЬКЕ ПІДПРИЄМСТВО АГРОФІРМА ПРОМІНЬ» укладений між позивачем і відповідачем зареєстрований 30.09.2016 року у Верхньодніпровській районній державній адміністрації за індексним номером: 31649761. Витребувати із користування відповідача земельну ділянку площею 8.8435 га., кадастровий номер 1221087700:01:048:0010, що розташована на території Пушкарівської сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області. В обґрунтування позовних вимог за заявою про зміну предмету позову позивач посилається на наступне: на підставі інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно. Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, виданого державним реєстратором Верхньодніпровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області від 07.09.2017 року він є власником земельної ділянки (паю) на території Пушкарівської сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 8.8435 га., кадастровий номер 1221087700:01:048:0010. Підстава виникнення права власності на земельну ділянку - Держаний акт на право власності на земельну ділянку, серія [NUMBER], виданий 14.06.2012 року Верхньодніпровською районною державною адміністрацією. Згідно зазначеного витягу між ним та відповідачем був укладений договір оренди належної йому земельної ділянки, але дата та номер договору йому не відомі, так як належний йому примірник договору оренди земельної ділянки знаходиться в орендаря, який відмовляється йому його надати. Разом з договором оренди земельної ділянки знаходиться і акт приймання - передачі земельної ділянки та Державний акт на право власності на земельну ділянку. Із витягу вбачається, що 30.09.2016 року даний договір був зареєстрований, хоч фактично відповідач користується належною йому земельною ділянкою з 2012 року. У зв`язку із складним матеріальним становищем, 04 листопада 2013 року ним були запозичені кошти у третьої особи [PERSON] , який є власником (засновником) та керівником відповідача ТОВ «ВЕРХНЬОДНІПРОВСЬКЕ СІЛЬСЬКОГОСПОДАРСЬКЕ ПІДПРИЄМСТВО АГРОФІРМА ПРОМІНЬ», що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, з подальшою домовленістю, що він десяти років буде отримувати нараховану орендну плату у Товаристві від його іменні. Але згодом він дізнався, що засновник ТОВ «ВЕРХНЬОДНІПРОВСЬКЕ СІЛЬСЬКОГОСПОДАРСЬКЕ ПІДПРИЄМСТВО АГРОФІРМА ПРОМІНЬ» [PERSON] ,. на підставі виданої довіреності, уклав і зареєстрував від мені [PERSON] , договір оренди на належну йому земельну ділянку без номеру та дати аж на 49 років, чим перевищив повноваження представника, які суперечать закону, оскільки договір укладений ним у власних інтересах, що фактично позбавило права власника землі на розпорядження земельною ділянкою. Згідно з копії довіреності від 04.11.2013 року [PERSON] , уповноважив дорученням [PERSON] , подавати від його іменні заяви в різні установи і підприємства, одержувати довідки та документи, розписуватись за [PERSON] , отримувати орендну плату, а також виконувати всі дії, пов`язані з даною довіреністю. Жодного доручення щодо укладення від імені [PERSON] , договору оренди земельної ділянки в даній довіреності немає. 28 вересня 2017 року ним припинена дія зазначеної довіреності, про що в Єдиному реєстрі довіреностей був зроблений запис за № 1-252. Укладаючи спірний договір оренди земельної ділянки з орендодавцем без досягнення згоди з усіх істотних умов договору відповідач порушив право позивача як власника землі. Договір оренди земельної ділянки оскільки його було укладено однією і тією ж особою з несприятливими для орендодавця умовам, уклавши його на максимальний строк користування - 49 років, тобто правочин вчинений на реалізацію інтересів однієї особи - орендаря. Крім того на час підписання договору [PERSON] , не мав права на вчинення його від імені [PERSON] , будь-яких дій спрямованих на розпорядження земельною ділянкою, а тому підписуючи договір від імені позивача не мав представницьких повноважень, що й стало підставою звернення до суду. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі, давши пояснення фактично викладені в заяві про зміну предмету Представник відповідача ТОВ «Верхньодніпровське сільськогосподарське підприємство Агрофірма «Промінь», в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується розпискою, наданою 05.12.2019 року, про причини неявки суд не повідомив. Відзиву на позовну заяву не надав. Третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] , в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Письмових пояснень суду не надав. Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, з`ясувавши зміст позовних вимог, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивач є власником земельної ділянки (паю) площею 8.8435 га, кадастровий номер 1221087700:01:048:0010, що знаходиться на території Пушарівської сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реє Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта. Підстава виникнення права власності на земельну ділянку - Держаний акт на право власності на земельну ділянку, серія [NUMBER], виданий 14.06.2012 року Верхньодніпровською районною державною адміністрацією. Згідно відомостей зазначеного вище витягу встановлено, що між позивачем та відповідачем був укладений договір оренди належної позивачеві земельної ділянки, орендарем за яким зазначений відповідач. Строк дії договору 49 років. Позивач та представник позивача зазначають, що дата та номер договору позивачеві не відомі, так як належний позивачеві примірник договору оренди земельної ділянки знаходиться в орендаря, який відмовляється йому його надати. Разом з договором оренди земельної ділянки знаходиться і акт приймання - передачі земельної ділянки та Державний акт на право власності на земельну ділянку. Із витягу вбачається, що 30.09.2016 року даний договір був зареєстрований, хоч фактично відповідач користується належною позивачеві земельною ділянкою з 2012 року. Судом вживались заходи щодо витребування у відповідача копії спірного договору оренди земельної ділянки, про що постановлялась ухвала про витребування доказів та неодноразово направлялась на адресу відповідача, але залишилась не виконаною. Копію спірного договору земельної ділянки представником відповідача не надано і в судовому засіданні. Відповідно до ч. 10 ст. 84 ЦПК України - У разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду. Так як відповідач не надав суду копію спірного договору без зазначення будь яких причин суд приходить до висновку про наявність договору оренди від 01.07.2016 року земельної ділянки, оскільки він був підставою для реєстрації іншого речового права, оренди земельної ділянки, належної позивачеві, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта.. Також судом встановлено, що 04.11.2013 року позивач видав [PERSON] , нотаріально посвідчену довіреність на управління належною йому земельною ділянкою терміном на 10 років. Довіреність посвідчена державним нотаріусом Верхньодніпровської районної нотаріальної контори Малашовою Г.В., що підтверджується копією довіреності. Відповідно до змісту зазначеної довіреності [PERSON] , уповноважив дорученням Кутузова Д.А., подавати від його іменні заяви в різні установи і підприємства, одержувати довідки та документи, розписуватись за [PERSON] отримувати орендну плату, а також виконувати всі дії, пов`язані з даною довіреністю. Позивачем зазначено, що з витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, він дізнався, що [PERSON] , передав в оренду належну йому земельну ділянку відповідачеві терміном на 49 років, що підтверджується витягом із державного реєстру прав на нерухоме майно. Дізнавшись про укладення договору оренду земельної ділянки, позивач 28.09.2017 року припинив дію довіреності від 04.11.2013 року та відповідні відомості були внесені в Єдиний реєстр довіреностей за реєстраційним номером 34864991, що підтверджується витягом із державного реєстру довіреностей та був зроблений запис за № 1-252, що підтверджується копією витягу з Єдиного реєстру довіреностей. Також позивачем надані суду копії заяв на ім`я відповідача, якими він попередив відповідача про припинення дії довіреності від 04.11.2013 року. На даних заявах є підписи про отримання гр.. [PERSON] , яка є уповноваженою особою відповідача, оскільки відповідачем на її ім`я видавалась довіреність від 01.04.2019 року. Таким чином позивач попередив відповідача про припинення дії довіреності. За вимогами ст. 13 ЦПК України- Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Ст.13 Закону України «Про оренду землі» - визначено поняття договору оренди землі: Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. З вищевикладеного судом встановлено, що між сторонами існують правовідносини, що виникають із договору оренди земельної ділянки. Прохаючи визнати договір оренди земельної ділянки недійсним позивач посилається на те, що даний договір був укладений однією і тією ж самою особою з несприятливими для орендодавця умовами, а також що він, був укладений представником з перевищенням повноважень, визначених у наданій ним довіреності. Відповідно до ч.1 та ч.3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). В ст. 203 ЦК України передбачені умови дійсності правочину, а саме Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей Ст. 204 ЦК України передбачено, що Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Таким чином законодавством встановлено презумпцію правомірності правочину, тобто укладений правочин є дійсним якщо він не визнаний недійсним судом, або його недійсність не встановлена законом. Аналогічна позиція закріплена у постанові Верховного Суду України від 30 травня 2018 року по справі № 191/5077/16-ц (провадження 61-17422св18). Правові наслідки недійсності правочину встановлені ст. 216 ЦК України. Згідно з вимогами частини першої цієї статті Кодексу недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до ч. 1 п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Відповідно до положень ст. ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Як зазначає позивач договір оренди земельної ділянки від 01.07.2016 року був укладений від імені позивача з відповідачем довіреною особою [PERSON] , на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 04.11.2013 року, виданої позивачем. Будь-яких доказів на спростування даного факту відповідачем не надано. А враховуючи той факт, що відповідачем не надано суду копію спірного договору відповідно до ч. 10. Ст.. 84 ЦПК України, суд вважає встановленим факт того, що спірний договір укладався (підписувався) не позивачем. А довіреною особою [PERSON] .. Відповідно до ч. 1 ст. 137 ЦК України - Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Відповідно до ч. 1 ст. 138 ЦК України - Представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. З дослідженої в судовому засіданні довіреності встановлено, що позивач уповноважив гр. [PERSON] , подавати від його іменні заяви в різні установи і підприємства, одержувати довідки та документи, розписуватись за [PERSON] отримувати орендну плату, а також виконувати всі дії, пов`язані з даною довіреністю. Допитана в судовому засіданні в якості свідка приватний нотаріус Верхньодніпровського районного нотаріального округу Малашова Г.В., пояснила, що вона не пам`ятає ким саме видавалась зазначена довіреність, але ознайомилась із її змістом та не заперечує факт посвідчення нею даної довіреності. Довіреність видана на управління земельної ділянки. Зазначений в довіреності термін «управління земельною ділянкою» включає в себе лише ті права і обов`язки, які перераховані нижче в самій довіреності. Оскілки при посвідченні довіреностей вона з`ясовує в особи, яка її видає, на вчинення яких дій вона бажає уповноважити представника. Дана довіреність не є Генеральною і в поняття «управління» не входить право на розпорядження земельною ділянкою. Генеральні довіреності стосовно земельних ділянок вона взагалі не посвідчує, оскільки як на час її посвідчення, так і на даний час існує мораторій на відчуження земель сільськогосподарського призначення. Тому якщо в довіреності прямо не зазначено, що довіритель уповноважує повірену особу укладати договір оренди земельної ділянки, таке право у повіреної особи відсутнє, оскільки укладання договору оренди земельної ділянки є розпорядженням нею. Якщо довіритель уповноважує повірену особу укладати договір оренди земельної ділянки, то в довіреностях, які нею посвідчуються, про це прямо зазначаєть. В поняття підписувати документи також не входить право укладати договір оренди земельної ділянки. Відповідно до ч.1. 3 ст. 237 ЦК України - представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Відповідно до ч.1. ст. 238 ЦК України - Представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Відповідно до ч. 1 ст. 241 ЦК України - Правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Як встановлено з досліджених в судовому засіданні доказів, в довіреності, яка видавалась позивачем гр. [PERSON] ,. відсутнє указання на те, що повірений має право укладати від імені довірителя договір оренди земельної ділянки. Хоч поняття «управляти» за своїм змістом є широким. Але допитаний в судовому засіданні нотаріус, який посвідчував вказану довіреність, пояснила, що дане поняття не включає в себе право підписувати (укладати) договори оренди земельної ділянки, якщо про це прямо не зазначене у виданій довіреності. На підставі чого суд приходить до висновку, що у повіреної особи [PERSON] ,. було відсутнє повноваження на укладання (підписання) від позивача договору оренди земельної ділянки. Відповідно уклавши (підписавши) від імені [PERSON] , повірена особа [PERSON] , вийшов за межі повноважень, передбачених в довіреності від 04.11.2013 року. Відповідно факт укладання (підписання) договору оренди земельної ділянки повіреною особою з перевищенням повноважень суд вважає встановленим. Позивач не схвалює правочин, договір оренди земельної ділянки, від 01.07.2016 року, укладений повіреною особою [PERSON] .. Таким чином даний правочин не створює прав та обов`язків для осіб, які його уклали відповідно до положень ст. 241 ЦК України. Судом встановлено, що у позивача [PERSON] відсутнє волевиявлення на укладення спірного договору оренди земельної ділянки. Оскільки він посилається не те, що укладення договору на такий тривалий термін є несправедливою умовою для нього, як для власника земельної ділянки. На підставі чого суд приходить до висновку про наявність підстав для видання спірного договору оренди земельної ділянки недійсним, як вчинений з перевищенням представником повноважень без подальшого його схвалення повіреною особою та відсутності у довірителя волі та волевиявлення на укладення зазначеного договору. Відповідно до ч. 3 ст. 238 ЦК України - Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. Оскільки суду не надано копію договору оренди земельної ділянки тому невідомо, хто підписував даний договір від імені орендодавця, а також третя особа, [PERSON] ,. не з`явився в судове засідання та не надав будь - яких пояснень суду з приводу вчиненого ним представництва, суд не має можливості встановити однозначно, чи даний договір був вчинений представником в своїх інтересах чи ні. Але враховуючи, що [PERSON] ,. входить до засновників ТОВ«ВЕРХНЬОДНІПРОВСЬКЕ СІЛЬСЬКОГОСПОДАРСЬКЕ ПІДПРИЄМСТВО АГРОФІРМА ПРОМІНЬ» можна дійти висновку. що укладений договір був вчинений і в його інтересах. В свою чергу вчинення правочину з перевищенням наданих повноважень при відсутності подальшого схвалення даного правочину повіреною особою є підставою для визнання такого правочину недійсним, оскільки позивач просить визнати правочин недійсним за даною підставою. На підставі чого суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1 ст. 216 ЦК України - Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Так як судом ухвалюється рішення про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, суд приходить до висновок, що позовні вимоги в частині витребування у відповідача земельної ділянки також підлягають задоволенню. Дане рішення приймається судом відповідно до визначеного позивачем способу захисту порушених прав за яким позивач просить саме витребувати належну йому земельну ділянку у відповідача. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у відповідності до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним судові витрати по сплаті судового збору в загальній сумі1410-00 грн., сплата яких підтвердження наданими квитанціями, оскільки судом ухвалюється рішення про задоволення позовних вимог, заявлених позивачем.

Outcome: approved