Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-17 00:00:00

24. 02. 2014 [PERSON] в інтересах малолітньої [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа - приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON], про визнання правочину, вчиненого внаслідок зловмисної домовленості, недійсним, мотивуючи наступним. [PERSON] з 22. 11. 2003 перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], від якого [INFO] у них народилася донька [PERSON] [INFO] [PERSON] помер. 10. 05. 2011 [PERSON] стало відомо, що [PERSON] 20. 07. 2010 залишив заповіт щодо всього свого майна, на ім'я відповідача [PERSON] Зазначений заповіт було посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] [PERSON], діючи від імені та в інтересах [PERSON], вважає заповіт недійсним, вказуючи, що його вчинено внаслідок зловмисної домовленості померлого [PERSON] з відповідачем, а також у порушення права дочки заповідача на спадкування після смерті [PERSON], та просить суд визнати заповіт недійсним. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав, обставини, викладені в позові, підтвердив, просив суд позовні вимоги задовольнити. Відповідач проти задоволення позову заперечував, пояснив, що його брат [PERSON] дуже хворів і проживав разом з ним, оскільки потребував постійного догляду та лікування. Дружина та її родичі з [PERSON] не спілкувалися, тому останній свідомо заповів все своє майно саме відповідачу. У задоволенні позову просив відмовити. Третя особа приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала. Пояснила, що [PERSON] мав намір саме на складання заповіту, діяв добровільно, при складанні заповіту перебував при здоровому розумі, ясній пам'яті, розумів значення своїх дій, діяв без фізичного чи психічного примусу. Форма та зміст заповіту відповідає вимогам діючого законодавства України. У задоволенні позову просила відмовити. Заслухавши пояснення осіб, що беруть у справі, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] з 22. 11. 2003 по 02. 10. 2010 перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON]. [INFO] у шлюбі народилася донька [PERSON]. 20. 07. 2010 [PERSON] вчинив заповіт, за яким на випадок своєї смерті заповів все своє майно, де б воно не було, і з чого б воно не складалося і взагалі, все те, що йому буде належати на день смерті і на що він за законом матиме право, відповідачу [PERSON] Вказаний заповіт посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] [INFO] [PERSON] помер. Після смерті [PERSON] залишилася спадщина у вигляді 1/3 частки у праві спільної часткової власності на квартири [ADDRESS]. [PERSON] вважає вказаний вище заповіт недійсним (нікчемним), про що неодноразово зверталася до суду з позовами про визнання його недійсним (нікчемним) з різних підстав. Рішеннями Заводського районного суду м. Миколаєва від 11. 05. 2012 у справі № 2/1412/2229/12, від 21. 05. 2013 у справі № 2-2812/11 (провадження № 2/487/539/13), від 06. 12. 2013 у справі № 2/487/2007/13, від 21. 02. 2014 у справі № 2/487/204/14, у задоволенні позовів [PERSON] було відмовлено. Вказаними ж рішеннями були встановлені обставини, які відповідно до ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню, а саме: [PERSON], вчиняючи заповіт від 20. 07. 2010, перебував у здоровому глузді та пам'яті, був дієздатним, розумів значення своїх дій та керував ними, його внутрішня воля та волевиявлення було спрямоване на вчинення такого заповіту, на момент його вчинення [PERSON] не мав будь-яких психічних розладів. Статтею 1257 ЦК України визначено особливі підстави, за яких суд може визнати заповіт недійсним, зокрема, якщо судом за позовом заінтересованої особи буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Звертаючись до суду з позовом про визнання заповіту [PERSON] від 20. 07. 2010 недійсним (в справі, що розглядається судом в теперішній час) позивач зазначає такі його підстави недійсності як вчинення заповіту внаслідок зловмисної домовленості представника, а також порушення права іншої особи (дочки заповідача) на спадкування після смерті [PERSON], тобто загальні підстави недійсності правочинів. Згідно з ч. 2 ст. 16, ч. 1 ст. 215 ЦК України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, установлених ч. ч. 1 - 3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, зокрема, у зв'язку з невідповідністю змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства. Згідно з п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06. 11. 2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», - правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Отже, визнання правочину недійсним можливе лише з підстав, передбачених Цивільним кодексом України. Відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною є оспорюваним (п. 19 ППВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» 06. 11. 2009 N 9). Позивач, тлумачучи на свій розсуд закріплене в цивільному законодавстві (в ст. 232 ЦК України, зокрема) поняття «зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною», вважає померлого [PERSON] представником («сім'ї»), а за такого і вважає за можливе застосовувати вказане поняття до правовідносин, що виникли між сторонами спору та померлим [PERSON] Втім, брати до уваги таку позицію позивача правових підстав у суду немає, оскільки закріплене в ст. 232 ЦК України поняття «зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною» відсилає до загального поняття представництва, закріпленого в ст. 237 ЦК України, відповідно до частини 1 якої представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє (ст. 238 ЦК України). Вчиняючи заповіт від 20. 07. 2010 [PERSON] діяв від свого імені, не був (для цілей вчинення такої дії як складання заповіту) представником інтересів будь-кого та діяв не через представника своїх інтересів. Дійсно, відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 242 ЦК України батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей. Законним представником у випадках, встановлених законом, може бути інша особа. Водночас, в частині 1 статті 1233 ЦК України розкрито поняття заповіту як особистого розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. І частиною 2 ст. 1234 ЦК України передбачено, що право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Таким чином, вчиняючи заповіт від 20. 07. 2010 [PERSON] діяв тільки від свого імені, та не був і не міг бути при цьому представником інших осіб, а відтак посилання позивача на ту підставу недійсності заповіту як зловмисну домовленість представника однієї сторони з другою стороною є безпідставним, оскільки відносин представництва за вказаних обставин не існувало і не могло існувати. Необгрунтованими є твердження позивача про недійсність заповіту і з посиланням на те, що заповітом порушено права іншої особи - дочки заповідача (позивачки у справі) зважаючи на наступне. Цивільним кодексом України закріплено принцип свободи заповіту, відповідно до якого заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілької осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Крім того, він може без зазначення будь-яких причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування (ч. 2 ст. 1235 ЦК України). Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з ч. 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Судом були надані рівні можливості сторонам процесу щодо подання доказів, їх дослідження і доведення перед судом їх переконливості. Беручи до уваги зазначене, за вказаних фактів та положень закону не вбачається підстав для визнання заповіту, вчиненого 20. 07. 2010 [PERSON], недійсним з підстав на яких наполягає позивач. Суд, враховуючи вище викладене, дійшов до висновку, що за наведених обставин позов задоволенню не підлягає, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Outcome: dismissed