Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-22 00:00:00

23.12.2017 року позивачка звернулась до районного суду з позовом про розірвання шлюбу з відповідачем, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що спільне життя між ними не склалося через різні характери, різні погляди на сімейні цінності, що ганебно вплинуло на їхні стосунки як подружжя. Шлюбні відносини перестали існувати та з 03 січня 2016 року сторони проживають окремо та не підтримують будь-яких стосунків. Від даного шлюбу є неповнолітні діти. Питання щодо проживання дітей біля матері вирішено добровільно. Майнового спору у сторін немає. Терміну на примирення сторони не потребують. У судове засідання позивач не з'явилась та надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позов просить задовольнити повністю, термін на примирення не потребує. Просить залишити їй шлюбне прізвище «[PERSON]». Відповідач до суду не з'явився та надіслав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, просить постановити рішення у зв»язку з визнанням позову. Наслідки визнання позову йому зрозумілі. Відповідно до ч.2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Згідно з положеннями ч.2 ст. 197 ЦПК України за відсутністю осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За вимогами ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Перевірив законність визнання позову відповідачем, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню. Крім того, визнання відповідачем пред'явленого позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Так, як вбачається з матеріалів справи сторони уклали шлюб 29 січня 2008 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Врадіївського районного управління юстиції Миколаївської області, актовий запис № 5 ( свідоцтво про шлюб [NUMBER] від 29.01.2008 року). Прізвище дружини після реєстрації шлюбу з дошлюбного « [PERSON]» було змінено на «[PERSON]». Подружжя [PERSON] не підтримують сімейних відносин з 03 січня 2016 року та шлюб носить формальний характер. З вказаного часу чоловік та дружина проживають окремо один від одного - позивачка з дітьми по [ADDRESS], відповідач по [ADDRESS]. Сторони не ведуть спільного побуту. Від шлюбу сторони мають двоє неповнолітніх дітей - [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], які за згодою батьків проживають біля матері. Як визнали сторони спору щодо проживання дітей у них немає. Також відсутні спірні відносини щодо спільного майна. За вимогами ст. 112 СК України, суд з»ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно ст. 3 СК України, сім»ю складають особи, які спільно проживають, пов»язані спільним побутом, мають взаємні права та обов»язки. Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. ( ст. 21 СК України) На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що між сторонами склалися правовідносини з приводу спору про розірвання шлюбу, після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права. Подальше спільне життя подружжя [PERSON] і збереження шлюбу суперечить інтересам як дружини, так і чоловіка. При прийнятті рішення суд керується ч.2 ст. 104, ч.3 ст. 105, ст. ст. 110, 112, 113 Сімейного Кодексу України.

Outcome: approved