Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-21 00:00:00

22.10.2015 позивач [PERSON] звернувся до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з даним позовом, в якому просить стягнути з відповідача [PERSON] на свою користь позику в сумі 40000 доларів США та грошову суму 3% річних за прострочення виконання зобовязання в розмірі 2266 доларів США 60 центів, а всього грошову суму в розмірі 42266 доларів США 60 центів та понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 6090 гривень (а.с.2-4). Свої вимоги позивач обґрунтовує наступним. 07.11.2013 року між ним та відповідачем був укладений договір позики у письмовій формі, згідно з яким він передав, а відповідач прийняв від нього у нього борг грошові кошти в сумі 40000 доларів США, які зобовязався повернути до 08 грудня 2013 року, проте в обумовлений договором термін борг не повернув. Враховуючи, що відповідач вчасно не повернув позичену у нього суму грошових коштів, позивач вважає, що з відповідача необхідно стягнути на його користь суму боргу 40000 доларів США з урахуванням трьох процентів річних від простроченої суми, саме, виходячи 22 місяців та 20 днів прострочення станом на 28.10.2015 року в розмірі 2266,60 доларів США, навівши наступний розрахунок: 40000 доларів США х 3% =1200 доларів США (проценти на 1 рік=12 місяців); 1200доларів США /12 місяців =100доларів США (сума процентів за 1 місяць); 100 доларів США/ 30 днів = 3,33 Долари США (проценти за 1 день); 100 доларів х 22 місяці =2200 доларів США (сума процентів за 22 місяці); 3,33 долари США х 20 днів = 66,60 доларів США (проценти за 20 днів); 2200доларів США + 66,60 доларів США = 2266,60 доларів США. В судовому засіданні представник позивача повністю підтримав заявлені позовні вимоги та викладені в позовній заяві обставини. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, посилаючись на те, що відповідач не визнає, що підписував наданий позивачем договір позики, а також, що отримував від позивача гроші в борг, в звязку з чим звернувся до Бориспільського відділу поліції із заявою про злочин. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи та надані позивачем документи, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Сторонам судом було розяснено, що відповідно до вимог ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст.10 ЦПК України судом було розяснено особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, та попереджено про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій. В тому числі розяснено, що відповідно до вимог ст.60 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст..1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом ч.1 ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Згідно з вимогами ч 2 вказаної статті на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Крім того, суд враховує, що відповідно до вимог ч.1 ст.360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Так, в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14 зазначено, що «відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобовязанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання». З дослідженого в судовому засіданні Договору позики грошових коштів від 07.11.2013 року та розписки до договору від 07.11.2013 року встановлено, що 07 листопада 2013 року між відповідачем [PERSON] та позивачем [PERSON] був укладений в письмовій формі договір позики, відповідно до умов якого відповідач позичив у позивача, а позивач надав відповідачу 40000 доларів США, які відповідач зобовязався повернути в строк до 8 грудня 2013 року. Договір складений в письмовій формі та підписаний сторонами (а.с.5) На підтвердження факту укладення договору позики і факту передавання позикодавцем [PERSON] та отримання позичальником [PERSON] у борг грошових коштів в сумі 40000 доларів США, складена розписка, підписана від імені відповідача [PERSON] (а.с.6). Будь-яких належних допустимих доказів на спростування тієї обставини, що за вказаним договором відповідач не отримував зазначених в договорі та розписці коштів, а також на підтвердження того, що відповідач не підписував вищевказані Договір позики та розписку до договору від 07.11.2013 року, суду надано не було та не зазначено джерел їх здобуття. В тому числі не було заявлено клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи, хоч наслідки невчинення таких дій було розяснено судом представникам сторін. Та обставина, що відповідач 21.02.2016 року звернувся до Бориспільського відділу поліції із заявою, яка за твердженням представника відповідача є повідомленням про кримінальне правопорушення щодо підробки договору позики грошових коштів від 07.11.2013 року та розписки до договору, не може бути підставою для звільнення відповідача від обовязку доказування, виходячи за наступного. Так, представник відповідача, обґрунтовуючи заявлене в судовому засіданні клопотання про зупинення провадження у справі, зазначив, що відповідач звернувся із заявою до правоохоронного органу про кримінальне правопорушення. Проте, з доданого до клопотання талону-повідомлення не вбачається, з якою саме заявою відповідач [PERSON] звернувся до Бориспільського відділу поліції та чи це є повідомлення про злочин, а саме про підробку договору позики грошових коштів від 07.11.2013 року та розписки до договору. Крім того, з пояснень представника відповідача вбачається, що така заява була подана лише 21.02.2016, відомості про внесення інформації про злочин до Єдиного реєстру досудових розслідувань відсутні, досудове слідство у зазначеній справі не проведене та до суду справа ще не направлялася, отже вирок, яким було встановлено зазначені представником відповідача обставини щодо підробки договору позики та розписки до договору, встановлені не були. Зазначене в силу ст.ст.60,61 ЦПК України не звільняє відповідача від обовязку довести ті обставини, на які він посилається належними і допустимими доказами. Так, в силу ч.1 ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. При цьому за змістом ч.2 вказаної статті, якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Проте, таких доказів суду надано не було, а також не було зазначено джерел їх здобуття. При цьому суд також враховує, що, у разі встановлення факту підробки договору позики та розписки до договору в порядку кримінального судочинства, вирок у такій справі може бути підставою для перегляду рішення уданій справі за нововиявленими обставинами. Відповідно до умов п.4 Договору позики, повернення всієї суми боргу, або його часток підтверджується написанням позикодавцем в простій письмовій форму розписок про отримання суми боргу. Повернення всієї суми боргу або його часток може проводитися шляхом зарахування грошових сум на вказаний Позикодавцем банківський рахунок. Заява на переказ готівки на рахунок Позикодавця з відміткою банку про зарахування коштів, є документом, що підтверджує сплату Позичальником певної суми боргу(а.с.5). Таких доказів щодо повернення відповідачем всієї суми боргу, або її частини суду надано не було. Згідно з вимогами ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом ст.524 ЦК України зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті. Згідно з частинами першою, другою ст.533 ЦК України\~грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Таким чином, вираження у договорі грошового зобовязання в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству. В звязку з цим вимоги позивача щодо стягнення суми боргу в іноземній валюті підлягають частковому задоволенню, а саме щодо сплати суми боргу в гривнях, у розмірі, визначеному за офіційним курсом гривні до долара США на день платежу. Щодо нарахування позивачем 3% відсотків річних, виходячи від суми боргу в іноземній валюті доларах США, а також щодо їх стягнення в іноземній валюті, то в цій частині вимоги суд вважає такими, що не підлягають задоволенню, оскільки вони не гуртуються на вимогах чинного законодавства, в тому числі суперечать вимогам ст.533 ЦК України. Враховуючи, що розрахунок 3% відсотків річних в гривнях позивачем наведений не був, а також відповідна вимога щодо стягнення 3% річних від суми боргу в національній валюті позивачем заявлена не була, суд, виходячи з вимог ст.ст.10,11, 60 ЦПК України прийшов до висновку, що в цій частині суд позбавлений можливості вийти за межі позовних вимог та навести альтернативний розрахунок, в звязку з чим в задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Судові витрати по даній справі складають сплачений позивачем судовий збір в сумі 6090 гривень (а.с.1), а також судовий збір за заявою про забезпечення позову в сумі 243 гривні 60 копійко (а.с.7), а всього на загальну суму 6333 гривні 60 копійок, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача відповідно до вимог ч.1 ст.88 Цивільного процесуального кодексу України. На підставі викладеного,

Outcome: partial