Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-24 00:00:00

23 грудня 2017 року позивач звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання права власності на спадщину, мотивуючи вимоги тим, що [INFO] року померла бабуся позивачки [PERSON], після смерті якої відкрилась спадщина на земельну частку (пай), яка перебуває у колективній власності КСП ім. Ілліча, розміром 5,2 в умовних кадастрових гектарах, що знаходиться на території Великогуляківськоїсільської ради Фастівського району Київської області (яка належала померлій на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай). 19.05.2005 року [PERSON] було складено заповіт, яким вона все своє майно заповіла своїм онукам [PERSON], [PERSON] Реалізовуючи своє право на спадщину позивач звернулась до нотаріальної контори для отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом на зазначену земельну частку (пай), однак у видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріусом Фастівської районної державної нотаріальної контори Київської області було відмовлено з тих підстав, що [PERSON] не подала оригіналу правовстановлюючого документу на земельну частку (пай).Однак, позивач не може звернутися до суду із заявою про встановлення факту проживання з спадкодавцем на час смерті, оскільки в даній справі виникає спір про право, а саме те, що в заповіті, окрім позивача зазначено ще й відповідача. Не дивлячись на існування заповіту на ім'я відповідача, відповідач вважається такою, що спадщину не прийняла так, як не зверталася в установлений законом строк з заявою про прийняття спадщини . Разом з тим, позивачка має право на спадкування частини спадщини, що залишилась не прийнятою відповідачем, оскільки позивач спадкує за правом представлення, так як на час смерті спадкодавця [PERSON] не було живого батька позивачки (сина спадкодавця) [PERSON], померлого [INFO] На підставі зазначеного просила суд визнати за нею право власності на земельну частку (пай), яка перебуває у колективній власності КСП ім. Ілліча, розміром 5,2 в умовних кадастрових гектарах, розташованої на території Великогуляківської сільської ради Фастівського району Київської області(сертифікат на право на земельну частку (пай) серії [NUMBER], зареєстрований 25.12.1996 року у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за номером [NUMBER] в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], померлої [INFO] В підготовче судове засідання позивач не з'явилась, про день та час розгляду справи повідомлена вчасно та належним чином, до суду надала клопотання про розгляд справи за її відсутності, позов підтримує. Відповідач в підготовче судове засідання не з'явилася, про день та час розгляду справи повідомлений вчасно та належним чином, через канцелярію суду надала клопотання, в якому зазначила, що не заперечує проти позову та просить розглядати справу без її участі. За ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, всебічно й повно з'ясувавши обставини, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив наступне. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON],що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим 09.11.2005 року виконкомом Великогуляківської сільської ради Фастівського району Київської області, серія [NUMBER] (а.с.9). Після смерті якої відкрилась спадщина на земельну частку (пай), яка перебуває у колективній власності КСП ім. Ілліча, розміром 5,2 в умовних кадастрових гектарах, що знаходиться на території Великогуляківськоїсільської ради Фастівського району Київської області, яка належала їй на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай). 19 травня 2005 року [PERSON] склала заповіт, відповідно до якого все належне їй майно заповіла своїм внукам: [PERSON] та [PERSON] в рівних частках (а.с.8). Згідно рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 06.12.2017 року встановлено факт, що [PERSON], [INFO], являється онукою [PERSON], яка померла [INFO] (а.с.36). Реалізовуючи своє право на спадщину позивач звернулась до нотаріальної контори для отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом на зазначену земельну частку (пай), однак у видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріусом Фастівської районної державної нотаріальної контори Київської області було відмовлено з підстав, що [PERSON] не подала оригіналу правовстановлюючого документа на об'єкт нерухомого майна (а.с.37). Проаналізувавши обставини справи, оцінивши представлені сторонами в порядку ст. 76 ЦПК України докази в їхні сукупності, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай), яка перебуває у колективній власності КСП ім. Ілліча, серії [NUMBER], зареєстрована 22.01.1997 року у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за номером 12, належала на праві власності [PERSON] (а.с.15-16). Згідно довідки № 637 Виконкому Великогуляківської сільської ради від 25.10.2017 року [PERSON], [INFO], постійно проживала, але не була зареєстрована, разом зі своєю бабусею [PERSON] на час відкриття спадщини, тобто станом на [INFO] року за адресою: [ADDRESS] (а.с.13). Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до п. 23 Постанови ПВС України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», зазначено «якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв'язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини». Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплені в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950р., зокрема, в ст.1 Першого протоколу до неї (ратифіковано законом України від 17.07.1997р. №475/97-ВР), яка є складовою правової системи відповідно до ст.9 Конституції України, а також у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч.4 ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу (ст.16 Цивільного кодексу України). Статтею 1218 ЦК встановлено, щодо складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі на житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Відповідно до ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до п. 3.3 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4/13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» зазначено «у випадках відсутності правовстановлюючих документів у зв'язку з їх втратою та відсутності реєстрації об'єкта нерухомості за спадкодавцем (на ім'я спадкодавця) суди в основному задовольняють вимоги спадкоємців про визнання права власності на нерухоме майно». Також у даному Листі зазначено, що «найпоширенішою причиною звернення особи в справах про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування є неможливість спадкоємцями, які прийняли спадщину, оформити своє право на спадщину в нотаріальній конторі з причин відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно на ім'я спадкодавця та/або відсутності державної реєстрації нерухомого майна спадкодавцем». Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Тобто, передумовою для застосування ст.392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. Стаття 328 ЦК України встановлює, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Суд вважає доведеним, що позивач є спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON], тому набула право спадкування, але не має правовстановлюючого документа про право власності на спадкове нерухоме майно, саме тому у суду є всі підстави для визнання за нею права власності в порядку спадкування за заповітом, оскільки іншого порядку визнання права власності в порядку спадкування при відсутності правовстановлюючого документа не існує. На підставі викладеного,

Outcome: approved