Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-18 00:00:00

22.05.2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Тульчинського міжрайонного управління водного господарства Вінницького «Облводгоспу» про поновлення на роботі і стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, вказавши, що з 26.08.2003 року він згідно поданої заяви був зарахований на посаду машиніста 4-ого розряду [PERSON] насосної станції Тульчинського міжрайонного управління меліоративних систем. 01.01.2005 року в зв'язку з переіменуванням підприємства був зарахований на посаду машиніста 3-розряду [PERSON] Звільнений з роботи наказом директора №3-ко від 01.02.2017 року. За період роботи добросовісно виконував свої обов'язки, претензій від керівництва не отримував. 20.01.2017 року машиністом [PERSON] було виявлено крадіжку трансформаторного масла з трансформатора підстанції, від якої було заживлено все електрообладнання насосних станцій, які вони обслуговують. Було повідомлено поліцію та керівництво. 23.01.2017 року його та інших працівників [PERSON] було викликано в м.Тульчин в Тульчинське міжрайонне управління до директора управління [PERSON] При проведенні бесіди директор повідомив, що вони мають за власний рахунок компенсувати втрату трансформаторного масла. 25.01.2017 року на [PERSON] приїхав в.о.головного інженера [PERSON] та заявив всім працівникам станції, що вони повинні заплатити по три тисячі гривень для закупівлі вкраденого трансформаторного масла. В цей же день, після відмови працівників, інженер написав зразок заяви на звільнення та повідомив, що вразі незгоди всі будуть звільнені. Після того, позивач, [PERSON], [PERSON] та [PERSON] поїхали в Тульчин та намагались пояснити, що вони не винні, проте їм повідомили, що якщо не хочете бути звільненими за прогули пишіть заяви на звільнення за власним бажанням. Позивач стверджує, що був вимушений подати заяву на звільнення. На час подання позовної заяви, отримавши консультацію, зрозумів, що його звільнили з роботи незаконно, залякавши звільненням за вигадані прогули. Вважає, що керівництвом Тульчинського міжрайонного управління водного господарства порушено ст.5-1 КЗпП України. В зв'язку з чим просив поновити строк звернення до суду, вважаючи поважною причину пропущеного місячного строку. Скасувати наказ директора Тульчинського міжрайонного управління водного господарства №3 від 01.02.2017 року, поновивши його на роботі. Сплатити заробітну плату за вимушений прогул з 01.02.2017 року. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав повністю, просив позов задовольнити. Підтвердив, що йому погрожували, що звільнять за прогули, яких не було. 01.02.2017 року він написав заяву на звільнення за згодою сторін і того ж дня йому в м.Тульчин видали трудову книжку. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги, заявлені позивачем підтримав повністю, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, додатково пояснивши, що 20.01.2017 року машиністом [PERSON] було виявлено крадіжку трансформаторного масла з трансформатора підстанції, від якої було заживлено все електрообладнання насосних станцій. Було повідомлено поліцію та керівництво. Після того на станцію приїхали керівники та сказали, що працівникам станції в тому числі і [PERSON] слід буде повернути кошти за вкрадене масло. Потім в Тульчині їм знову казали, щоб здали гроші за масло, в іншому випадку вони будуть звільнені за прогули. Боячись даних підстав [PERSON] та інші працівники написали заяви на звільнення за згодою сторін. В подальшому він дізнався що дане звільнення є незаконним, його довірителю погрожували. Що стосується пропущеного строку звернення до суду вважає, що він порушений з поважних причин, оскільки раніше позивачем подавався позов до суду разом з іншими позивачами, однак судом дану заяву було повернуто позивачам. Попередня заява була подана в строк. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнав, раніше надане заперечення підтримав в повному обсязі, додатково пояснивши, що позовна заява не вмотивована, немає причинного зв'язку, не наведено жодних доказів порушення відповідачем законодавства. Позивач пропустив строк звернення до суду, передбачений ст.233 КЗпП України. В своїй заяві жодного слова не йдеться про причини пропуску строку звернення до суду. Зазначені позивачем в позові якісь негаразди виробничого характеру з відповідачем жодного відношення до звільнення [PERSON] не мають і причинного зв'язку між ними не спостерігається. Саме виходячи з вимог ст.5-1 КЗпПУ, з гарантій права громадян на працю, керівництво Тульчинського МУВГ за волі самого [PERSON] дійшли згоди про звільнення його за згодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України. Заслухавши доводи та пояснення сторін і їхніх представників, пояснення свідків, дослідивши письмові матеріали справи і додатково надані письмові докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 3 ЦПК України). Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України. Згідно із ст.ст. 10,11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які як і інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи та розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін на інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. При розгляді справи суд повинен всебічно та повно дослідити всі обставини справи, з метою усунення всіх суперечностей, розглянути всі доводи сторін та винести обґрунтоване, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ч.3ст.213 ЦПК України). Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). В судовому засіданні встановлено та не заперечується сторонами, що згідно наданої трудової книжки серії БТ-І №1216028, на ім'я [PERSON], останній 26.08.2003 року був прийнятий на роботу машиністом 4 розряду на [PERSON] відповідно до наказу №52-к від 26.08.2003 року. 01.01.2005 року в зв'язку з переіменуванням Тульчинського управління меліоративних систем на Тульчинське міжрайонне управління водного господарства позивачу присвоєно кваліфікацію машиніста [PERSON] 3 розряду. 01.02.2017 згідно наказу №3-ко від 01.02.2017 року звільнений з посади машиніста [PERSON] за згодою сторін п.1 ст.36 КЗпП України.(а.с.7). Позивач вважає його звільнення незаконним, а тому правовідносини, що виникли між сторонами є трудовими та регулюються нормами КЗпП України. Відповідно до ст. 3 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна особа зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Згідно ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи. Позивачем в позовній заяві та в судовому засіданні зазначалось, що він з 2003 року працював на [PERSON] Зауважень до його роботи з боку керівництва не виникало. На підтвердження своїх заперечень представником відповідача надано суду заяву написану власноруч [PERSON] про звільнення його за згодою сторін з 01.02.2017 року(а.с.13). Наказ №03-ко від 01.02.2017 року Тульчинського міжрайонного управління водного господарства про звільнення з роботи ряду осіб, в тому числі [PERSON], машиніста [PERSON], з займаної посади з 01.02.2017 року за згодою сторін п.1 ст.36 КЗпП України(а.с.14). Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що він та інші працював в [PERSON] Причиною звільнення було той факт, що сталась крадіжка, з працівників насосної станції керівництво(гол.інженер Нестиришин) вимагало повернення коштів за масло по 3000грн. Грошей вони не дали і їм сказали, що звільнять за статтею прогули. 01.02.2017 року вони в тому числі [PERSON] поїхали в Тульчин, там написали заяви на звільнення за згодою сторін. Після цього, того ж дня їм всім видали трудові книжки. Заяву на звільнення писали кожен окремо, власноруч. Свідок [PERSON] пояснив, що він разом з [PERSON] та іншими працював в [PERSON] 20.01.2017 року відбулась крадіжка на трансформаторі масла, яку виявив [PERSON] Приїжджали з Тульчина керівництво, казали, що потрібно буде заплатити за крадіжку. Потім вони їздили в Тульчин, з'ясовувати всі обставини. Там у них заступник начальника Нестиришин вимагав гроші за те, щоб розрахуватись за вкрадене масло. Сказали, щоб заплатили по 3000грн. Він не погодився, інші також, тому більше вони не працювали. Потім вони написали заяви на звільнення за згодою сторін. Свідок [PERSON] суду пояснила, що її чоловік [PERSON] та син [PERSON] працювали разом з [PERSON] на насосній станції. В січні 2017 року сталась крадіжка масла на трансформаторі. Проводилось розслідування. Потім чоловіки їздили в Тульчин. Там їм сказали, що потрібно повернути гроші за масло по 3тисячі гривень. 01.02.2017 року начальник Кадач сказала, щоб повернули всі гроші. Вони вирішили не платити. Тоді чоловік та інші хлопці вирішили звільнитись за згодою сторін. Позивач, допитані свідки, вказали на те, що умовою їх звільнення була написана ними власноруч заява на звільнення за згодою сторін. Відповідно до п.1 ст.36 КЗпП України Підставою припинення трудового договору є угода сторін. Тобто особисте виявлене бажання позивача про припинення трудових відносин з підприємством. Представником позивача заявлено суду клопотання стосовно винесення окремої ухвали в зв'язку з скоєним злочином, а саме крадіжкою трансформаторного масла. Після того, керівництвом були здійснені погрози щодо звільнення за прогули вразі непогашення заборгованості за вкрадене масло. Також від нього вимагались гроші в сумі 3000грн. за вкрадене масло. Стосовно вимагання коштів [PERSON] до працівників поліції у встановленому законом порядку не звертався. Стосовно заявленого клопотання про винесення окремої ухвали в порядку ст.211 ЦПК України у відношенні керівництва Тульчинського міжрайонного управління водного господарства суд виходить із наступного. У відповідності до ч.1 ст.211 ЦПК України, суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону і встановивши причини та умови, що сприяли вчиненню порушення, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним особам чи органам для вжиття заходів щодо усунення цих причин та умов. Про вжиті заходи протягом місяця з дня надходження окремої ухвали повинно бути повідомлено суд, який постановив окрему ухвалу. Стосовно прохання позивача, озвученого представником позивача, винести окрему ухвалу, суд зазначає, що підстав для винесення окремої ухвали немає. Із змісту ст. 211 ЦПК України вбачається, що, по-перше, винесення окремої ухвали є правом, а не обов'язком суду, а по-друге, окрема ухвала виноситься тоді, коли суд під час розгляду справи виявив такі порушення закону, які не можуть бути усунуті ухваленим судом судовим рішенням. Представник відповідача неодноразово наголошував на тому, що позивачем та представником позивача не надано суду жодного доказу поважності пропуску строку звернення до суду. Надана в якості доказу копія позовної заяви від кількох позивачів, в тому числі [PERSON], датована 27.04.2017 роком, не є, на його думку, поважною причиною пропуску строку звернення до суду, крім того, вона також датована понад встановлені законодавством строки. Просив застосувати строк позовної давності та відмовити в позові. Відповідно до статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. В судовому засіданні позивач вказав, що трудову книжку він отримав 01.02.2017 року через десять хвилин, після того як написав заяву на звільнення та було винесено наказ. Тобто на момент звернення до суду минуло більше ніж місяць. Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). В позовній заяві позивач зазначає, що «На даний час, він отримавши консультацію зрозумів, що з роботи його звільнили незаконно». Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст. 60 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. До такого правового висновку, який відповідно до положень ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для врахування іншими судами загальної юрисдикції, дійшов Верховний Суд України у справі № 6-2469цс16 від 16 листопада 2016 року. Відтак, суд приходить до висновку, що позивач не довів того факту, що він не знав і не міг дізнатися про порушення свого права понад встановлений строк звернення до суду, а причини поважності пропуску строку, зазначені в позовній заяві не є поважними. Він навпаки вказав про дату отримання трудової книжки, з моменту чого обраховується строк звернення до суду. Тому в задоволенні позову слід відмовити. В задоволенні позову в частині стягнення заробітку за час вимушеного прогулу слід також відмовити, оскільки ця позовна вимога є похідною від позовної вимоги про поновлення на роботі. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed