Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-23 00:00:00

22 травня 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі, середній заробіток за весь час затримки розрахунку на час звільнення та моральну шкоду. В обґрунтування позову зазначив, що у період з 10.05.1983 року по 08.07.2014 року працював у ДП «Артемвугілля». В день його звільнення відповідач не виплатив йому всіх сум, що належать йому до сплати. Вважає, що затримкою в розрахунку йому була нанесена моральна шкода, яку він оцінює в 10000,00 грн. 18.08.2015 року позивач подав заяву, в якій збільшив позовні вимоги та просив стягнути заборгованість по заробітній платі в сумі 19546 грн. 75 коп. середній заробіток за весь час затримки розрахунку по день винесення рішення судом та моральну шкоду в сумі 10000 грн. Позивач та його представник в судове засідання не з'явилися, подали до суду заяву в якій просять справу слухати у їх відсутності, позовну заяву підтримують, з підстав наведених в ній, просять її задовольнити, проти вирішення позову у заочному порядку не заперечують. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, хоча був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, про що свідчить повідомлення про поштове відправлення, від нього не надійшла заява про розгляд справи у його відсутності, а також клопотання про відкладення розгляду справи з причин, які б могли бути визнані судом поважними. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що оскільки від відповідача не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, як то передбачає ст. 169 ЦПК України, з причин, які б могли бути визнані судом поважними, у суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, а тому, суд зі згоди позивача вирішує справу на підставі наявних у справі доказів у відповідності до ст. 224-228 ЦПК України. Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Стосовно позовних вимог щодо стягнення заборгованості по заробітній платі суд виходить з наступного. В судовому засіданні встановлено, що згідно із довідкою № 07/194 від 15 червня 2015 року, станом на 12.06.2015 року заборгованість по заробітній платі перед [PERSON] становить 19546 грн 75 коп. Частиною 1 ст. 116 КЗпП України, передбачається, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. З огляду на викладене, враховуючи наведені дані, суд приходить до висновку, що слід стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі в сумі 19546 грн 75 коп., оскільки саме ця сума була зазначена відповідачем у Довідці № 07/194 від 15 червня 2015 року. Суд приймає до уваги вказану довідку щодо розміру заборгованості по заробітній платі, оскільки в ній прямо вказана сума, яка підлягає до сплати позивачу. Відповідно до ч. 1ст. 117 КЗпП Українив разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені вст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. У відповідності з п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року, з наступними змінами, «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв»язку з затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставіст.117 КЗпП Українистягує на користь працівника середній заробіток завесь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Судом встановлено, що [PERSON] звільнений з роботи 08 липня 2014 року. День звільнення позивача, відповідно до положень п.2.26 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29 липня 1993 року, є останнім днем його роботи, що визнається відповідачем. Позивач звернувся до суду про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільнені, з 08 липня 2014 року тобто з часу звільнення по день винесення рішення по справі. Враховуючи зазначене, позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні підлягають задоволенню, а саме за період з 08 липня 2014 року по день винесення рішення судом виходячи з наступного. Середньоденний заробіток становить 526 грн. 73 коп. що підтверджується довідкою відповідача № 07/194 від 15 червня 2015 року При обчисленні середнього заробітку позивача за весь час затримки розрахунку при звільненні суд відповідно до положень КМУ № 100 від 08.02.1995 року бере до уваги кількість робочих днів за спірний період, у звязку з чим розрахунок позивача з посиланням на кількість календарних днів до уваги не приймає. Отже, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 08 липня 2014 року по день винесення рішення суду 24 вересня 2015 року включно складає: 526 грн. 73 коп. Х 307 робочих днів =161 706 грн. 11 коп. Щодо вимог позивача про стягнення моральної шкоди, суд виходить з наступного. Згідност. 237-1 КЗпП Українивідшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п. 13постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»роз'яснено, що судам необхідно враховувати, що відповідно дост. 237-1 КЗпП України, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як встановленням становища, яке існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків(втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у звязку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин. Компенсація завданої шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом визнання факту порушень відповідачем строку розрахунку з позивачем, а має самостійне юридичне значення. Судом встановлено, що у період трудових відносин були порушені права [PERSON] а саме, право на оплату праці, оскільки заборгованість по заробітній платі відповідачем не виплачена до теперішнього часу. Так, звільнений працівник, якому з вини підприємства не виплачують належні при звільнені суми, має право вимагати відшкодування завданої при цьому моральної шкоди. У звязку з тим, що протиправними діями відповідача - дійсно були порушені трудові права позивача, що вимагало від позивача додаткових зусиль, у звязку з порушенням звичайного укладу його життя, але суд вважає, що вимоги про відшкодування моральної шкоди у розмірі 10000 грн. 00 коп. є завищеними та підлягають зменшенню до розміру 1500 грн 00 коп., зазначена сума є достатньою та такою, що відповідає характеру та обсягу страждань, їх тривалості та тяжкості вимушених змін у житті позивача. Згідно з ч.3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача на користь держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. У звязку з чим, з відповідача ДП Артемвугілля, у дохід держави необхідно стягнути судовий збір у розмірі 1812 грн. 52 коп. за вимоги майнового характеру, а також 36 грн. 54 коп. за вимоги немайнового характеру (де 1500 грн. моральної шкоди становить 15% від суми заявлених вимог немайнового характеру, отже 15% від 243 грн. 60 коп. становить відповідно 36 грн. 54 коп..), а всього 1849 грн. 06 коп.. На підставі наведеного,

Outcome: partial