Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-11 00:00:00

23.01.2017 року представник позивача [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою в інтересах позивача [PERSON] Позов мотивує тим, що відповідач [PERSON] 11.12.2016 року отримав від позивача [PERSON] кошти у сумі 2500 доларів США для придбання автомобіля за кордоном та його доставлення в Україну та зобов'язався в строк до 16.12.2016 року передачу позивачу або повернути [PERSON] отримані кошти у сумі 2500 доларів США. Таким чином, між сторонами виникли зобов'язальні відносини, що підтверджуються розпискою відповідача від 11.12.2016 року. Оскільки відповідач не виконав взятого на себе зобов'язання та не повернув кошти, просить суд стягнути на користь позивача кошти, з яких: 68605,75 грн. - за невиконаним зобов'язанням, 617,45 грн. - інфляційні втрати та 3% річних за несвоєчасне виконання зобов'язання у сумі 225,55 грн.; також просив стягнути понесені судові витрати у сумі 7050 грн. на правову допомогу, 695 грн. і 320 грн. - сплаченого судового збору. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю з підстав, викладених в позовній заяві; проти заочного рішення не заперечував. Пояснив, що його довіритель надав вазані кошти - 2500 доларів США відповідачу з метою купівлі автотранспортного засобу за кордоном та доставлення його на територію України. Однак у зазначений строк відповідачем вказане зобов'язання [PERSON] не виконав; грошові кошти [PERSON] не повернув. Щодо стягнення суми судових витрат пояснив, що вона складається з вартості виконаної роботи перед зверненням до суду, участі його як представника у судових засіданнях та ймовірної вартості роботи (надання послуг) у випадку звернення до апеляційної інстанції, а також роботи (надання послуг), пов'язаної з виконанням рішення виконавчою службою. Щодо стягнення судового збору у сумі 320 грн. за подоння заяви про забезпечення позову поклався на розсуд суду. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з'явився, хоча про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином (а.с. 32, 36, 43). У відповідності до ч. 5 ст. 74 ЦПК України відповідач належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи за адресою проживання (а.с. 26), зареєстрованою у встановленому законом порядку. З письмовою заявою про розгляд справи у його відсутність до суду не звертався. Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК Україниу разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Враховуючи те, що у справі є достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, зі згоди представника позивача суд, на підставі наявних доказів, ухвалює рішення при заочному розгляді справи у відсутності відповідача, що відповідає вимогам ст. 224 та ч. 2 ст. 158 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи та оцінивши надані сторонами докази, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. 11.12.2016 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір доручення, за умовами якого останній зобов'язався в строк до 16.12.2016 року придбати та доставити (привезти) автомобіль або повернути [PERSON] отримані кошти у сумі 2500 (дві тисячі п'ятсот) доларів США (а.с. 44). Згідно ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя. Договором доручення може бути встановлено виключне право повіреного на вчинення від імені та за рахунок довірителя всіх або частини юридичних дій, передбачених договором. У договорі можуть бути встановлені строк дії такого доручення та (або) територія, у межах якої є чинним виключне право повіреного. Статтями 1003 та 1004 ЦК України передбачено, що у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними. Повірений зобов'язаний вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення. До обов'язків повіреного входить: 1) повідомляти довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення; 2) після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; 3) негайно передати довірителеві все одержане у зв'язку з виконанням доручення (ст. 1006 ЦК України). В обумовлений між позивачем та відповідачем як довірителем та повіреним строк останній обов'язок щодо купівлі та доставки автомобіля не виконав, надані кошти в сумі 2500 доларів США позивачеві станом на момент розгляду справи не повернув. Відповідно ст. ст. 525, 526, 530 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено законом або договором. Зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, відповідно до ст. 599 ЦК України. За змістом ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. З наданого розрахунку позивача у відповідача [PERSON] рахується заборгованість згідно розписки від 11.12.2016 року у сумі 69448,75 грн. (а.с. 10), з яких: 68605,75 грн. борг за невиконання зобов'язання, 3% річних за період з 11.02.2016 року по 20.01.2017 року у сумі 225,55 грн. та інфляційні втрати за грудень 2016 року у сумі 617,45 грн. Проте суд не погоджується із зазначеним розрахунком з огляду на наступне. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України). Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях. З огляду на викладене, вимоги [PERSON] про відшкодування інфляційних втрат за невиконання зобов'язання, у якому сторони визначили грошовий еквівалент у доларах США (а.с.43), не можна визнати законними й обґрунтованими. Враховуючи, що відповідач взяв у позивача грошові кошти, які зобов'язалися повернути, але у визначені строки взяті на себе зобов'язання не виконав. З огляду на викладене, вимоги [PERSON] про відшкодування інфляційних втрат за невиконання зобов'язання, у якому сторони визначили грошовий еквівалент у доларах США (а.с.43), не можна визнати законними й обґрунтованими. Відтак відповідач взяв у позивача грошові кошти, які зобов'язався повернути у разі невиконання даного йому доручення, але у визначені строки взяті на себе зобов'язання не виконав. Таким чином, суд приходить до висновку, що з відповідача підлягають стягненню кошти, передані за договором доручення від 11.12.2016 року у сумі 2500 доларів США, що у перерахунку відповідно до курсу НБУ станом 12.05.2017 року - день ухвалення судом рішення становить 66072,50 грн. за невиконаним зобов'язанням (із розрахунку 26,4289 грн. за 1 долар США) та 3 % річних за несвоєчасне виконання зобов'язання у сумі 217,22 грн., що розраховані за формулою: Сума санкції = С х 3 х Д : 365 : 100, де С - сума заборгованості, Д - кількість днів прострочення. Сума заборгованості складає 66072,50 грн.; кількість днів прострочення складає 40 днів. Сума санкції = 66072,50 х 3 х 40 : 365 : 100. Сума санкції = 217,22 грн, а всього 66289,72 грн. Згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно до статті 79 ЦПК судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на правову допомогу, витрати, пов'язані із здійсненням інших дій, необхідних для розгляду справи. Частина перша статті 84 ЦПК передбачає, що витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця у галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір таких витрат встановлений законом. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» (в редакції Закону на час вирішення спору у суді) розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах не може перевищувати 40 % прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Відповідно до ст.7 Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік» від 21.12.2016 р. №1801-УШ розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб з 1 січня 2017 року становить 1600 грн. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 48 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (складання позовної заяви, надання консультацій). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. У частині 1 статті 88 ЦПК України зазначено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Позивачем було сплачено судовий збір за подання позовної заяви у сумі 695 грн. (а.с. 1), за подання заяви про забезпечення позову (а.с.16) та витрачено кошти на отримання правової допомоги у сумі 7050 грн, на підтвердження надав документами: договором про надання правової допомоги №3/Ф від 19.01.2017 року (а.с.11); квитанцією №3/Ф від 20.01.2017 року; актом про надання правової допомоги згідно договору від 19.01.2017 року №3/Ф; копією свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю (а.с.14); витягом з Єдиного реєстру адвокатів України (а.с.15). З урахуванням того, що ухвалою суду від 01.02.2017 року (а.с.28-29) у задоволенні заяви представника [PERSON] в інтересах позивача [PERSON] про забезпечення позову відмовлено, суд приходить до висновку про відмову у присудженні судових витрат на користь позивача з відповідача у сумі 320 грн. У судовому засіданні представником позивача позовні вимоги щодо стягнення витрат на правову допомогу у сумі 7050 грн. були обґрунтовані тим, що на підготовку позовної заяви, заяви про забезпечення позову, вивчення судової практики, тощо було витрачено 5 годин, тому, з урахуванням положень ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», вартість виконаної роботи перед зверненням до суду складає 3200 грн. Решта коштів надана як оплата за участь судових засіданннях, у подальшому буде також представляти інтереси позивача в апеляційній інстанції та на стадії виконання даного судового рішення. Суд, не погоджується з доводами представника позивача щодо суми витрачених коштів на правову допомогу з огляду на наступне. Із журналу судового засідання від 28.03.2017 року вбачається, що представник позивача приймав участь у судовому засіданні з 10:50 год. по 10:56 год.; з журналу судового засідання від 12.05.2017 року - з 11:47 год. по 12:14 год. до видалення суду до нарадчої кімнати, тому суд визначає витрати за участь у судових засіданнях у загальній сумі 640 грн. Оскільки діючим законодавством не передбачено можливості розгляду вимог на майбутнє, а завданням цивільного судочинства є захист прав та інтересів осіб від вже існуючих порушень (ст. 1 ЦПК України), суд вважає за необхідне зменшити розмір понесених витрат на правову допомогу та визначити його у сумі 3665,28 грн. (з урахуванням принципу пропорційності). Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів. На підставі ст. ст. 525, 526, 530, 599 ЦК України,

Outcome: partial