Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-22 00:00:00

22 грудня 2016 року до суду звернувся [PERSON] з позовом до Спільного підприємства товариства з обмеженою відповідальністю «Світловодськпобут» та просить ухвалити рішення, яким стягнути на його користь, з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог: заборгованість по заробітній платі в сумі 14434 грн. 12 коп., середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 24046 грн. 96 коп., вихідну допомогу в сумі 16466 грн. 94 коп., компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки в сумі 1646 грн. 91 коп., та компенсацію за затримку виплати заробітної плати в сумі 486,39 грн. Заявлені вимоги обґрунтовував тим, що з 11 серпня 2015 року працював в СП ТОВ «Світловодськпобут» головним енергетиком. 23 листопада 2016 року його було звільнено з СП ТОВ «Світловодськпобут» на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України в звязку з невиконанням власником законодавства про працю, умов колективного договору. Після звільнення відповідачем розрахунок з ним проведений не був. Його звернення до відповідача з приводу виплати боргу по заробітній платі були залишені без належного реагування, через що він змушений був звернутися до суду за захистом порушених прав. В судовому засіданні позивач та представник позивача позов підтримали з підстав в ній наведених та пояснив, що після звільнення позивача відповідач не провів з ним повного розрахунку, тому просив задовольнити вимоги. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та пояснив, що дійсно підприємством не було проведено зі [PERSON] повний розрахунок при звільненні. На час звільнення [PERSON] підприємство мало йому виплатити борг в сумі 20050 грн. 08 коп., в тому числі: борг по заробітній платі, вихідну допомогу при припиненні трудового договору в сумі 16466 грн. 94 коп., грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки в сумі 1451 грн., 04 коп., компенсацію за затримку виплату заробітної плати в сумі 486 грн. 39 коп., що підтверджується документально. 16 грудня 2016 року позивачу було сплачено в рахунок погашення заборгованості по заробітній платі 4653,70 грн. Проте, нараховано заборгованість в сумі 15585,26 грн. підприємством не виплачена [PERSON] так як наказом №134 від 20 грудня 2016 року було утримано неправомірно виплачену заробітну плату з [PERSON], тому заборгованість відповідача перед позивачем станом на час звернення останнього до суду відсутня. В судовому засіданні досліджено надані сторонами докази: - копія наказу СП ТОВ «Світловодськпобут» №147/к від 23 листопада 2016 року яким [PERSON] звільнено з роботи на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України; - копія трудової книжки [PERSON]; - довідки СП ТОВ «Світловодськпобут» про заборгованість підприємства станом на 01 грудня 2016 року перед [PERSON] по заробітній платі в сумі 20050,08 грн., в тому числі: вихідна допомога при припиненні трудового договору в сумі 16466 грн. 94 коп., грошова компенсація за невикористані 9ть днів щорічної відпустки в сумі 1646,91 грн., компенсація за затримку виплати заробітної плати всього в сумі 486 грн. 39 коп.; - розрахунковий лист за листопад 2016 року по [PERSON], про нараховану заробітну плату та наявну заборгованість відповідача на час звільнення [PERSON] в сумі 20050,08 грн. В звязку з частковою сплатою відповідачем заборгованості позивачеві, за заявою позивача ухвалою суду від 23 березня 2017 року залишено без розгляду позовну заяву [PERSON] в частині вимог до Спільного підприємства товариства з обмеженою відповідальністю «Світловодськпобут» про стягнення заборгованості по заробітній платі в сумі 14434,12 грн. Вислухавши пояснення позивача, представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини та відповідні їм правовідносини, суд дійшов до таких висновків. Між сторонами виник спір про оплату праці. Частиною 1 статті 1 Закону України «Про оплату праці» визначено, що заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. Відповідно до ч.1 ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ч.3 ст.38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Відповідач не спростував факту не здійснення ним належних звільненому працівнику [PERSON] виплат всіх нарахованих на день звільнення сум. Отже, позивачем доведено, що відповідач не виконував законодавство про працю та умови колективного договору, протягом червня-листопада 2016 року затримував проведення виплати заробітної плати, що стало підставою для його звільнення. Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в\~статті 116\~цього Кодексу. Ст.116 КЗпП України передбачено, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Також, відповідно до статті 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток. Згідно статті 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Відповідно до ст.4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати» та п.5 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159, виплата такої компенсації проводиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. Відповідно до ч.1 ст.24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України обовязок доказування покладено на сторони. Судом встановлено, що [PERSON] з 11 серпня 2015 року працював головним енергетиком Спільного підприємства товариства з обмеженою відповідальністю «Світловодськпобут». Наказом СП ТОВ «Світловодськпобут» №147/к від 23 листопада 2016 року [PERSON] було звільнено з роботи на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України за його власним бажанням. Після звільнення [PERSON] відповідач не провів з ним повний розрахунок, та мав заборгованість на загальну суму 20050,08 грн., що підтверджується довідками відповідача. Представник відповідача визнав факт не проведення при звільненні [PERSON] 23 листопада 2016 року виплати всіх сум, що належать [PERSON]С від підприємства. Враховуючи загальну суму заборгованості суд приходить до висновку, що в день звільнення відповідачем позивачеві не виплачено: вихідну допомогу при припиненні трудового договору в сумі 16466, 94 грн., грошову компенсацію за невикористані 9ть днів щорічної відпустки в сумі 1646 грн. 91 коп., компенсацію за затримку виплату заробітної плати в сумі 486 грн. 39 коп., заборгованість по заробітній платі у сумі 1449,84 грн. (20050,08 16466,94 1646,91 486,39), що в судовому засіданні визнано сторонами. На підставі викладеного, з відповідача на користь позивача слід стягнути всі суми, що належать йому від підприємства. Згідно із ч.1 ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» визначено, що суд, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснено, що\~ не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Вказана позиція щодо відповідальності за затримку розрахунку при звільненні міститься у правовому висновку Верховного Суду України від 03 липня 2013 року у справі №6-64цс13. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні\~\~є\~\~компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 27 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно з висновку Постанови Верховного Суду України від 29 січня 2014 року у справі за №6-144ц13, яка має враховуватись судами загальної юрисдикції відповідно до ст.360-7 ЦПК України, що нездійснення роботодавцем виплати належних звільненому працівникові сум у день звільнення (стаття 116 КЗпП України) є підставою для стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, що передбачено статтею 117 КЗпП України. Після ухвалення судового рішення, видачі судового наказу про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Середній заробіток працівника визначається відповідно до\~ст. 27 Закону України «Про оплату праці»\~за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим\~постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100. З урахуванням цих норм, середньомісячна заробітна плата працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата. Відповідно до п.5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку є середньоденна\~\~заробітна плата працівника, яка згідно з п.8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Як вбачається з довідок відповідача середньоденна заробітна плата [PERSON] визначена шляхом ділення сукупного заробітку за вересень 2016 року та жовтень 2016 року на кількість робочих днів у цьому періоді, становить 261 грн. 38 коп.(1250,37+5284,10= 6534,47 грн. : 25 робочих дні). Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Відповідно до щорічного розрахунку норм тривалості робочого часу, з урахуванням дати звільнення позивача у 2016 та 2017 роках (з 24 листопада 2016 року по день ухвалення судового рішення 21 березня 2017 року) 82 робочих днів. За таких обставин на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24 листопада 2016 року по 23 березня 2017 року включно у сумі 21433,06 грн. (82 робочих дня х 261 грн. 38 коп. середньоденної заробітної плати). Заперечення представника відповідача щодо необґрунтованості позовних вимог в частині стягнення виплати всіх сум, що належать [PERSON] від підприємства та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні через те, що відповідач наказом від 20 грудня 2016 року утримав вказану заборгованість зі [PERSON] як неправомірно виплачену суму під виглядом заробітної плати, суд не приймає до уваги, оскільки вони не ґрунтуються на чинному законодавстві. В даній цивільній справі правовідносини між позивачем та відповідачем розглядаються в площині працівник роботодавець, які стосуються гарантій на оплату праці працівника. При цьому роботодавець не може в межах цих правовідносин покладати відповідальність за невиконання ним норм ст.116 КЗпП України на конкретного працівника підприємства та в звязку з цим доводити відсутність підстав для застосування положень ч. 1 ст.117 КЗпП України. У випадку, якщо внаслідок певних, як на думку відповідача, неправомірних дій працівника підприємству заподіяно шкоду, він, за наявності для того законних підстав, має нести за неї відповідальність в порядку та спосіб, що визначені чинним законодавством, зокрема положеннями глави ІХ КЗпП України. Отже, відповідач у встановленому порядку не спростував позовні вимоги позивача, тому суд приходить до висновку про наявність передбачених ст.117 КЗпП підстав для покладення на відповідача відповідальності за затримку остаточного розрахунку при звільненні. Судові витрати у справі суд розподіляє у відповідності до положень ст. 88 ЦПК України та покладає їх на відповідача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial