Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-17 00:00:00

22 вересня 2015 року [PERSON] звернулась до суду із зазначеним позовом,в якому вказала, що 23 грудня 2010 року її матері [PERSON] державним нотаріусом нотаріальної контори було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, реєстровий №2294, за яким остання є спадкоємцем майна після смерті свого чоловіка [PERSON]. Спадкове майно, на яке було видане вказане свідоцтво, складалось із 1/5 частки земельної ділянки загальною площею 6,0797 гектарів (далі га), кадастровий номер 23244955100:02:002:0020, розташованої на території Розівської селищної ради Розівського району Запорізької області (далі Розівська селищна рада) та призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка належала померлому [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЗП №120536, виданого Розівською районною державною адміністрацією Запорізької області (далі Розівська РДА) 12 квітня 2006 року та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №01:06:279:00005. 30 грудня 2014 року [PERSON] померла, яка за життя залишила заповіт зокрема, 1/5 частку вищевказаної земельної ділянки заповіла позивачу. [PERSON] у встановленому законом порядку звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті її матері [PERSON], але державний нотаріус відмовив у вчиненні нотаріальної дії, а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посилаючись на відсутність документа, що підтверджує факт державної реєстрації права власності померлої [PERSON]А на вищевказану частку земельної ділянки. За таких обставин [PERSON] прохає суд визнати за нею право власності на 1/5 частку спірної земельної ділянки в порядку спадкування за заповітом. Позивач [PERSON] у письмовій заяві, поданій до суду, вказала про те, що вона підтримує позов та прохає задовольнити заявлені вимоги по тих підставах, які були викладені в позовній заяві (а.с.41). Позицію позивача [PERSON] підтримав її повноважний представник [PERSON], який надав судові відповідну письмову заяву (а.с.42,43-44). [PERSON] та [PERSON] як відповідачі у справі позовні вимоги [PERSON] визнали в повному обсязі, фактичні обставини у справі не оспорювали, про що судові були надані відповідні письмові заяви (а.с.45-47,48-49). Представник нотаріальної контори як третьої особи без самостійних вимог завідувач нотаріальної контори [PERSON] у письмовій заяві, поданій до суду, не заперечувала проти позову, погодившись із доводами, наведеними у ньому (а.с.50). Сторони, третя особа та їх представники в судове засідання не з'явились, хоча про час і місце його проведення повідомлялися належним чином (а.с.37-40), до суду подали заяви з проханням слухати справу без їх участі (а.с.41,42,45,48,50). Виходячи з наведеного, а також положень ч.2 ст.158, ст.169 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні судового засідання за відсутності сторін, третьої особи та їх представників. У відповідності до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось через неявку у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, зясувавши позиції сторін у справі, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та надавши їм належну оцінку, вважає, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до положень статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи позивач [PERSON] (дівоче прізвище [PERSON]) В.І. народилась 06 червня 1954 року в с. Розівка Куйбишевського району Запорізької області. Батьками позивача є [PERSON] та [PERSON] (а.с.18-21). 04 червня 2010 року в смт Розівка Розівського району Запорізької області у віці 82 років помер батько позивача [PERSON] (а.с.7). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на 1/5 частку земельної ділянки площею 6,0797 га, кадастровий номер 2324955100:02:002:0020, розташовану на території Розівської селищної ради і призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка належала померлому на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЗП №120536, виданого Розівською РДА 12 квітня 2006 року та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №01:06:279:00005 (а.с.8,10-14). Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом 23 грудня 2010 року, зареєстрованого в реєстрі за №2294, вищевказану частку земельної ділянки успадкувала дружина спадкодавця та мати позивача [PERSON] (а.с.9), проте за життя державну реєстрацію права власності успадкованої частки земельної ділянки вказана особа не здійснила. 30 грудня 2014 року в смт. Розівка Розівського району Запорізької області у віці 83 років померла мати позивача [PERSON] (а.с.15). Відповідно до заповіту, посвідченого 29 листопада 2010 року державним нотаріусом та зареєстрованого в реєстрі за №2086, [PERSON] заповіла, зокрема, дочці [PERSON] житловий будинок з надвірними будівлями та земельну ділянку, призначену для присадибної ділянки та ведення особистого підсобного господарства, що розташовані за адресою: Запорізька область, Розівський район, смт. Розівка, вул. Гоголя, 64, а також 1/5 частку земельної ділянки, успадкованої після смерті чоловіка [PERSON] (а.с.16,17,53). Згідно інформаційних довідок зі Спадкового реєстру та листа завідувача нотаріальної контори встановлено, що після померлої 30 грудня 2014 року [PERSON] нотаріальною конторою 20 березня 2015 року заведена спадкова справа №19/2015 за номером у спадковому реєстрі 57248516 за заявою спадкоємців за заповітом [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Інші заяви що прийняття або відмови від спадщини до нотаріальної контори не надходили, випадків усунення спадкоємців від права на спадкування не встановлено (а.с.51-53). Разом з тим, постановою державного нотаріуса від 14 серпня 2015 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 1/5 частку земельної ділянки, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Розівської селищної ради, яка залишилась після померлої 30 грудня 2014 року [PERSON]. Державний нотаріус розяснив, що [PERSON] може отримати свідоцтво про право на спадщину на 1/5 частку вищевказаної земельної ділянки лише за умови надання документів, що підтверджують факт державної реєстрації права власності померлої на зазначену частку земельної ділянки (а.с.22). Згідно статті 1216 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Частинами 1,4 статті 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Абзацом 2 частини 2 статті 373 ЦК України визначено, що право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. За правилами частини 1 ст.125 Земельного кодексу України (далі ЗК України) право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Статтею 126 ЗК України передбачено, що право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять всі права та обовязки, що належали на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з ч.1 ст.1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобовязаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON], яка є матірю позивача, не оформила в установленому законом порядку своє право на спадщину - земельну ділянку, отриману нею після смерті свого чоловіка [PERSON], та не здійснила державної реєстрації цього права, внаслідок чого позивач [PERSON] не мала можливості отримати свідоцтво про право на вказану спадщину за заповітом після смерті [PERSON]. Разом з тим, суд враховує те, що свідоцтво про право на спадщину це процесуальний нотаріальний документ, який посвідчує перехід права власності на майно спадкодавця до спадкоємців. Зволікання з виконанням зобовязань, передбачених ч.1 ст.1297 щодо оформлення права на спадщину, в складі якої є нерухоме майно, або їх невиконання не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Встановлені обставини у справі сторони визнали, їх не оспорювали, а тому згідно з ч.1 ст.61 ЦПК України ці обставини не підлягають доказуванню. Згідно п.5 ч.1 ст.19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року №1952-ІV державна реєстрація прав проводиться, зокрема, на підставі рішень судів, що набрали законної сили. Беручи до уваги те, що у [PERSON] виникли труднощі із оформленням в установленому законом порядку свого права на спадщину за заповітом після смерті [PERSON], суд прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову. Визнання відповідачами предявленого до них позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Питання про розподіл судових витрат позивачем [PERSON] не порушувалось.

Outcome: approved