Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-06 00:00:00

22 липня 2015 року ПАТ „Перший Український [PERSON] в особі представника за довіреністю [PERSON], звернувся до Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що 27 листопада 2007 року між ЗАТ „ПУМБ, правонаступником всіх прав та зобовязань якого є ПАТ „ПУМБ та фізичною особою [PERSON] був укладений кредитний договір № 5860294, відповідно до умов якого позивач зобовязався надати відповідачу [PERSON] кредит у сумі 29 400,00 доларів США, а вона в свою чергу зобовязалась повернути стягувану кредит і сплатити проценти за користування ним в розмірах, порядку та у строк, не пізніше 21 листопада 2027 року. Протягом тривалого часу свої зобовязання за кредитним договором позичальник не здійснює, чим порушує порядок та строки повернення основної суми кредиту та процентів за користування кредитом, передбачені графіком повернення кредиту та сплати процентів за простроченою заборгованістю. У звязку з чим, 13 лютого 2015 року на адресу позичальника [PERSON] було направлено лист-вимогу № MPL-44/65 від 13 лютого 2015 року про дострокове повернення всієї суми кредиту та сплату процентів за користування кредитом, яку вона не отримала, та була повернута на адресу Банка, з зазначенням «закінченням терміну зберігання». Однак відповідач не цікавиться долею свого кредитного договору, не виконує взяті на себе за кредитним договором зобовязання, у звязку з чим заборгованість за кредитним договором станом на 06.07.2015 року складає 22 541,05 долар США, еквівалент 3 010.57 доларів США та 21 216, 60 гривень. Просить суд стягнути з відповідача на користь Банку зазначену заборгованість за кредитним договором № 5860294 від 21.11.2007 року, а також судовий збір в сумі 3 654, 00 гривні. Представник позивача ПАТ «ПУМБ» - [PERSON], діюча за довіреністю, у судове засідання не зявилась, від якої до адреси суду надійшла заява з проханням справу розглядати без її участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила задовольнити позов. Не заперечувала проти винесення заочного рішення. Відповідач [PERSON] у судове засідання не прибула. Судові повістки про виклик до суду направлялись рекомендованим листом із повідомленням за зареєстрованою адресою її проживання, що відповідає вимогам ч. 5 ст. 74 ЦПК України. Крім того, згідно рапорту наданому інспектором Ярковим С.Н. Орджонікідзевського ВП Маріупольського ВП Головного УПУ в Донецькій області, [PERSON] за адресою місто Маріуполь, вулиця Азовстальська будинок 27, фактично не проживає, тому вручити особисто відповідачу судову повістку неможливо. Зі згоди представника позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року №1618-IV (зі змінами та доповненнями) (далі за текстом ЦПК України), згідно з якими у разі неявки в судове засідання відповідача, який був належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши письмові матеріали справи вважає, що позов підлягає задоволенню за наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що 21 листопада 2007 року між ЗАТ „Перший Український [PERSON] (з 16 липня 2009 року ПАТ „Перший український міжнародний банк на підставі свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи серія А01 № 432835) та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір № 5860294, відповідно до умов якого [PERSON] надав [PERSON] кредит у сумі 29 400 доларів США за процентною ставкою: 11,90 % річних за користування кредитом по строковій заборгованості, а остання повинна була використати кредит за його цільовим призначенням, сплатити проценти за користування кредитом та до 21 листопада 2027 року повністю повернути кредит. Відповідно до ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» до кредитних відносяться операції, зазначені у п.3 ч.1 та у п. п. 3-7 ч.2 ст. 47 цього Закону, у тому числі розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Отже, розміщення залучених коштів шляхом надання кредитів є однією з основних банківських операцій. В розумінні ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» до коштів відносяться гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Надаючи кредит, банк розміщує залучені ним кошти, як у національній валюті (гривні) так й в іноземній валюті. Статті 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначають операції банків із розміщення залучених коштів на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. При цьому, ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» встановлено ряд обмежень і заборон, що стосується умов здійснення окремих банківських операцій. Натомість, приписи вказаної статті Закону не містять заборони на видачу кредитів у іноземній валюті (розміщення залучених коштів у іноземній валюті). Відповідно до ч.1 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» на здійснення валютних операцій національним банком видаються відповідні ліцензії. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового звязку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії на весь період дії режиму валютного регулювання. Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Тобто, виходячи з зазначених вище норм, чинне законодавство допускає можливість визначення зобовязань у іноземній валюті, використання іноземної валюти в Україні, але визначає межі та конкретний порядок її використання. Як вбачається з матеріалів справи, Національним банком України ЗАТ „Перший український міжнародний банк було видано ліцензію № 8 та дозвіл № 8-1 від 02 жовтня 2006 року, які дозволяли йому виконувати банківські операції, у тому числі з розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та власний ризик. Згідно п. «в» ч.4 ст. 5 Декрету, індивідуальні ліцензії потребує зокрема здійснення операцій щодо надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Тобто, індивідуальна ліцензія на проведення операцій по наданню і одержанню резидентами кредитів в іноземній валюті необхідна лише у випадку, якщо термін і суми кредитів перевищують встановлені законодавством межі. На даний час законодавством не визначено межі термінів і сум надання (одержання) кредитів в іноземній валюті, тому операція з надання банками кредитів в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії. Так, відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. При цьому, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно із ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Частина 1 ст. 1056 ЦК України встановлює, що розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Одночасно, згідно до ст. 49 Закону України «Про банки та банківську діяльність» банк не може надавати кредити під процент, ставка якого є нижчою від процентної ставки за кредитами, які бере сам банк, і процентної ставки, що виплачується ним по депозитах. Виняток можна робити лише у разі, якщо при здійсненні такої операції банк не матиме збитків. Як вбачається з матеріалів справи, при укладені кредитного договору, [PERSON] були відомі усі умови договору, зокрема й процента ставка, та не існувало ніяких інших умов, які б примусили останнього прийняти умови на вкрай невигідних для себе умовах. Статтею 526 ЦК України визначено, що зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору. Пунктами 3.2.1 Кредитного Договору позичальника зобовязано здійснювати повернення кредиту частинами в розмірі та в строки, передбачені графіком повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом, який підписаний сторонами та є невідємною частиною цього договору. Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Судовим розглядом встановлено, що зобовязання за договором кредиту позичальником [PERSON] виконуються неналежним чином, щомісячні платежі з повернення кредиту та сплати належних відсотків за користування кредитом вносяться несвоєчасно та не у повному обсязі, що підтверджено розшифровкою руху коштів за договором. Як вбачається із розрахунку, наданого представником позивача, станом на 06.07.2015 року сума заборгованості за кредитом [PERSON] згідно кредитного договору № 5860294 від 21.11.2007 року складає у загальній сумі 22 541,05 доларів США, з них: заборгованість відповідача за сумою кредиту 20 987,09 доларів США; заборгованість відповідача за непогашеними відсотками за користування кредитом 1553,96 доларів США, сума пені за порушення строків виконання зобов,язань за кредитним договором 2716,57 доларів США; сума штрафів за порушення відповідачем обов,язків, передбачених п.п. 4.3.2-4.3.6. кредитного договору 294 долари США та сума штрафів за порушення відповідачем обов,язків щодо поновлення дії договорів страхування 21 216 гривень 60 копійок. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати належним процентів. Крім того, право дострокової вимоги ПАТ «ПУМБ» до позичальника [PERSON] закріплено змістом п. 3.5 договору кредиту. Як вбачається зі статуту ПАТ «Перший український міжнародний банк», зареєстрованого Національним Банком України 25 червня 2009 року, Публічне акціонерне товариство «Перший український міжнародний банк» є правонаступником за всіма правами та обовязками Закритого акціонерне товариство «Перший український міжнародний банк» (затверджено протоколом загальних зборів акціонерів № 53 від 22 квітня 2009 року). Таким чином, судом встановлено, що у [PERSON] за кредитним договором № 5860294 від 21.11.2007 року склалася заборгованість перед ПАТ „ПУМБ у сумі 22 541, 05 долар США та сума штрафів за порушення відповідачем обов,язків щодо поновлення дії договорів страхування - 21 216,60 гривень, яка підлягає стягненню з відповідача [PERSON] на користь позивача. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати. При зверненні до суду позивачем було сплачено судовий збір у сумі 3 654, 00 гривні, що підтверджується квитанцією, який, зокрема, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved