Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-26 00:00:00

23 грудня 2014 року [PERSON] звернулася з позовом до Дитячо-юнацького спортивно-оздоровчого комплексу м. Миколаєва про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та 10000грн. моральної шкоди. Позивачка зазначала, що з 01.04.2002 року вона перебувала у трудових відносинах із відповідачем на посаді головного бухгалтера. Проте, 30.10.2014 року вона була звільнена з роботи наказом №154-к за п. 4 , за прогул без поважних причин, вчинений 16.10.2014р., який вона отримала тільки 17.11.2014 року та звернулася до суду 17.12.2014р. поштою. Посилаючись на те, що її звільнення є незаконним та таким що не відповідає трудовому законодавству, оскільки вона 16.10.2014р. була на роботі, однак була відсутня декілька годин через здачу квартальної звітності до соцстраху, статистики та фіскальної служби, тобто виконувала свої функціональні обов'язки згідно посадової інструкції, тобто була відсутня деякий час з поважних причин. Отже, її звільнення з роботи відбулося з порушенням вимог трудового законодавства, тому позивачка просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Під час розгляду справи позивачка та її представник збільшили та уточнили позовні вимоги та просили додатково\~\~про стягнення матеріальної шкоди у сумі 1904грн. 85коп. в звязку із її лікуванням з вини [PERSON] та про збільшення суми моральної шкоди до 20000грн. В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали збільшені позовні вимоги з підстав, які викладені у позові. Також просили допустити до негайного виконання рішення суду про стягнення присудженої суми середньої заробітної плати, в межах розмірів, визначених процесуальним законом. Представники відповідача [PERSON] та [PERSON], позов не визнали і пояснили, що [PERSON], яка працювала головним бухгалтером, була звільнена з роботи з дотриманням норм трудового законодавства та процедури звільнення, а тому її вимоги є недоведеними та безпідставними. Після перерви представники відповідача перестали зявлятися до суду, ніяких заяв до суду про слухання справи за їх відсутності не надавали. Дослідивши докази, представлені сторонами, вислухавши пояснення сторін, показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], суд встановив наступне. Так, судом встановлено, що [PERSON] з 01.04.2002 року перебувала у трудових відносинах з Дитячо-юнацьким спортивно-оздоровчим комплексом м. Миколаєва та працювала головним бухгалтером на підставі наказу №2-к від 02.04.2002р. ( а. с. 37 ) Наказом №154 від 30.10.2014 року [PERSON] звільнена з займаної посади за прогули без поважних причин, учинений 16.10.2014 року на підставі п. 4 , який вона отримала тільки 17.11.2014 року. ( а. с. 11) За правилами п. 4 ч. 1 трудовий договір може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу без поважних причин. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 24 (далі - Постанова № 9) при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 , суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільним використанням без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). При цьому, факт відсутності працівника на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня (прогул) має бути належним чином зафіксований власником або уповноваженим ним органом задля того аби унеможливити порушення трудових прав працівника та його безпідставне притягнення до дисциплінарної відповідальності. З огляду на предмет позову, обов'язок доведення вини працівника у порушенні трудової дисципліни на підприємстві покладено на роботодавця. Крім того, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи є з'ясування поважності причин його відсутності на роботі. Відповідно до спірного наказу, позивачку було звільнено за прогул (відсутність її на робочому місці без поважних причин 16.10.2014р. Разом з тим, як вбачається з акту №1 від 20.10.2014р. про відсутність на роботі [PERSON], який складений не в день відсутності позивачки, а через чотири дні після того. В ньому зазначено, що вона була відсутня на роботі, як на своєму робочому місці так і на та підприємстві в цілому протягом робочого дня з 9.30год. до 11год., з 11.10год. до 14.15год., з 15год. до17.30год. Однак таке ствердження спростовується звітом по коштам загальнообовязкового державного соціального страхування у звязку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням за 9 місяців 2014р., отримана від ДЮСОК 16.10.2014р., актами від 20.10.2014р., про присутність на роботі до 21часу, а також, підтвердження, що позивачка здавала квартальну звітність до соцстраху, статистики та фіскальної служби, тобто виконувала свої функціональні обов'язки згідно Посадової інструкції головного бухгалтера, згідно п.5 якої передбачено її обовязок забезпечувати складання на основі даних бухгалтерського обліку фінансової звітності підприємства, підписання її та подання в установлені строки користувачам. Тобто такі обставини підтверджує, що [PERSON] хоча і була відсутня на роботі деякий час, однак це було з поважних причин. ( а. с. 13-17, 32-34, 47, 49 ) Крім того, зазначені обставини підтверджуються показаннями свідків, допитаних судом [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], не вірить яким у суду нема підстав. За такого, суд вважає, що позивачка була відсутня на робочому місці у вказаний період з поважних причин, оскільки здавала квартальну звітність до соцстраху, статистики та фіскальної служби, а тому звільнення [PERSON] з 30.10.2014 року, а не з 16.10.2014 року проведено з порушенням вимог чинного трудового законодавства, що є підставою для її поновлення на роботі з дати звільнення та стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Також суд вважає, що таке порушення трудових прав позивачки призвело до її моральних страждань, в зв'язку з чим, можливо стягнути з відповідача на користь позивачки 2000грн. моральної шкоди, при цьому, судом прийнято до уваги характер та обсяг заподіяних позивачці душевних страждань, ступінь їх доведеності та інші суттєві обставини справи, а тому позов в цій частині задовольнити частково, в порядку ст. 237-1 КЗпП України Відповідно до ч.2 ст.235, ст.238 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Середньомісячна заробітна плата [PERSON] підлягає обчисленню відповідно до п. 2 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995р. зі змінами, виходячи з установленого позивачу середньоденного заробітку на число робочих днів. Згідно довідки за останні два місяці її середньоденний заробіток складає 123,86грн., а число робочих днів складає 205, а тому середній заробіток за час вимушеного прогулу складає 25391грн. 30коп.(123,86х205), який підлягає стягненню з відповідача. (а. с. 52 ) Відповідно до ст.235 КЗпП України рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати в межах суми за один місяць в розмірі 1145грн. 58коп підлягають негайному виконанню. Що стосується позову позивачки про стягнення матеріальної шкоди у сумі 1904 грн. 85коп.у звязку з її лікуванням суд вважає, що ці позовні вимоги не підлягають задоволенню за недоведеністю цих вимог. На підставі ст. 88 ЦПК України стягнути з відповідача ДЮСОК м. Миколаєва судовий збір у сумі 496грн.51коп. ( 243,60грн.+ 253.91грн.) в дохід держави.

Outcome: approved