Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-26 00:00:00

22 липня 2015 року ПАТ „ПУМБ в особі представника за довіреністю [PERSON], звернувся до Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя з позовною заявою до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що 20 жовтня 2006 року між ЗАТ „Донгорбанк, правонаступником всіх прав та зобовязань якого є ПАТ „ПУМБ та фізичною особою [PERSON] був укладений кредитний договір № 58, відповідно до умов якого позивач зобовязався надати відповідачу [PERSON] кредит у сумі 18 500 доларів США, а він в свою чергу, зобовязався повернути стягувачу кредит і сплатити проценти за користування ним в розмірах , порядку та у строк, не пізніше 19 жовтня 2021 року. А 14 січня 2009 року між Банком та [PERSON] було укладено додаткову угоду № 1, з метою реструктуризації суми богу за період з січня по травень 2009 року та змінена в послідуючим сума платежу. З метою забезпечення виконання зобовязань [PERSON] за кредитним договором, було укладено договори поруки № 58/3 від 20 жовтня 2006 року між позивачем та фізичною особою [PERSON], згідно яким вона поручилася перед Банком за виконання [PERSON] зобовязань за кредитним договором. Протягом тривалого часу свої зобовязання за кредитним договором позичальник не здійснює, чим порушує порядок та строки повернення основної суми кредиту та процентів за користування кредитом, передбачені графіком повернення кредиту та сплати процентів за простроченою заборгованістю. У звязку з чим 17 лютого 2015 року на адресу позичальника [PERSON] було направлено листи-вимоги № MPL-44/76 та № MPL-44/77 від 13 лютого 2015 року про дострокове повернення всієї суми кредиту та сплату процентів за користування кредитом, яку він отримав 28 лютого 2015 року. Однак відповідачі так і не виконали взяті на себе за кредитним договором та договором поруки зобовязання, у звязку з чим заборгованість за кредитним договором станом на 13 липня 2015 року складає 9 378, 29 доларів США. Просив суд стягнути з відповідачів у солідарному порядку на користь Банку зазначену заборгованість за кредитним договором № 58 від 20 жовтня 2006 року у сумі 9 378, 29 доларів США, з яких: 8 757, 90 доларів США заборгованість за сумою кредиту, 620, 39 доларів США заборгованість за непогашеними відсотками за користування кредитом, 24, 31 доларів США сума пені за порушення строків виконання зобовязань за кредитним договором, а також судовий збір в сумі 2 067, 32 гривні. Представник позивача ПАТ «ПУМБ» - [PERSON], діюча за довіреністю, у судовому засіданні повністю підтримала позовні вимоги, надала пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві та просила задовольнити позов. Відповідач [PERSON], будучи неодноразово попереджена через оголошення в газеті про час та місце слухання справи, у судове засідання не зявилася, про поважність причин неявки суд не попередила. Відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав частково, заперечував проти стягнення з нього пені у розмірі 24,31 доларів США, посилаючись на норми Закону «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». Також вважає, що позивач безпідставно стягує з нього витрати на оголошення, так як він не приховував свій адрес проживання, зявлявся в суд по повісткам постійно, дані кошти повинні бути стягнути з відповідачки [PERSON] Суд, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши у сукупності надані докази, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступних підстав. Відповідно до ч.2 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Стаття 57 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно з ч.2 ст.60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, а ч.4 цієї статті передбачає, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Матеріалами справи встановлено, що 20 жовтня 2006 року між ЗАТ „Донгорбанк (правонаступником якого є ПАТ „Перший український міжнародний банк на підставі статуту, в результаті реорганізації ПАТ «Донгорбанк» шляхом приєднання до Банку, згідно рішення загальних зборів акціонерів Банку (протокол № 59 від 15 липня 2011 року) та згідно рішення єдиного акціонера ПАТ «Донгорбанк» (рішення 2/2011 від 15 липня 2011 року) та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір № 58, відповідно до умов якого Банк надав [PERSON] кредит у сумі 18 500 доларів США за процентною ставкою: 11 % річних за користування кредитом по строковій заборгованості, та 16% річних за безпідставне користування кредитом по простроченій заборгованості, а останній повинен був використати кредит за його цільовим призначенням, сплатити проценти за користування кредитом та до 19 жовтня 2021 року повністю повернути кредит. Як вбачається зі статуту ПАТ «Перший український міжнародний банк», зареєстрованого Національним Банком України 25 червня 2009 року, Публічне акціонерне товариство «Перший український міжнародний банк» є правонаступником за всіма правами та обовязками Закритого акціонерне товариство «Перший український міжнародний банк» (затверджено протоколом загальних зборів акціонерів № 53 від 22 квітня 2009 року) та Публічного акціонерного товариства «Донгорбанк». Відповідно до ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» до кредитних відносяться операції, зазначені у п.3 ч.1 та у п. п. 3-7 ч.2 ст. 47 цього Закону, у тому числі розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Отже, розміщення залучених коштів шляхом надання кредитів є однією з основних банківських операцій. В розумінні ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» до коштів відносяться гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Надаючи кредит, банк розміщує залучені ним кошти, як у національній валюті (гривні) так й в іноземній валюті. Статті 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначають операції банків із розміщення залучених коштів на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. При цьому, ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» встановлено ряд обмежень і заборон, що стосується умов здійснення окремих банківських операцій. Натомість, приписи вказаної статті Закону не містять заборони на видачу кредитів у іноземній валюті (розміщення залучених коштів у іноземній валюті). Відповідно до ч.1 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» на здійснення валютних операцій національним банком видаються відповідні ліцензії. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового звязку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії на весь період дії режиму валютного регулювання. Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Тобто, виходячи з зазначених вище норм, чинне законодавство допускає можливість визначення зобовязань у іноземній валюті, використання іноземної валюти в Україні, але визначає межі та конкретний порядок її використання. Як вбачається з матеріалів справи, Національним банком України ЗАТ „Донгорбанк було видано ліцензію № 85 та дозвіл № 85-4 від 15 березня 2002 року, які дозволяли йому виконувати банківські операції, у тому числі з розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та власний ризик. Згідно п. «в» ч.4 ст. 5 Декрету, індивідуальні ліцензії потребує зокрема здійснення операцій щодо надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Тобто, індивідуальна ліцензія на проведення операцій по наданню і одержанню резидентами кредитів в іноземній валюті необхідна лише у випадку, якщо термін і суми кредитів перевищують встановлені законодавством межі. На даний час законодавством не визначено межі термінів і сум надання (одержання) кредитів в іноземній валюті, тому операція з надання банками кредитів в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії. Таким чином, у звязку з укладанням зазначеного кредитного договору в іноземній валюті й наявності в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями заборгованість за кредитним договором № 58 від 20.10.2006 року також підлягає стягненню в іноземній валюті. Даний висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України у справі № 6-145цс14. Так, відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. При цьому, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно із ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Частина 1 ст. 1056 ЦК України встановлює, що розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Одночасно, згідно до ст. 49 Закону України «Про банки та банківську діяльність» банк не може надавати кредити під процент, ставка якого є нижчою від процентної ставки за кредитами, які бере сам банк, і процентної ставки, що виплачується ним по депозитах. Виняток можна робити лише у разі, якщо при здійсненні такої операції банк не матиме збитків. Як вбачається з матеріалів справи, при укладені кредитного договору, [PERSON] були відомі усі умови договору, зокрема й процента ставка, та не існувало ніяких інших умов, які б примусили останнього прийняти умови на вкрай невигідних для себе умовах. Статтею 526 ЦК України визначено, що зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору. Пунктами 3.4.1 та 3.4.2 Кредитного Договору позичальника зобовязано здійснювати повернення кредиту частинами в розмірі та в строки, передбачені графіком повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом, який підписаний сторонами та є невідємною частиною цього договору. Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. З матеріалів справи вбачається, що внаслідок невиконання зобовязань за Кредитним договором, банком 13.02.2015 року на відому адресу [PERSON] були відправлені вимоги № MPL-44/76 та № MPL-44/77 про достроково повернення всією суми кредиту та процентів за користування кредитом та про усунення порушення основного зобовязання протягом шести десяти календарних днів з дати отримання цієї вимоги. Дані вимоги [PERSON], отримав 28 лютого 2015 року (а.с.16-19). Доказів того, що вимоги банку про дострокове повернення всієї суми кредиту та процентів по ньому була виконана [PERSON] суду не надано. Разом із тим, на забезпечення виконання умов зазначеного кредитного договору, 20 жовтня 2006 року між ЗАТ „Донгорбанк (правонаступником якого є ПАТ „Перший український міжнародний банк на підставі статуту, який затверджений протоколом загальних зборів акціонерів № 67 від 27 жовтня 2014 року та погоджений з Національним банком України) та відповідачем [PERSON] був укладений договір поруки № 58/3, згідно якого поручитель зобовязуються перед Кредитором відповідати у повному обсязі за своєчасне та повне виконання Боржником зобовязань за кредитним договором № 58 від 20 жовтня 2006 року, укладеним між Кредитором (ПАТ „ПУМБ) та Боржником ([PERSON]А.), згідно з яким боржнику наданий кредит в розмірі 18 500 доларів США за процентною ставкою 11 % річних за користування кредитом по строковій заборгованості, та 16% річних за безпідставне користування кредитом по простроченій заборгованості. У разі невиконання боржником зобовязань за кредитним договором, боржник та поручителі відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Відповідно до ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і його поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки, що передбачено також кредитним договором. Як вбачається із розрахунку, наданого представником позивача, станом на 13 липня 2015 року сума заборгованості за кредитом [PERSON] згідно кредитного договору № 58 від 20 жовтня 2006 року складає у загальній сумі 9 378, 29 доларів США, з яких: 8 757, 90 доларів США заборгованість за сумою кредиту, 620, 39 доларів США заборгованість за непогашеними відсотками за користування кредитом, 24, 31 доларів США сума пені за порушення строків виконання зобовязань за кредитним договором. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати належним процентів. Крім того, право дострокової вимоги ПАТ «ПУМБ» до позичальника [PERSON] закріплено змістом п. 3.1.5 договору кредиту. Відповідно до ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Пунктом п.5.1 Кредитного договору передбачено право банку вимагати від позичальника сплатити на вимогу Банку пеню у розмірі 0,05% річних від суми заборгованості, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у відповідний період, від суми прострочених виконанням зобовязань за кожен день прострочення. У судовому засіданні відповідач заперечував проти стягнення з нього пені, посилаючись на Закон України Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». Відповідно до ст.2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України №1053-р від 30.10.2014 року «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція», м. Маріуполь було включено до переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. Проте, 05.11.2014 року дію вказаного розпорядження було зупинено розпорядженням Кабінету Міністрів України №1079-р. Отже, вимоги ПАТ «ПУМБ» про стягнення суми пені, яка була нарахована банком за період з 20.08.2014 року по 21.08.2014 року за порушення строків сплати відсотків за строковою заборгованістю за кредитом в розмірі 0,04 доларів США, стягненню з відповідачів не підлягає. За таких обставин, стягненню підлягає й сума пені, яка розрахована Банком (за виключенням суми пені 0,04 доларів США за період з 20.08.2014 року по 21.08.2014 року) в розмірі 24,27 доларів США. Таким чином, судом встановлено, що у [PERSON] за кредитним договором № 58 від 20 жовтня 2006 року склалася заборгованість перед ПАТ „ПУМБ у сумі 9402, 56 доларів США, яка підлягає солідарному стягненню з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь позивача. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати. При зверненні до суду позивачем було сплачено судовий збір у сумі 2 065, 16 гривень, що підтверджується квитанцією, який, зокрема, підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача. Що стосується витрат, повязаних з наданням з боку позивача оголошення у пресі-газеті «Урядовий кур'єр» про виклик до суду відповідача [PERSON], що згідно копії рахунку № [NUMBER] «Урядовий кур'єр», копії акту № 9/300 здачі-прийняття робіт (надання послуг) складає 630 грн., то суд вважає за необхідно стягнути дані кошти із відповідача [PERSON] на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: partial