Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-13 00:00:00

22.02.2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особа ПАТ «[PERSON] Аваль», третя особа Заводський відділ державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції про визнання права власності на ? частку майна набутого у шлюбі. Позовні вимоги мотивує тим, що 18.04.1980 року уклав шлюб з [PERSON]. За час перебування в шлюбі вони придбали нерухоме майно а саме: нежитловий обєкт розташований в м. Миколаєві по вул. Ліскова 1-Б, який складається з 5-ти основних будівель: літера А площею 129,5кв.м., літера Б загальною площею 281,6кв.м., літери В,В загальною площею 426,9кв.м., літери Г,Г загальною площею 36,9 кв.м., літера С-2 загальною площею 447,7кв.м. та службових споруд и будівель. Право власності на придбане нерухоме майно було зареєстровано на відповідачку. Вищевказане майно використовувалось [PERSON] з метою підприємницької діяльності. Однак згодом відповідачка припинила підприємницьку діяльність. Як наслідок, позивачу стало відомо, що Заводським відділом ДВС ММУЮ розпочато виконавче провадження з метою стягнення заборгованості по кредитному договору с фізичної особи-підприємця [PERSON] та в рамках виконавчого провадження виставив на торги належне та набуте у шлюбі позивачу нерухоме майно. На підставі вищевикладеного позивач звернувся до суду з вказаним вище позовом, в якому просить визнати за ним право власності на ? частку майна набутого у шлюбі. До судового засідання представник позивача неодноразово не зявлявся, хоча про час і місце судового засідання був повідомлений належним чином, шляхом направлення повістки, що підтверджується зворотними повідомленнями, які містяться в матеріалах справи, причини неявки суду не повідомляв. Відповідач [PERSON] до судового засідання неодноразово не зявлялася, хоча про час і місце судового засідання була повідомлена належним чином, шляхом направлення повістки, що підтверджується зворотними повідомленнями, які містяться в матеріалах справи, причини неявки суду не повідомляла, суду надала заяву від 28.04.2016 року в якій позовні вимоги [PERSON] підтримує, з позовом згодна. Представник третьої особи Заводського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції в судове засідання не зявився, суду надав заперечення проти позову, в яких пояснює, що в Заводському відділі ДВС м. Миколаєва здійснюється виконавче провадження № 48015252 з примусового виконання наказу по справі № 5016/4101/2011(16/261) виданого 24.02.2012 Господарським судом Миколаївської області про стягнення з фізичної особи [PERSON] на користь ПАТ «[PERSON] Аваль» заборгованість у сумі 1041738,03 грн. На даний час виконавче провадження перебуває на стадії реалізації нерухомого майна боржника, ? частину права власності якого позивач хоче визнати за собою. Відповідно до п.3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. У звязку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя. Крім того, придбане майно зареєстровано на відповідача та передано в іпотеку за згодою позивача, а тому у випадку задоволення позову та розподіл майна істотно ускладнить виконання рішення суду про стягнення кредитної заборгованості. На підставі вищевикладеного просить суд в позові відмовити. Представник третьої особи ПАТ «[PERSON] Аваль» в судове засідання не зявився, суду надав заперечення проти позову, в яких пояснює, що 24.09.2007 року між ПАТ «[PERSON] банк Аваль» та ФОП [PERSON] було укладено Генеральний кредитний договір №010/01-04/07-543. В рамках Генерального кредитного договору з позичальником були укладені кредитний договір №010/01-04/07-544 від 24.09.2007 року та №010/01-04/07-545 від 24.09.2007 року. За Генеральним кредитним договором та укладеними в його рамках кредитними договорами [PERSON] отримала кредити в загальній сумі 1 345 000,00грн. зі строком повернення до 23.09.2017 року. В забезпечення повернення кредиту [PERSON] передала в іпотеку банку належний їй нежитловий обєкт за адресою м. Миколаїв, вул. Піскова, 1-Б, про поділ якого просить позивач у даній справі. Своїх зобовязань за кредитними договорами позичальник не виконувала, в звязку з чим господарським судом Миколаївської області було ухвалено рішення від 11.01.2012 року у справі №5016/4101/2011(16/261), яким стягнуто заборгованість в загальній сумі 1151199,64грн. До цього часу рішення суду залишається не виконаним, позичальник по кредитному договору не сплачує. В ході примусового виконання рішення суду в рамках виконавчого провадження стягнення коштів не проводилось. Державною виконавчою службою було встановлено, що за боржником іншого майна, окрім переданого в іпотеку банку нерухомого майна, яке є предметом спору у справі №2/487/995/16 не зареєстровано, та рішення суду є можливим частково виконати виключно за рахунок саме цього майна. В разі реалізації зазначеного майна, всі кошти будуть в повному обсязі спрямовані на задоволення вимог іпотекодержателя - ПАТ «[PERSON] банк Аваль», безспірний розмір яких за рішенням суду складає 1151199,64грн., що перевищує нинішню вартість нерухомого майна. Позовні вимоги про поділ майна подружжя заявлені позивачем на підставі ст. 69 Сімейного кодексу України, яка передбачає право подружжя на поділ майна. Однак, з позовної заяви не вбачається, що відповідач [PERSON] якимось чином не визнавала, оспорювала, чи порушувала право позивача на поділ майна подружжя. Водночас, позивач під час укладення договору іпотеки надавав свою згоду на укладення договору іпотеки і шляхом подання позову про поділ майна подружжя, як ним і зазначено в позовній заяві, лише намагається уникнути звернення стягнення на заставлене майно, тобто його дії є не добросовісними та незаконними, оскільки, як було зазначено вище, доказів на підтвердження того, що відповідач [PERSON] не визнає, порушує або оспорює його права позивач не надає, і навіть посилання на ці обставини не наводить. На підставі вищевикладеного просить суд в задоволенні позову відмовити. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 18.04.1980 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований в палаці урочистих подій м. Миколаєва, актовий запис № 668. За час перебування в шлюбі подружжя придбало нерухоме майно а саме: нежитловий обєкт розташований в м. Миколаєві по вул. Ліскова 1-Б, який складається з 5-ти основних будівель: літера А площею 129,5кв.м., літера Б загальною площею 281,6кв.м., літери В,В загальною площею 426,9кв.м., літери Г,Г загальною площею 36,9 кв.м., літера С-2 загальною площею 447,7кв.м. та службових споруд и будівель. Право власності на вищевказане нерухоме майно було оформлено на [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно № 803 від 27.05.2005 року. Вищевказане майно використовувалось [PERSON] з метою підприємницької діяльності. Однак згодом відповідачка припинила підприємницьку діяльність, що підтверджується записом № 2522006000600814 від 16.07.2014 в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, що підтверджується довідкою № 9814 від 16.07.2014 року. Як наслідок, позивачу стало відомо, що Заводським відділом ДВС ММУЮ розпочато виконавче провадження ВП №48015252 від 08.07.2015р. з метою стягнення заборгованості по кредитному договору с фізичної особи-підприємця [PERSON] та в рамках виконавчого провадження виставив на торги з наміром реалізувати належне та набуте у шлюбі позивачу нерухоме майно. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 61 СК України, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Частиною першою ст. 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Спірне майно було придбано сторонами під час шлюбу, і відповідно до положень ст. 60 СК України вона є їхньою спільною сумісною власністю. Згідно ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Таким чином, суд дійшов висновку, що нерухоме майно а саме: нежитловий обєкт розташований в м. Миколаєві по вул. Ліскова 1-Б, який складається з 5-ти основних будівель: літера А площею 129,5кв.м., літера Б загальною площею 281,6кв.м., літери В,В загальною площею 426,9кв.м., літери Г,Г загальною площею 36,9 кв.м., літера С-2 загальною площею 447,7кв.м. та службових споруд і будівель є обєктом спільної сумісної власності подружжя, а тому кожному з подружжя належить ? частина вказаного майна. За такого вимоги позивача про визнання права власності на ? частку спірного майна підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved