Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-15 00:00:00

24.03.2016 року на адресу Кагарлицького районного суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON], третя особа, - Кагарлицька районна державна нотаріальна контора, про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування, в якій позивач просить суд винести рішення, яким: - визнати в порядку спадкування за ним, [PERSON], спадкоємцем за заповітом [PERSON], право власності на земельну ділянку площею 3,7422 га з цільовим призначенням, - ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Жовтневої сільської ради Кагарлицького району, право власності на яку належало спадкодавцю згідно наявного в оригіналі Державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 523401 виданого 26 січня 2006 року, згідно розпорядження Кагарлицької РДА № 435 від 1 1 серпня 2005 року. 24.03.2016 року автоматизованою системою документообігу суду на підставі ч. 3 ст. 11 1 ЦПК України для слухання даної справи був призначений суддя Кагарлицького районного суду Закаблук О.В. 28.03.2016 року Кагарлицьким районним судом на підставі ст..ст. 122, 127 ЦПК України винесено ухвалу про відкриття провадження у справі та призначено справу до судового розгляду на 08.04.2016 року. 08.04.2016 року слухання справи було відкладено на 27.04.2016 року в зв»язку з неявкою відповідача [PERSON] 27.04.2016 року слухання справи було відкладено на 16.05.2016 року в зв»язку з неявкою відповідача [PERSON] В судовому засіданні, яке відбулося 16.05.2016 року, позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, які викладені в мотивувальній частині позовної заяви, не заперечував проти винесення заочного рішення. В судове засідання, яке відбулося 16.05.2016 року, відповідач [PERSON] не з»явився повторно, хоча повідомлявся судом належним чином про день, час та місце слухання справи. Суд, вислухавши позивача [PERSON], дослідивши матеріали справи, приходить до висновку щодо задоволення позову, шляхом винесення заочного рішення, обґрунтовуючи своє рішення наступним. Що стосується винесення заочного рішення. Враховуючи вищевикладені обставини судом винесено ухвалу про проведення заочного розгляду справи на підставі Глави 8 ЦПК «Заочний розгляд справи». Так, в ст.. 224 ЦПК України зазначено, що в разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Як вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] не заперечує проти винесення заочного рішення. Згідно ч. 1 ст. 225 ЦПК України про заочний розгляд справи суд постановляє ухвалу. Згідно ч. 2 ст. 225 ЦПК України розгляд справи та ухвалення рішення проводяться за загальними правилами з винятками і доповненнями, встановлених цією главою. Згідно ст.. 226 ЦПК України за формою та змістом заочне рішення повинно відповідати вимогам, встановленим ст. ст. 213, 215 ЦПК України і, крім цього, у ньому має бути зазначено строк і порядок подання заяви про його перегляд. Підсудність. Згідно ч. 1 ст. 114 ЦПК України позови, що виникають з приводу нерухомого майна, преді»являються за місцезнаходженням майна або основної його частини, відповідно, дана справа підсудна Кагарлицькому районному суду Київської області як суду першої інстанції загальної юрисдикції, так як спір в даному випадку розглядається щодо нерухомого майна, - земельної ділянки, яка розміщена на території Кагарлицького району Київської області. Фактичні обставини справи, встановлені судом в судовому засіданні, та застосування до них норм права. 21 липня 2008 року, у віці 82 років, померла [PERSON], яка є матір»ю сторін по справі, та яка до дня смерті проживала в с. Жовтневе, ( нині - Зелений Яр), Кагарлицького району Київської області. Факт смерті матері підтверджується актовим записом про смерть № 09 від 22 липня 2008 року, який зареєстровано виконкомом Жовтневої сільської ради Кагарлицького району, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І - ОК № 125132, видане 22 липня 2008 року виконкомом Жовтневої сільської ради Кагарлицького району Київської області. Після смерті матері сторін по справі, - [PERSON], відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку № 181 по вул. Польова в селі Жовтневе Кагарлицького району Київської області, та земельної ділянки площею 3,7422 га з цільовим призначенням - ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Жовтневої сільської ради Кагарлицького району Київської області. Спадкові відносини в Україні регулюються Цивільним кодексом України, законами України від 2 вересня 1993 року N 3425-ХІІ Про нотаріат, від 23 червня 2005 року N 2709-ІV, Про міжнародне приватне право, іншими законами, а також прийнятими відповідно до них підзаконними нормативно - правовими актами. Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обовязки , що належали адкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до частини 1 статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, зазначені у заповіті. Вищевказане спадкове майно, відповідачами прийнято, та фактично перейшло до сторін по справі, (позивача та відповідача). Спадщина сторонами по справі прийнята шляхом звернення з заявами про її прийняття до Кагарлицької районної держнотконтори на протязі шести місяців з дня відкриття спадщини, що підтверджується витягом про реєстрацію у Спадковому реєстрі. Спадкова справа заведена нотаріусом зазначеної вище держнотконтори та зареєстрована 02 серпня 2008 року в реєстрі за № 441. Правом власності, згідно частини першої статті 316 ЦК України, є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не виплаває із закону або незаконність набуття права власності не встановлено судом. Відповідно до ст. 4 Закону України « Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень », обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, що знаходиться на території України, а саме право власності на нерухоме майно. На день смерті матері сторін по справі, - [PERSON], її право власності на земельну ділянку посвідчувалося Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 523401, який видано 26 січня 2006 року, згідно розпорядження Кагарлицької РДА № 435 від 11 серпня 2005 року, а правовстановлюючий документ на житловий будинок був відсутній, так як право власності матері сторін на нього у визначеному законом порядку зареєстровано не було. На час відкриття прийнятої столронами по справі спадщини діяльність нотаріуса визначала Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженої наказом МЮ України від 03.03.2004 року N 20/5, (зареєстрована в Міністерстві юстиції України 3 березня 2004 р. за N 283/8882). Пунктом 216 Інструкції було визначено, що видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлювальних документів про належність цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Враховуючи, що за життя мати сторін по справі в установленому порядку не оформила та не зареєструвала право власності на даний будинок, БТІ , як реєстратор права власності на нерухоме майно, не зміг видати витяг з Реєстру прав власності на нерухоме майно, а тому після здійснення інвентаризації житлового будинку та відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, в лютому 2010 року відповідач звернувся до суду з позовом про визнання за ним права власності на 1\\2 частину будинку. Проте, під час судового розгляду справи № 2-220/10, між позивачем та відповідачем було досягнуто згоди, що до розділу між ними наявного спадкового нерухомого майна. Враховуючи досягнуті між сторони угоди відповідачем по даній справ, - [PERSON] були змінені позовні вимоги в сторону їх збільшення, - визнання за ним права власності в порядку спадкування на цілий спадковий житловий будинок. Рішенням Кагарлицького районного суду від 04 березня 2010 року у справі № 2-220/10 позовні вимоги [PERSON], які були визнанні [PERSON], були задоволені і за [PERSON] було визнано право власності на спадковий будинок № 181 по вул. Польова в с. Жовтневе Кагарлицького району. Рішення суду набрало законної сили 16.03. 2010 року. У відповідності до абзацу 1 п. 208 Інструкції було передбачено, що прийняття і відмова від спадщини можуть мати місце щодо всього спадкового майна. Спадкоємець не вправі прийняти одну частину спадщини, а від іншої частини відмовитись. Спадкоємець, який прийняв частину спадщини, вважається таким, що прийняв усю спадщину. Аналогічні положення містить і нині діючий Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 ( зареєстрований в МЮ України 22. 02. 2012 року за № 282/20595). За станом на даний час спадкова земельна ділянка має невизначений статус. Проте, враховуючи положення нормативних актів нотаріус відмовив у видачі позивачу [PERSON], одному із спадкоємців, свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадкову земельну ділянку, мотивуючи тим, що відмова іншого із спадкоємців, його брата, - відповідача [PERSON] не може бути на даний час прийнятта в звязку із перебігом шестимісячного строку з часу відкриття спадщини. За таких умов, коли нотаріус не може визнати право позивача [PERSON], як спадкоємця на земельну ділянку, яка законом віднесена до нерухомого спадкового майна, позивач [PERSON] не може зареєструвати за собою право власності на неї. Згідно ч. 7 ст. 16 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», (в редакції Закону N 5037-VI від 04.07.2012 року), державна реєстрація прав проводиться на підставі заяви власника, іншого правонабувача, сторони правочину, за яким виникло право, уповноваженої ними особи або державного кадастрового реєстратора у випадках, передбачених цим Законом. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», в разі смерті особи, підставою для реєстрації прав, що посвідчують виникнення речових прав на нерухоме майно, є рішення суду стосовно речових прав не нерухоме майно, що набрало законної сили. Враховуючи, що на даний час позивачу [PERSON] неможливо одноособово отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом на всю земельну ділянку площею 3,7422 га з цільовим призначенням, - ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Жовтневої сільської ради Кагарлицького району, право власності на яку належало спадкодавцю згідно наявного в оригіналі Державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 523401, виданого 26 січня 2006 року, згідно розпорядження Кагарлицької РДА № 435 від 11 серпня 2005 року, позивач [PERSON], як спадкоємець за заповітом, звернувся до суду для визнання права власності на обєкт нерухомості. Згідно ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України від 16.05.2013 року №24- 753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про успадкування» визнання права власності на дане спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав в нотаріальному порядку. Відповідно, суд вважає, що позивач [PERSON] відповідно до статті З ЦПК України правомірно, в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України, звернувся до суду за захистом своїх прав, в даному випадку права власності на земельну ділянку. Згідно ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно ч. 2 ст. 158 Земельного кодексу України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, також: спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Враховуючи вищевказане,

Outcome: approved