Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-27 00:00:00

24.05.2017 року [PERSON] звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON], третя особа: Орган опіки та піклування Новокодацької районної у м. Дніпрі ради, про позбавлення батьківських прав. Уточнивши позовні вимоги в редакції від 30.10.2017 року, позивач посилалась на те, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від сумісного шлюбу мають двох малолітніх дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Батько дітей - [PERSON] схильний до вживання алкогольних напоїв, вихованням та матеріальним утриманням дітей не займається, не піклується про стан їхнього здоров'я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дітей, тим самим ухиляючись від виконання своїх батьківських обов'язків. Позивач просила суд позбавити батьківських прав [PERSON] відносно його малолітніх дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. У своїй заяві від 28.03.2018 року позивач [PERSON] просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Про причини своєї неявки суд не повідомив. Письмових заяв від нього не надходило. У своїй заяві від 28.03.2018 року представник Органу опіки та піклування Новокодацької районної у м. Дніпрі ради просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити за наступних підстав. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Відповідно до ст. 51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 12.12.2003 року по 20.10.2015 року (а.с. 11). Від сумісного шлюбу мають двох малолітніх дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] (а.с. 9, 10). Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07.09.2015 року з відповідача на користь позивача стягнуто аліменти в розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 30 % відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на утримання дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], щомісячно, починаючи з 19.06.2015 року і до повноліття дітей (а.с. 12). Згідно довідки-розрахунку від 23.01.2017 року № 324 заборгованість [PERSON] по сплаті аліментів станом на 23.01.2017 року становить 17926,45 грн. (а.с. 13). Відповідно до ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина. Статтею 164 СК України передбачений вичерпний перелік підстав для позбавлення батьківських прав. Батько або мати можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо він, вона: 1). не забрали дитину з пологового будинку або іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2). ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3). жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5). вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6). засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Відповідно до ст. ст. 79, 81 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У п. п. 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Однак, матеріали справи не містять відомостей про те, що відповідач свідомо нехтував своїми батьківськими обов'язками по відношенню до дітей, ухилявся від виховання та утримання. Твердження, що відповідач не здатний виховувати своїх дітей є передчасними та необґрунтованими. Інших належних та допустимих доказів які б підтверджували законність та обґрунтованість позовних вимог суду не надано. З урахуванням встановлених по справі обставин, суд вважає висновок органу опіки та піклування Новокодацької районної у м. Дніпрі ради від 12.05.2017 року № 1/14-82 (а.с. 6-7) таким, що є передчасним та необґрунтованим, наданий всупереч інтересам малолітніх дітей, у зв'язку з чим не приймає його в якості доказу доцільності позбавлення відповідача батьківських прав. Згідно ч. ч. 2, 5 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє їх від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності зв'язку у сукупності, суд першої інстанції дійшов до висновку, що відповідач, поклавши виховання своїх дітей на позивача, свідомо самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків, а саме: рідко спілкується з дітьми, тобто не в тому обсязі, який необхідний для їх нормального самоусвідомлення; не надає дітям доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню ними загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до їх внутрішнього світу; не створює умов для отримання ними освіти. Однак, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав, тобто наданих батькам до досягнення дітьми повноліття прав на їхнє виховання, захист їх інтересів, та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу на осіб, які порушують батьківські обов'язки, суд з урахуванням обставин справи, характеру вини відповідача,

Outcome: dismissed