Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-22 00:00:00

23.04.2018 року засобами поштового зв'язку позивач звернувся до суду із відповідною позовною заявою, в якій просив усунути йому як власнику перешкоди у користуванні житловим будинком [ADDRESS] шляхом виселення відповідача по справі, стягнути з останнього на користь позивача судові витрати. Свої вимоги позивач мотивував тим, що він є власником житлового будинку [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] є рідним братом позивача, який раніше був судимий вироком Дергачівського районного суду Харківської області від 01 жовтня 2015 року за ч. 1 ст. 115 КК України за вбивство їхнього спільного батька до 13 років позбавлення волі у цьму ж будинку. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 21.03.2018 року по кримінальній справі №638/17292/16-к, провадження №1-в/638/482/18 відповідачу [PERSON] було змінено запобіжний захід з тримання під вартою під домашній арешт за вказаною позивачем адресою, після чого відповідач своїми діями у вказаному домоволодінні спричинив позивачу шкоду шляхом здійснення крадіжок, підпалу майна, яке належить позивачу та псування обладнання домоволодіння та фактичного перешкоджання позивачу у користуванні належним йому на праві власності майном, у зв'язку з чим той був вимушений звернутися до суду зі вказаним позовом, сплативши судовий збір у розмірі 704,80 грн. У судове засідання 23.04.2019 року позивач не з'явився, завчасно через канцелярію суду подав письмову заяву з проханням справу розглядати без його участі та участі його представника, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити. У минулому судовому засіданні разом із своїм представником пояснив суду, що після того як відповідач по справі вбив їхнього спільного батька він довгий час перебував за гратами, проте вийшовши з тюрми повернувся проживати до батьківської хати, яку позивач отримав у спадок. Позивач зауважив, що відповідач є асоціальною особистістю, його бояться сусіди, які кожного разу коли він з'являється до дому телефонують позивачу, так як він ламає будинок и речі у ньому, ледве його не спалив, крім того сусіди просто його бояться так як знають, що він скоїв, іноді він свариться з сусідами, про що останні постійно скаржаться позивачу, вимагаючи вжити якихось заходів. Численні виклики поліції бажаного результату не дають. Відповідач в судове засідання також не з`явився, причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності чи відкладення судового розгляду не надав, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся своєчасно та належним чином за місцем реєстрації, про що свідчать наявні в матеріалах справи поштові повідомлення, однак судові повістки не отримував, оскільки за зазначеною адресою не проживає. Зважаючи на те, що всі особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з'явилися, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, вислухавши пояснення позивача, допитавши у судовому засіданні від 14.03.2019 року свідків [PERSON] та [PERSON], дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. [INFO] [PERSON], перебуваючи у стані алкогольного сп'яніння у житловому будинку [ADDRESS], на ґрунті особистих неприязних стосунків, скоїв умисне вбивство свого батька [PERSON] Вироком Дергачівського районного суду Харківської області від 01 жовтня 2015 року [PERSON] визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України та призначено йому покарання у виді 13 років позбавлення волі. Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 07 червня 2016 року вироку Дергачівського районного суду Харківської області від 1 жовтня 2015 року щодо [PERSON] залишено без змін, а апеляційну скаргу потерпілого без задоволення. Вирок набрав законної сили. [PERSON] успадкував після батька [PERSON], померлого [INFO], житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами номер [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 24 жовтня 2016 року, посвідченого державним нотаріусом Дергачівської державної нотаріальної контори Харківської області в порядку виконання обов'язків державного нотаріуса Золочівської державної нотаріальної контори Харківської області Борисенко К.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1106, що підтверджується також інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 24.10.2016 року № 71227686. 11.04.2018 року позивачем [PERSON] було здійснено повідомлення про наявність загроз вчинення кримінально караних правопорушень [PERSON] як особою, що перебуває під домашнім арештом на території Золочівського району, до Золочівського районного відділу з питань пробації Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання покарань та пробації Міністерства юстиції України, дільничного офіцера поліції Заворотнього О.Є., начальника Зролочівського відділення поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області. Крім того, 02.04.2019 року позивач [PERSON] звернувся до керівника Харківської місцевої прокуратури № 1 Шевцової К.В. з клопотанням про заміну запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту обвинуваченому [PERSON], виконання якого визначене судом належне позивачу житло, чим створені умови для вчинення обвинуваченим нових злочинів. Згідно довідки головного спеціаліста Феськівського старостинського округу Золочівської селищної ради Глух Л.Г. від 4.04.2018 року за № 426 за адресою [ADDRESS] проживає та зареєстрований [PERSON], [INFO]. Ухвалою Дзержинського районного суду міста Харкова від 21.03.2018 року замінено запобіжний захід у відношенні [PERSON], [INFO], який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 187 КК України у вигляді тримання під вартою в Державній установі « Харківська установа виконання покарань (№27)» на запобіжний захід у вигляді домашнього арешту на строк до 15 години 00 хвилин 19 травня 2018 року, заборонивши [PERSON] залишати місце проживання за адресою: [ADDRESS] без дозволу суду. Вироком Дзержинського районного суду міста Харкова від 22.06.2018 року [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ст.. 187 ч. 1 КК України та призначено йому покарання у виді 3 років позбавлення волі. На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зараховано підсудному [PERSON] строк його попереднього ув'язнення в період з 10 жовтня 2016 року по 20 червня 2017 року з розрахунку один день попереднього ув'язнення за два дні позбавлення волі; з 21 червня 2017 року по 21 березня 2018 року з розрахунку 1 день попереднього ув'язнення за 1 день позбавлення волі. На підставі статті 75 КК України засудженого [PERSON] звільнити від відбування покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю три роки, якщо він протягом іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов'язки. Ухвалою Харківського апеляційного суду від 6 грудня 2018 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні [PERSON] на вирок Дзержинського районного суду міста Харкова від 22 червня 2018 року стосовно [PERSON] закрито. Згідно акту від 15.01.2019 року, складеного за підписами [PERSON] та [PERSON], що проживають за адресою: [ADDRESS], [PERSON] за адресою реєстрації: [ADDRESS] з'являється лише періодично, у будинку відсутнє будь-яке його майно, коли з'являвся у будинку зламав вхідні замки, постійно спричиняє збиток [PERSON], пошкодив електропроводку в літній кухні, розпалював відкритий вогонь в літній кухні, внаслідок чого закоптив всі стіни, зірвав пломби на електричному лічильнику, вчинив дрібні крадіжки (господарські інструменти, металеві предмети побуту) з дому [PERSON] Завжди знаходиться напідпитку та робить нестерпними умови для проживання, систематично руйнує житлове приміщення, систематично порушує правила співжиття, робить неможливим для [PERSON] та сусідів проживання з ним. Вжиті заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними. Допитана в судовому засіданні від 14.03.2019 року [PERSON] пояснила суду, що [PERSON] її колишній сусід, який будучи у стані алкогольного сп'яніння стає агресивним, зірвав пломби на лічильнику, наносив додому хмиз, повибивавши віконні шибки. З цього приводу свідок дзвонила позивачу [PERSON], який приїхав забрав у сусідів ключі від будинку та викликав поліцію з приводу дій свого брата, що також в літній кухні зірвав замок, завжди ходить напідпитку, ніде не працює, живе за рахунок крадіжок. Коли сталися вказані події до будинку [PERSON] виходив її чоловік, який стукав в забор, ніхто не вийшов, [PERSON] кричав з двору, щоб йшов геть. Викликали поліцію. Зараз відповідача не видно. Допитаний в судовому засіданні від 14.03.2019 року [PERSON], пояснив суду, що він товариш позивача [PERSON] вони разом приїзджали на ділянку, прибирали, коли позивач збирався продавати будинок. Коли цього разу зайшли на подвір'я в літній кухні був пожар, все в сажі, на полу хмиз, на лічильнику зірвані пломби. Підходила сусідка. Позивач викликав поліцію, дзвонив в прокуратуру в Золочів та Харків, навіть Київ, проте за три години, що вони там були, ніхто не приїхав. Брата позивача вони не зустріли, хоча зі слів сусідів він там жив. Сусідка скаржилася, що боїться відповідача, який стукав до них у хвірточку. При вирішення спору суд виходить з того, що спірні правовідносини врегульовані положеннями Конституції України, ЦК України, ЖК УРСР, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України та ст.1 першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до ЗУ від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів « 2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316,317,319,321 ЦК України). За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Права власника квартири визначені ст. 383 ЦК України, яка передбачає право власника використовувати житло для власного проживання та проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до ст. 156 ЖК УРСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. За нормою ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно зі ст. 157 ЖК УРСР членів сім'ї власника житлового будинку може бути виселено у випадках, передбачених ст.116 ЖК УРСР. Так ст. 116 ЖК УРСР передбачено, що якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. За таких обставин, суд доходить висновку, що позивач як, власник будинку [ADDRESS], вправі вимагати усунення у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Враховуючи, що судом в ході розгляду справи встановлено, що відповідач [PERSON] систематично руйнує та псує вказаний житловий будинок, робить неможливим для інших проживання з ним в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, суд вважає, що право позивача має бути захищене в обраний ним спосіб, відповідно до положень ст. 391 ЦК України, ст.ст. 116, 157 ЖК УРСР.

Outcome: approved