Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-09 00:00:00

23 червня 2018 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду зі спільною заявою про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що 09 вересня 2000 року вони зареєстрували шлюб. Від даного шлюбу сторони мають неповнолітню дочку [PERSON], [INFO] Заявники з березня 2017 року припинили сімейні відносини з причин відсутності взаєморозуміння між ними та вважають, що подальше спільне життя і збереження шлюбу буде суперечити їхнім інтересам. Тому просять розірвати шлюб. В місячний термін, заявники не звертались до суду із заявами про відмову від заяви про розлучення. [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явилися, в заяві просили розглядати справу у їх відсутності, заявлені вимоги просили задовольнити. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 09 вересня 2000 року між сторонами Відділом реєстрації актів громадянського стану Роменського міськвиконкому Сумської області зареєстрований шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження [NUMBER], актовий запис № 203 (а.с. 4). Від шлюбу сторони мають неповнолітню дочку [PERSON], [INFO] (а.с. 3) Між заявниками укладено договір про визначення місця проживання дитини та способи участі у вихованні дитини (а.с. 5). Відповідно до положень ст. 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім'ї за свою поведінку в ній (ст. 55 Сімейного кодексу України). Згідно положень частини третьої та четвертої ст. 56 Сімейного кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Статтею 104 Сімейного кодексу України передбачено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ч. 1 ст. 109 Сімейного Кодексу України, подружжя, яке має дітей, має право подати до суду заяву про розірвання шлюбу разом із письмовим договором про те, з ким із них будуть проживати діти, яку участь у забезпеченні умов їхнього життя братиме той з батьків, хто буде проживати окремо, а також про умови здійснення ним права на особисте виховання дітей. Згідно ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що між заявниками фактично шлюбні відносини припинені та спільне господарство не ведеться. Зокрема, укладено договір про визначення місця проживання дитини та способи участі у вихованні дитини. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що причини з яких заявники наполягають на розірванні шлюбу є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження сім'ї стали неможливим, оскільки тривалий час сторони не підтримують сімейно-шлюбних стосунків, спільного господарства не ведуть, поновлювати сімейні відносини наміру не мають, а тому заява підлягає задоволенню. Після розірвання шлюбу заявниця [PERSON] відповідно до вимог ст. 113 Сімейного кодексу України просить залишити прізвище «[PERSON]». Згідно ч. 2 ст. 114 Сімейного кодексу України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Виходячи з наведеного,

Outcome: approved