Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-10 00:00:00

23.01.2017 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання попереднього договору купівлі-продажу та договору оренди житлового приміщення, укладених у березні 2014 року у простої письмової форми дійсними. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги зазначила, що березні 2014 року між нею та відповідачем у простої письмової формі було укладено попередній договір купівлі-продажу та договору оренди житлового приміщення квартири №[ADDRESS]. Згідно умов яких вона зобовязалась сплачувати кожного місця з 1 по 10 число в рахунок купівлі квартири 2000 грн. та 2000 грн. орендної плати поки не виплатить усю оговорену сторонами суму, що підтверджується підписом відповідача на виписках із виплати зазначених сум. Крім того, сторони домовились про нотаріально посвідчення цього договору та укладення у майбутньому основного договору купівлі-продажу на умовах встановлених попереднім договором. Проте, відповідач з 2014 по 2016 роки ухилявся від нотаріального посвідчення попереднього договору. Ухвалою від 02.02.2017 року відкрите провадження у справі. 25.07.2017 року відповідач надав до суду заперечення проти позову, просив в задоволенні позову відмови ти, посилаючись на те, що матеріали цивільної справи взагалі не містять договорів купівлі-продажу та договору оренди житлового приміщення, які просить визнати дійсним позивач, а є лише письмовий текс з назвою попередній договір про намір викупу квартири. Наданий позивачем договір не відповідає формі у який має бути укладений договір купівлі-продажу та нотаріально не посвідчений, не відповідає жодним істотним умовам, які є обовязковими для такої категорії договорів. При цьому, попередній договір укладається у формі встановленої для основного договору, а якщо форма не встановлена у письмовій. Тому наданий позивачем договір є нікчемним. Також позивачем не наданого договору оренди, при цьому, договір оренди житла з викупом підлягає обовязковому нотаріальному посвідченню, не додержання вказаної умови свідчить про нікчемність відповідної угоди. Також, зазначив, що позивач як ФОП здійснювала господарську діяльність у квартирі №6 по вул. пушкінська, 53 в м. Миколаєві, власником якої є відповідач, але позивач орендну плату не сплачувала та рішенням Господарського суду Миколаївської області зобовязано [PERSON] звільнити та передати йому орендоване приміщення по вул.. Пушкінська, 53, проте боржник добровільно рішення суду не виконувала, у звязку чим він звернувся до ДВС про примусове виконання рішення, після чого позивач звернулась з даним позовом до суду. 06.03.2018 року відповідач надав до суду заяву з додатками про стягнення на його користь з [PERSON] витрат за надання правничої допомоги в сумі 14400,00 грн., а також 3445,56 грн. витрат повязаних з забезпеченням явки до суду його представника [PERSON] В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала в повному обсязі, підтвердила викладені обставини, просила позов задовольнити. В судовому засідання відповідач та її представник позовні вимоги не визнали, просили в задоволенні позову відмовити, у звязку з їх надуманістю, безпідставністю та без надання належних доказів про існування договірних відносин між сторонами. Заслухавши пояснення сторін та представника відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного. Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про захист своїх порушених прав, шляхом визнання попереднього договору купівлі-продажу квартири №[ADDRESS] та договору оренди житлового приміщення квартири №[ADDRESS], укладених у березні 2014 року у простої письмової форми між нею та відповідачем дійсними. На підтвердження укладення вказаних договорів, позивачем до суду надано письмовий рукописний текс з назвою «Попередній договір про намір викупу квартири №[ADDRESS] у громадянина [PERSON]», який не містить дати укладення та підписаний [PERSON] та [PERSON] з зазначенням, що вартість квартири позивач сплатить не пізніше 01.05.2021 року. Крім того, на підтвердження виконання умов попереднього договору, позивачем надано рукописні виписки із зазначенням виплат сум в рахунок оренди та в рахунок викупу за період з березня 2014 року по січень 2016 року включно. Відповідно до положень ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст.657 ЦК України договір купівлі - продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Згідно ст.635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобовязуються протягом певного строку ( у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена у письмовій формі. Відповідно до положень ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовились щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне чи часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч.2 ст.220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. Таким чином, попередній договір купівлі-продажу квартири, що є предметом даного спору, повинен бути укладений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, проте сторонами ця вимога закону дотримана не була, а тому не можуть бути визнаний судом дійсним. Не підлягає також задоволенню і вимога [PERSON] щодо визнання дійсним договору оренди житлового приміщення квартири №[ADDRESS], оскільки позивачем не надано до суду вказаного договору оренди в розумінні вимог ст.ст. 810, 811, 820, 821 ЦК України, який має вчинятися у формі, встановленій законом, а саме: за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату; договір найму укладається у письмовій формі; предметом договору найму житла можуть бути помешкання, зокрема квартира або її частина, житловий будинок або його частина, розмір плати за користування житлом встановлюється у договорі найму житла; одностороння зміна розміру плати за користування житлом не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Наймач вносить плату за користування житлом у строк, встановлений договором найму житла. Таким чином, суд вважає позовні вимоги необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору, у звязку з відмовою у задоволені позову, віднести за рахунок позивача. Крім того, з клопотання відповідача вбачається, що він просить стягнути з позивача на його користь витрати за надання правничої допомоги в сумі 14400,00 грн. відповідно до угоди про надання юридичної допомоги №11-Ю/17 від 07.06.2017 року, додаткової угоди №1 від 07.06.2017 року, акт виконаних робіт №000/11 від 02.03.2018 року та рахунку №000/11 від 02.03.2018 року., а також 3445,56 грн. витрат повязаних з забезпеченням явки до суду його представника [PERSON] Згідно ч.2 п. 2 ст. 114 ЦПК України, інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладають у разі відмови в позові на позивача. Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді адвокатом, регламентовано у пункті 1 частини третьої статті 133, статтях 137, 141ЦПК України. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. З матеріалів справи вбачається, що між [PERSON] та ТОВ «Українська юридично-логістична група» укладено договір №11-Ю/17 від 07.06.2017 року про надання юридичних послуг та на імя [PERSON] відповідачем було видано довіреність на ведення його справи у суді. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом. Проте, суду не надано доказів, що мають підтвердити правовий статус [PERSON] як адвоката. Окрім того, витрати на правничу допомогу відшкодовуються лише в тому випадку, якщо така допомога реально надавалася в справі тими особами, які одержали за це плату, та їх сплата підтверджується відповідними фінансово-розрахунковими документами. Недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам. При цьому, на підтвердження виконаних робіт відповідачем не надано детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних послуг та здійснених витрат, необхідних для надання правничої допомоги, що позбавляє суд визначити суму, що підлягає сплаті за правничі послуги. Крім того, наданий Акт №000/11 від 10.05.2018 року в якому вказано, що замовник прийняв роботу у повному обсязі та їх розмір становить 14400 грн., суд оцінює критично та не може прийняти як належний доказ щодо підтвердження фактичної сплати саме такої суми, оскільки жодних підтверджуючих платіжних документів про дійсну оплату вказаних послуг і понесених відповідачем витрат, до суду не надано. На підставі викладеного, суд вважає не доведеними вимоги відповідача про стягнення з позивача витрат на правову допомогу у розмірі 14400 грн. Крім того, відповідно до вимог ст. 138 ЦПК України , витрати повязані з переїздом до іншого населенного пункту сторін та їхніх представників, а також наймання житла, несуть строни. Так, на підтвердження витрат повязаних з забезпеченням явки до суду його представника [PERSON] відповідачем надано до суду копії посадочних документів, що є підставою для проїзду на поїзді сполученням Миколаїв-Київ та [PERSON] на імя [PERSON] від 14.09.2017 року, 15.09.2017 року, 18.10.2017 року, 19.10.2017 року, 12.12.201 року, 13.12.2017 року, 22.01.2018 року, 23.01.2018 року та 27.02.2018 року, а всього на загальну суму 2434,92 грн. Проте, суду не надано жодного доказу на підтвердження того, що вказані проїзні документи були придбані для свого представника саме [PERSON] Отже, суд приходить до переконання, що вимога відповідача про стягнення на його користь 3445,56 грн. витрат повязаних з забезпеченням явки до суду його представника [PERSON] не піддягає також задоволенню.

Outcome: dismissed