Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-14 00:00:00

23 листопада 2017 року позивач звернулася до суду з позовом до територіальної громади м.Донецька про визнання права власності за нею на квартиру за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після померлої 14.03.2017 року [PERSON]. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 14 березня 2017 року померла [PERSON]. Протягом останніх років позивач проживала разом із нею, доглядала її та допомагала по господарству. 13 січня 2007 року [PERSON] склала заповіт на її користь, який посвідчений [PERSON] - нотаріусом Третьої донецької державної нотаріальної контори. На момент смерті [PERSON] позивач була зареєстрована з нею в квартирі. Після смерті спадкодавця [PERSON] повернулася до села [PERSON], де оселилася у власному будинку. Для встановлення факту смерті [PERSON] на тимчасово окупованій території України 03.07.2017 року позивач звернулася з відповідною заявою до Миргородського міськрайонного суду. 04.07.2017 року суд задовольнив її прохання і на виконання рішення суду 18.07.2017 року Миргородським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області зроблено відповідний актовий запис №08 та видане свідоцтво про смерть №353622. Позивач звернулася із заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Миргородського районного нотаріального округу [PERSON] у строк, встановлений ч.1 ст.1270 ЦК України. У нотаріальній конторі 16.08.2017 року відкрита спадкова справа № 185. Інших спадкоємців після смерті [PERSON] немає. 29 вересня 2017 року [PERSON] отримала свідоцтва про право на спадщину на земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. До складу спадкового майна входить також квартира [ADDRESS]. На заяву щодо видачі свідоцтва про право на спадщину на квартиру позивач отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 27.10.2017 року № 644/02-31. Підставою для відмови вказано те, що документ, що підтверджує право власності на 1/2 частину квартири, виданий Третьою державною нотаріальною конторою 28.01.1997 року за реєстром 1-128, виданий на нотаріальному бланку, який згідно Єдиного реєстру спеціальних бланків нотаріальних документів ніде не значиться, і в свідоцтві про право на спадщину відсутня адреса квартири, а саме, не зазначена вулиця, номер будинку та в якому місті вона знаходиться. Квартира [ADDRESS] була передана у приватну власність [PERSON] та [PERSON]. Квартира перебувала у спільній сумісній власності. Право власності зареєстровано у Донецькому БТІ, про що зроблений відповідний запис у реєстрову книгу № 9/2-267. Після смерті чоловіка 27.07.1996 року [PERSON] прийняла спадщину і 28.01.1997 року отримала у Третій донецькій державній нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину квартири [ADDRESS]. 05.03.1997 року право власності [PERSON] на успадковану частину квартири зареєстровано у Донецькому бюро технічної інвентаризації, про що зроблено відповідний реєстраційний запис на документі про право приватної власності - свідоцтві про право на спадщину за законом. Про те, що в Єдиному реєстрі спеціальних бланків нотаріальних документів інформація про бланк серія ААЕ № 386730 відсутня, [PERSON] знати не могла, оскільки згідно п.8.3 Положення про постачання, зберігання, облік та звітність витрачання бланків нотаріальних документів, затвердженого наказом Міністра юстиції України від 01.07.1997 року № 49/5 інформація до Єдиного реєстру вносилася Міністерством юстиції України. Таким чином, той факт, що документ, який підтверджує право власності на 1/2 частину квартири, виданий на нотаріальному бланку, який згідно Єдиного реєстру спеціальних бланків нотаріальних документів ніде не значиться, перешкоджає їй оформити право власності на квартиру у позасудовому порядку. Реалізація позивачем свого права на отримання спадщини і визнання за нею права власності на спадкове майно іншим чином крім як за рішенням суду на теперішній час є не можливим. Позивач надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала, наполягала на їх задоволенні. Представник відповідача у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Справу розглянуто на підставі ст.280 ЦПК України - заочно. Третя особа приватний нотаріус Миргородського районного нотаріального округу [PERSON] надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, проти позову не заперечує. Дослідивши та вивчивши матеріали справи, оцінивши наявні докази в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1,6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 14 березня 2017 року померла [PERSON]. Так як вона померла на території, що непідконтрольна Україні, позивач для встановлення факту смерті [PERSON] звернулася з відповідною заявою до Миргородського міськрайонного суду. 04.07.2017 року суд задовольнив її прохання і на виконання рішення суду 18.07.2017 року Миргородським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області зроблено відповідний актовий запис №08 та видане свідоцтво про смерть серії І-КЕ №353622 (а.с.10). 13 січня 2007 року [PERSON] склала заповіт на користь [PERSON], який посвідчений [PERSON] - нотаріусом Третьої донецької державної нотаріальної контори (а.с.11). На момент смерті [PERSON] позивач була зареєстрована з нею в квартирі, що підтверджується випискою із особового рахунку № 03036585, виданою 23.05.2017 року комунальним підприємством «Керуюча компанія Пролетарського району міста Донецька» (а.с.12). Відповідно до ст.1221 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця, а в особливих випадках місце відкриття спадщини встановлюється законом. Останнє місце проживання [PERSON] - це місто Донецьк, яке знаходиться в зоні проведення антитерористичної операції. З об'єктивних причин нотаріальні контори там не діють. Дане питання врегульоване ст. 9 і Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» та листом Міністерства юстиції України від 17.07.2014 року № 13.1-32/357 в якому роз'яснено, що з метою захисту прав та інтересів громадян спадкоємці можуть звертатися із заявою про прийняття спадщини до будь-якого нотаріуса за місцем звернення спадкоємця, незалежно від місця відкриття спадщини. [PERSON] звернулася із заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Миргородського районного нотаріального округу [PERSON] у строк, встановлений ч.1 ст.1270 ЦК України. У нотаріальній конторі 16.08.2017 року відкрита спадкова справа № 185. Інших спадкоємців після смерті [PERSON] немає. 29 вересня 2017 року позивач отримала свідоцтва про право на спадщину на земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с.15,17). До складу спадкового майна увійшла також квартира [ADDRESS]. На заяву щодо видачі свідоцтва про право на спадщину на квартиру [PERSON] отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 27.10.2017 року №644/02-31 (а.с.19). Підставою для відмови вказано те, що документ, що підтверджує право власності на 1/2 частину квартири, виданий Третьою державною нотаріальною конторою 28.01.1997 року за реєстром 1-128, виданий на нотаріальному бланку, який згідно Єдиного реєстру спеціальних бланків нотаріальних документів ніде не значиться, і в свідоцтві про право на спадщину відсутня адреса квартири, а саме, не зазначена вулиця, номер будинку та в якому місті вона знаходиться. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] була передана у приватну власність [PERSON] та [PERSON]. Даний факт підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок) № 14290 від 10.09.1993 року, виданим Фондом комунального майна Донецької міської ради. Квартира перебувала у спільній сумісній власності (а.с.21). Право власності зареєстровано у Донецькому БТІ, про що зроблений відповідний запис у реєстрову книгу № 9/2-267. Після смерті чоловіка 27.07.1996 року [PERSON] прийняла спадщину і 28.01.1997 року отримала у Третій донецькій державній нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину квартири [ADDRESS] (а.с.22). 05.03.1997 року право власності [PERSON] на успадковану частину квартири зареєстровано у Донецькому бюро технічної інвентаризації, про що зроблено відповідний реєстраційний запис на документі про право приватної власності - свідоцтві про право на спадщину за законом. Отже, спадкоємиця виконала всі, передбачені чинним законодавством, дії для реалізації свого права на спадщину. Про те, що в Єдиному реєстрі спеціальних бланків нотаріальних документів інформація про бланк серія ААЕ № 386730 відсутня, [PERSON] знати не могла, оскільки згідно п.8.3 Положення про постачання, зберігання, облік та звітність витрачання бланків нотаріальних документів, затвердженого наказом Міністра юстиції України від 01.07.1997 року № 49/5 інформація до Єдиного реєстру вносилася Міністерством юстиції України. Таким чином, той факт, що документ, який підтверджує право власності на 1/2 частину квартири, виданий на нотаріальному бланку, який згідно Єдиного реєстру спеціальних бланків нотаріальних документів ніде не значиться, перешкоджає їй оформити право власності на квартиру у позасудовому порядку. Відповідно до ст.ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкоємцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч.1 ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ст.ст. 1233 і 1234 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Враховуючи те, що позивач не має іншої можливості захистити своє право на спадщину, суд вважає, що відповідно до ст.16 ЦК України, його цивільне право підлягає захисту шляхом визнання за нею права власності. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є достатньо обґрунтованими та підтвердженими, а тому суд вважає їх такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved