Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-06 00:00:00

23.01.2014 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю посилаючись на те, що 17.04.1996 року він придбав у [PERSON] житловий будинок за адресою: [ADDRESS], сплативши останній 3500 доларів США, яка діяла на підставі довіреності нотаріально посвідченої державним нотаріусом 17.11.1995 року, реєстр №2239 від імені [PERSON] З моменту передачі грошей відповідачу [PERSON] він вселився в житловий будинок та став розпоряджатися та володіти ним, однак нотаріальний договір купівлі-продажу ні з відповідачем [PERSON], ні з відповідачем [PERSON] до сьогодні не уклав. За час володіння та користування будинком, ні титульний власник, ні довірена особа претензій щодо витребування майна не заявляли. Він постійно, відкрито та безперервно володіє житловим будинком більше 10 років, робить капітальні та поточні ремонти, сплачує комунальні послуги, тому просить суд визнати за ним право власності за набувальною давністю на житловий будинок за адресою: Донецька область, [ADDRESS]. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність за участю представника [PERSON], на задоволенні позовних вимог наполягає. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні на позовних вимогах наполягала, просила їх задовольнити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином, надали суду заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги визнають в повному обсязі. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведені попереднього судового засідання. Відповідно до ч.4 ст.130 ЦПК України при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку, встановленому ст. 174 ЦПК України за наявності для того законних підстав про задоволення позову. Матеріалами справи встановлено, що 17.04.1996 року позивач придбав у відповідача [PERSON], яка діяла на підставі довіреності нотаріально посвідченої державним нотаріусом 17.11.1995 року, реєстр №2239 від імені відповідача [PERSON] (а.с.4)., житловий будинок за адресою: [ADDRESS] за 3500 доларів США, що підтверджується розпискою (а.с.6). З моменту передачі грошей відповідачу [PERSON] позивач [PERSON] вселився в житловий будинок та став розпоряджатися та володіти ним, однак нотаріальний договір купівлі-продажу ні з відповідачем [PERSON], ні з відповідачем [PERSON] до сьогодні не уклав. Згідно технічного паспорту на одноквартирний садибний житловий будинок (а.с.7-9) вказаний будинок складається з: погріб під частиною будівлі (пг.-1), тамбур (а-1), тамбур (а1-1), літня кухня (б-1), сарай (В-1), гараж (Ж-1), сарай (Ж-1), вимощення (І), водопровід (ІІ). Позивач [PERSON] з 1996 року та по теперішній час проживає в будинку за адресою: [ADDRESS], що підтверджується довідкою Красноармійської міської ради від 30.01.2014 року (а.с.14), постійно, відкрито та безперервно володіє вказаним житловим будинком вже більше 10 років, робить капітальні та поточні ремонти, сплачує комунальні послуги. Згідно ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито безперервно володіти нерухомим майном протягом 10-ти років набуває право власності на це майно. П.8 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України передбачено, що набувальна давність поширюється на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набуття чинності ЦК України. Відповідно до ч.4 ст.344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. Таким чином, визнання відповідачами пред'явленого позову не суперечить закону, не порушує права чи інтереси інших осіб, тому суд вважає, що за позивачем необхідно визнати право власності на будинок за набувальною давністю.

Outcome: approved