Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-14 00:00:00

22 червня 2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON], в якій просить суд постановити рішення, яким визнати за нею право власності на 1/4 частку квартири [ADDRESS]. В обгрунтування своїх вимог зіслалася на те, що вона, [PERSON], проживала разом із сином [PERSON] у квартирі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Дана квартира належала їм на праві спільної сумісної власності. [INFO] помер її син та після його смерті відкрилася спадщина. Син не склав заповіту, а тому спадкування здійснювалося за законом. Спадкоємцями першої черги на момент відкриття спадщини була вона та дружина померлого - [PERSON] У спадщину син залишив свою частку у праві спільної сумісної власності на квартиру. 11 листопада 2014 року вона написала заяву про відмову від спадщини. Це сталося тому, що відповідач вмовила її написати таку заяву. Проте, після відмови від спадщини стосунки із [PERSON] погіршилися, відповідач почала створювати конфліктні ситуації, знущалася над нею, [PERSON] Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 28 лютого 2018 року визнано недійсною її, [PERSON], відмову від прийняття спадщини в користь [PERSON], яка була зареєстрована Третьою львівською державною нотаріальною конторою в книзі реєстрації спадкових справ 11 листопада 2014 року за №1967. На підставі цього рішення вона зареєструвала за собою право приватної власності на 1/4 частку квартири [ADDRESS]. Вважає, що вона має право визнати за собою право власності на іншу 1/4 частку квартири по смерті свого сина. Тому з метою захисту своїх прав позивач вимушена звернутися до суду. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представники [PERSON] і [PERSON] позовні вимоги підтримали, давши пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, просили позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, хоч про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася в установленому порядку та не подала відзив. Заслухавши пояснення позивача [PERSON], представників позивача [PERSON] і [PERSON], з'ясувавши дійсні обставини справи, права та обов'язки сторін, дослідивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з таких підстав. У судовому засіданні встановлено, що позивачу [PERSON] та її сину [PERSON] на праві спільної сумісної власності належала квартира [ADDRESS], що підтверджується копіює свідоцтва про право власності на квартиру від 29 жовтня 1996 року (а.с.51). З копії свідоцтва про одруження вбачається, що [PERSON] та [PERSON] одружилися 05 жовтня 1996 року (а.с. 36 зворот). [PERSON] помер [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 28 жовтня 2014 року (а.с.32 (зворот). Після смерті [PERSON] залишилося спадкове майно, а саме 1\\2 частина квартири [ADDRESS]. 07 листопада 2014 року [PERSON] звернулася в Третю львівську державну нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини за законом, що підтверджується відповідною заявою (а.с.32). Із заяви від 11 листопада 2014 року вбачається, що [PERSON] відмовилася від належної їй частки спадкового майна за законом в користь [PERSON] (а.с.38 зворот). Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 28 лютого 2018 року задоволено позов [PERSON] та визнано недійсною її відмову від прийняття спадщини в користь [PERSON], яка була зареєстрована Третьою Львівською державною нотаріальною конторою в книзі реєстрації спадкових справ 11 листопада 2014 року за №1967. [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1\\4 частку квартири [ADDRESS], що підтверджується копію свідоцтва про право на спадщину за законом, яке видане 17 травня 2018 року державним нотаріусом Третьої львівської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за №6-167 (а.с.63). Згідно з ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до положень ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На підставі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Положеннями ст. 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України). Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Частиною 1 статті 1267 ЦК України передбачено, що частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Відповідно до ч.1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Згідно з ч.1 ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право власності є непорушним. Згідно з ст. ст. 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном; власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно дост.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Крім цього, відповідно до п.37 Постанови Пленуму ВССУ №5 від 07.02.2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тобі, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше. З огляду на наведене суд вважає, що в судовому засіданні позивачем не подано жодних належних та допустимих доказів, і судом таких не отримано, на підтвердження того, що позивачем вибрано вірний спосіб захисту своїх прав та інтересів, а саме визнання права власності на 1/4 частку квартири [ADDRESS]. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки позивачем не представлено, а судом не здобуто жодних переконливих доказів у їх підтвердження, тому у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed