Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-17 00:00:00

23 грудня 2016 року до Вінницького районного суду Вінницької області надійшла позовна заява [PERSON] до Широкогребельської сільської ради Вінницького району Вінницької області про визнання права власності на будинок в порядку спадкування за законом. Позов мотивовано тим, що [INFO] померла мати позивача - [PERSON], після смерті якої залишилося спадкове майно, до складу якого входить цілий житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться в [ADDRESS]. Вказує, що позивач являється спадкоємцем першої черги за законом, який спадщину прийняв, так як звернулась до Вінницької районної державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Також спадкоємцем першої черги являється сестра позивача, - [PERSON], яка відмовилась від належної їй частки у спадщині на користь позивача. Інших спадкоємців після смерті [PERSON] не має. Зазначає, що житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться в [ADDRESS], згідно свідоцтва [NUMBER] про право особистої власності на домоволодіння належав [PERSON], як голові колгоспного двору. 24.06.2016 року позивач звернулася до Вінницької районної державної нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину за законом на спадковий житловий будинок з господарськими будівлями, однак у видачі свідоцтва позивачу відмовлено та зазначено, що майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності, таким чином встановити з свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок яка частка зазначеного будинку належала спадкодавцю не представляється можливим. Просить суд визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом після смерті [INFO] [PERSON] на житловий будинок № 22 з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по [ADDRESS]. У судове засідання позивач [PERSON] та її представник [PERSON] не з'явилися, але через канцелярію суду представник позивача надала заяву про розгляд справи за її відсутності, в яких позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Представник відповідача Широкогребельської сільської ради Вінницького району також в судове засідання не з'явився та надав заяву про розгляд даної справи у його відсутності, позовні вимоги визнає. Дослідивши матеріали цивільної справи та оцінивши докази по справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов обґрунтований та такий, що підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.54). Після її смерті відкрилася спадщина на відповідне спадкове майно, в тому числі на цілий житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Дане домоволодіння відноситься до суспільної групи господарств колгоспний двір, головою якого була [PERSON], про що свідчить копія свідоцтва про право приватної власності [NUMBER] (а.с.14). Спадкодавець була єдиним членом колгоспного двору в вищезазначеному домоволодінні, що вбачається з довідки виданої виконкомом Широкогребельської сільської ради Вінницького району від 12.12.2016 року з якого вбачається, що [PERSON] в даному будинку проживала одна з 03.09.1990 року по день смерті [INFO] (а.с.10). Позивач являється спадкоємцем першої черги за законом, після смерті [PERSON], як її донька, що підтверджується копією свідоцтва про народження позивача (а.с.9), спадщину прийняла, так як звернулась в строк з відповідною заявою до нотконтори. Також спадкоємцем першої черги після смерті [PERSON] є її донька [PERSON], яка від своєї частки в спадковому майні відмовилась, на користь позивача, інших спадкоємців першої черги за законом, спадкоємців за заповітом та осіб, які мали б право на обов'язкову частку у спадщині, після смерті [PERSON], що вбачається з копії спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] (а.с.57-72). 24.06.2016 року позивач звернулася до Вінницької районної державної нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину за законом на спадковий житловий будинок з господарськими будівлями, однак у видачі свідоцтва позивачу відмовлено та зазначено, що майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності, таким чином встановити з свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок яка частка зазначеного будинку належала спадкодавцю не представляється можливим (а.с.41). Застосовуючи норми матеріального та процесуального права суд виходить з наступного. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно до вимог ст. 7 Конституції СРСР 1936 року колгоспним двором є родинно-трудове об'єднання осіб, всі або більшість працездатних членів якого є членами колгоспу, беруть участь особистою працею в колгоспному виробництві, отримують основні доходи від суспільного господарства колгоспу і, крім того, ведуть особисте підсобне господарство на присадибній земельній ділянці. Відповідно затверджених ЦСУ СРСР 13 квітня 1979 року № 11215 «Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів», визначення в сільській місцевості громадського типу господарства в погосподарській книзі та відомостей щодо членів колгоспного двору, що має правове значення, було покладено на сільські ради. Згідно п. 9 зазначених Вказівок окремим господарством є особи, що проживають разом та ведуть спільне домашнє господарство. Згідно з п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Відповідно до ст. ст. 120, 123 ЦК України 1963 року, чинного на час існування колгоспних дворів, майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору Спори щодо майна колишнього колгоспного двору, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови від 24 червня 1983 року № 4 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування», та в підпункті г) пункту 6 постанови від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах права приватної власності», правила ст. 563 ЦК УРСР про те, що спадщина на майно колгоспного двору відкривається лише після смерті останнього його члена, поширюється на випадки припинення колгоспного двору лише з цих підстав до 1 липня 1990 року. У разі смерті члена колгоспного двору після 30 червня 1990 року спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору відкривається після смерті кожного з його колишніх членів. Відповідно до ч.1 ст.325 ЦК України, суб'єктами приватної власності є фізичні та юридичні особи. Згідно до положень ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірне, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до положень ч.1 ст. 392 ЦК України, особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами. Тобто передумовою для застосування ст. 392 ЦК є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. Згідно до ст. 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Відповідно до положень ч.1 ст.1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. З огляду на вищезазначені обставини, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, оскільки будинковолодіння, [ADDRESS], відносилося до категорії колгоспного двору, головою якого була [PERSON], позивач спадщину після смерті матері прийняла, так як звернулась у встановлений строк до нотконтори, позасудового шляху вирішити даний спір у позивача не має, тому задоволення позову не суперечить вимогам та законним інтересам сторін та відповідає чинному законодавству України, не порушує прав та інтересів третіх осіб.

Outcome: approved