Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-19 00:00:00

24.02.2015 року позивач [PERSON] звернулася до суду з зазначеним вище позовом в якому просить звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS] в рахунок погашення боргу солідарно з [PERSON] і [PERSON] за договором позики від 01.10.2010 року (із змінами від 01.03.2011 року) на загальну суму 1 682 140, 00 грн., визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS], стягнути солідарно з [PERSON], [PERSON] суму неустойки за прострочення виконання зобов'язання в розмірі 1 749 280, 75 грн., 3% річних у розмірі 42 719,10 грн., судовий збір в сумі 3654,00 грн.. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідно до Договору позики від 01.10.2010 р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Галущенко Н.М., позивачем [PERSON], передано відповідачам [PERSON] і [PERSON] грошову суму у розмірі 245 210 грн. 00 коп., що за курсом НБУ становило еквівалент 31 000,00 доларів США, на строк до 01.04.2011 р. (п. 1, 2 договору позики). Відповідно до п. 2 договору позики, [PERSON] та [PERSON] вищевказану суму без сплати відсотків щомісячно, взяли в борг до першого квітня дві тисяч одинадцятого року без нарахування процентів, та зобов'язалися солідарно відповідати перед [PERSON], а також зобов'язались повернути борг за графіком платежів, встановленому в тексті договору позики. Відповідно до п. 3 договору позики, позикодавець передає грошові кошти в сумі, зазначеній в п. 1 цього договору, позичальникам в день підписання сторонами цього договору. Своїм підписом на договорі позичальники підтверджують факт отримання суми позики в розмірі 245 210 (двісті сорок п'ять тисяч двісті десять) грн. 00 коп., що на день укладання договору позики за курсом валют, встановленим Національним банком України, становило еквівалент 31 000,00 (тридцять одну тисячу) доларів США. Як стверджує позивач, протягом п'яти місяців відповідачі справно сплачували частинами суму позики відповідно до графіку платежів, встановленого п.2 Договору, в зв'язку із чим позивач [PERSON] погодилась на їх прохання надати додаткову суму позики. Відповідно до п. 1, п. 2 договору від 01.03.2011 р. «Про внесення змін та доповнень до Договору позики», посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Галущенко Н.М., [PERSON], передала у власність [PERSON] та [PERSON] гроші в сумі 479 255 (чотириста сімдесят дев'ять тисяч двісті п'ятдесят п'ять) гри. 88 коп., що на день укладання цього договору за курсом валют, встановленим Національним банком України, становило еквівалент 60 400 (шістдесят тисяч чотириста) доларів США. [PERSON] та [PERSON] вищевказану суму без сплати відсотків щомісячно, взяли в борг до першого березня дві тисячі дванадцятого року без нарахування процентів, і солідарно відповідають перед позикодавцем [PERSON] та зобов'язані повернути борг за графіком платежів, встановленому в договорі позики. Таким чином, відповідно до п. 2 договору від 01.03.2011 р. «Про внесення змін та доповнень до Договору позики», посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Галущенко Н.М., [PERSON] додатково надала відповідачам суму 280 888 грн. 00 коп. в зв'язку з чим внесено зміни до п. 1 та 2 договору позики та змінено термін повернення всієї суми боргу до 01.03.2012 р. Загальний розмір боргу відповідачів становить 479 255 грн. 88 коп., що за курсом НБУ становило еквівалент 60 400,00 доларів США. Відповідачі, згідно з п. 2, 3 договору від 01.03.2011 р. «Про внесення змін та доповнень до договору позики», зобов'язалися повернути [PERSON] в строк до 01.03.2012 р. суму в гривневому еквіваленті, що становить 60 400,00 доларів США за офіційним курсом НБУ на момент повернення коштів. Станом на 01.03.2012 р., тобто на день повного виконання зобов'язань за договором від 01.03.2011 р. «Про внесення змін та доповнень до Договору позики», борг у еквіваленті 60 400 доларів США 00 центів (згідно п. 2 договору) відповідачі не повернули, добровільно сплатити борг не бажають і всіляко уникають будь-яких контактів з позивачем. Пунктом 5 договору позики від 01.20.2010 р. встановлено, що за невиконання зобов'язання за цим договором позичальники виплачують неустойку в розмірі одного відсотка від усієї суми позики за кожен день прострочення. Станом на дату подання позову відповідачами прострочено 1087 днів. Позивачка зазначила, що розмір неустойки за один рік, тобто з 22.02.2014 р. по 22.02.2015 р. (за скороченим терміном позовної давності, встановленим ст. 258 ЦК України для вимог про стягнення неустойки) становить 1 749 280 грн. 75 коп. (4792,55 грн. - 1% від суми боргу помножено на 365 днів). 3% річних, які підлягають стягненню з відповідачів [PERSON] та [PERSON], становить 42719 грн. 10 коп. (3%/365 днів = 0, 0082% за день; 479 255 грн. 88 коп.х 0,0082%=39 грн. 30 коп.; 39 грн. 30 коп. х 1087 днів = 42 719 грн. 10 коп.). Крім цього, позивачка посилається на те, що 01.10.2010 р. між позивачем [PERSON] та відповідачами [PERSON] і [PERSON] в забезпечення виконання зобов'язань за договором позики укладено договір іпотеки від 01.10.2010 р. (із змінами від 01.03.2011 р.). Відповідно до п. 1.2 договору іпотеки, іпотекодавці [PERSON] і [PERSON] в забезпечення виконання зобов'язань за договором позики від 01.10.2010 р. передали в іпотеку квартиру [ADDRESS], що належить відповідачам на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 11.11.2005 р. в частках: 2\\3 частки - [PERSON], 1/3 частка - [PERSON], зареєстровані в Реєстрі права власності на об'єкти нерухомого майна 16.01.2006 р.. Також між позивачем та відповідачами 01.10.2010 р. було укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно п. 6 договору про задоволення вимог іпотекодержателя, передбачено можливість набуття Іпотекодержателем [PERSON] прав власності на предмет іпотеки. Відповідно до п. 5 договору звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється або за рішенням суду або на підставі виконавчого напису нотаріуса, або згідно із домовленістю сторін. Зазначає, оскільки на день подання позову офіційний курс НБУ становив 27,85 грн. сума боргу, що підлягає сплаті відповідачами становить 1 682 140 грн. 00 коп. На підставі п. 6.1 Договору іпотеки від 01.10.2010 р. про задоволення вимог іпотекодержателя відповідачам було направлено відповідну вимогу, про що отримано Свідоцтво нотаріуса від 10.07.2012 р. Однак, з боку відповідачів [PERSON] і [PERSON] не надійшло жодної відповіді чи пропозиції. Оскільки, відповідно до положень ст. 37 Закону України «Про іпотеку» рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді, а в ст. 35 цього Закону вказано, що «Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку», позивач [PERSON] звернулась до суду за захистом свого порушеного права. В судовому засіданні позивачка [PERSON], її представники [PERSON] та [PERSON] підтримали позовні вимоги і просили їх задовольнити, посилаючись на наведені вище обставини. Представник відповідачів [PERSON] і [PERSON] - [PERSON] позов не визнав просив відмовити в його задоволенні, посилаючись на безпідставність позовних вимог. Відповідач [PERSON] та представник третьої особи, Реєстраційної служби м. Києва, в судове засідання 19 жовтня 2015 року не з'явилися. Про місце та час розгляду справи повідомлялись належним чином. Про причини своєї неявки суд не повідомили. За таких обставин суд вважає за можливе розглянути справу у їх відсутності. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 01.10.2010 р. між позивачем [PERSON] та відповідачами [PERSON] і [PERSON] укладено договір позики від 01.10.2010 р., посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Галущенко Н.М. відповідно до умов якого [PERSON], передано відповідачам [PERSON] і [PERSON] грошову суму у розмірі 245 210 грн. 00 коп., що за курсом НБУ становило еквівалент 31 000,00 доларів США, на строк до 01.04.2011 р. (п. 1, 2 договору позики). Відповідно до п. 2 договору позики, [PERSON] та [PERSON] вищевказану суму без сплати відсотків щомісячно, взяли в борг до першого квітня дві тисячі одинадцятого року без нарахування процентів, та зобов'язалися солідарно відповідати перед [PERSON], а також зобов'язались повернути борг за графіком платежів, визначеному в тексті договору позики. Відповідно до п. 3 договору позики, позикодавець передає грошові кошти в сумі, зазначеній в п. 1 цього договору, позичальникам в день підписання сторонами цього договору. Своїм підписом на договорі позичальники підтверджують факт отримання суми позики в розмірі 245 210 (двісті сорок п'ять тисяч двісті десять) грн. 00 коп., що на день укладання договору позики за курсом валют, встановленим Національним банком України, становило еквівалент 31 000,00 (тридцять одна тисяча) доларів США. Судом встановлено, що 01.03.2011 р. між позивачем [PERSON] та відповідачами [PERSON] і [PERSON] укладено договір «Про внесення змін та доповнень до Договору позики», що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Галущенко Н.М., відповідно до п. 1, п. 2 договору від 01.03.2011 р. «Про внесення змін та доповнень до Договору позики», [PERSON], передала у власність [PERSON] та [PERSON] гроші в сумі 479 255 (чотириста сімдесят дев'ять тисяч двісті п'ятдесят п'ять) грн. 88 коп., що на день укладання цього договору за курсом валют, встановленим Національним банком України, становило еквівалент 60 400 (шістдесят тисяч чотириста) доларів США. [PERSON] та [PERSON] вищевказану суму без сплати відсотків щомісячно, взяли в борг до першого березня дві тисячі дванадцятого року без нарахування процентів, і солідарно відповідають перед позикодавцем [PERSON] та зобов'язані повернути борг за графіком платежів, встановленому в договорі. Судом встановлено, що згідно з п. 2, 3 договору від 01.03.2011 р. «Про внесення змін та доповнень до договору позики» відповідачі зобов'язалися повернути [PERSON] в строк до 01.03.2012 р. суму в гривневому еквіваленті, що становить 60 400,00 доларів США за офіційним курсом НБУ на момент повернення коштів. Заборгованість за договором позики відповідачами у встановлений строк сплачена не була. Виходячи з наведеного, враховуючи, що відповідачами в борг було отримано грошові кошти в сумі 479`255 (чотириста сімдесят дев'ять тисяч двісті п'ятдесят п'ять) грн. 88 коп., що становило 60 400,00 доларів США за офіційним курсом НБУ на момент отримання коштів, і відповідачі зобов`язалися повернути позичені кошти в гривнневому еквіваленті до долару США за курсом НБУ на день повернення, суд дійшов висновку про те, що вказана позивачем сума в розмірі 1`682`140, 00 грн. підлягає стягненню з відповідачів на користь позивачки. Окрім цього, відповідно до ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно із положеннями ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Позивачка просить стягнути з відповідачів на свою користь 3% річних в загальному розмірі 42`719,10 грн. (3%/365 днів = 0, 0082% за день; 479`255 грн. 88 коп. х 0,0082 % = 39 грн. 30 коп.; 39 грн. 30 коп. х 1087 днів = 42`719 грн. 10 коп.). Суд вважає, що вказаний розрахунок позивачем проведений правильно, тому приймає його до уваги про ухваленні судом рішення. Судом також встановлено, що пунктом 5 договору позики від 01.20.2010 р., визначено за невиконання зобов'язання за договором позичальники виплачують неустойку в розмірі одного відсотка від усієї суми позики за кожен день прострочення. Станом на дату подання позову відповідачами прострочено 1087 днів. Позивачка просить суд стягнути з відповідачів розмір неустойки за один рік, тобто з 22.02.2014 р. по 22.02.2015 р. (за скороченим терміном позовної давності, встановленим ст. 258 ЦК України для вимог про стягнення неустойки) в розмірі 1`749`280 грн. 75 коп. (4 792,55 грн. - 1% від суми боргу помножено на 365 днів). Статтею 546 ЦК України встановлено, що одним із видів забезпечення виконання зобов'язання є неустойка. Згідно ст. 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Як вбачається з наданого позивачем розрахунку заборгованості розмір штрафних санкцій за порушення зобов'язання складає 1749 280 грн. 75 коп. Згідно ч. 3 ст. 551 ЦК, суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. За ст. 559 ЦК, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Надана суду можливість знижувати розмір неустойки в разі її надмірності в порівнянні з наслідками порушення зобов'язань є одним з правових способів, передбачених у законі, спрямованих на реалізацію вимог ч. 2, 3 ст. 13 ЦК, згідно з якими при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Зазначене право суду випливає з конституційних прерогатив правосуддя, яке за самою своєю суттю може визнаватися таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості (ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права) . Отже, цивільне законодавство передбачає неустойку в якості способу забезпечення виконання зобов'язань і заходи майнової відповідальності за їх невиконання або неналежне виконання, а право зниження розміру неустойки надано суду з метою усунення явної її неспівмірності наслідкам порушення зобов'язання. При цьому, наявність підстав для зниження і визначення критеріїв співмірності визначаються судом у кожному конкретному випадку самостійно, виходячи з встановлених у справі обставин. В пункті 27 Постанови № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин» Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ роз'яснив, що істотними обставинами в розумінні ч. 3 ст. 551 ЦК України можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Беручи до уваги викладене, зважаючи, що розмір неустойки в сумі 1 749 280 грн. 75 коп. є явно неспіврозмірним збиткам, завданим порушенням зобов'язання, значно перевищує суму виданого кредиту, суд вважає вимогу про стягнення неустойки в зазначеному розмірі такою, що протирічить загальними засадами цивільного законодавства визначених в п. 6 ст. 3 ЦК України, та положенням ч. 2 ст. 15 ЦК України. З наведених міркувань, виходячи з засад розумності та справедливості, суд вважає за необхідне зменшити розмір неустойки до 100 000, 00 грн. З огляду на вище викладене суд вважає, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідачів неустойки підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ст. 540 ЦК України, якщо у зобов'язанні беруть участь кілька боржників, кожний із боржників повинен виконати обов'язок у рівній частці, якщо інше не встановлено договором. Пунктом 2 Договору позики від 01.10.2010 р. встановлено, що відповідачі солідарно відповідають перед Позикодавцем. Згідно зі ст. 509 Цивільного кодексу України (ЦКУ) зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а статтею 525 ЦКУ передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. Відповідно до ст. 610 ЦКУ порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Згідно із ст. 536 Цивільного кодексу України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч.2 ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення про договір позики, якщо інше не встановлено договором кредиту і не випливає із суті кредитного договору. Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов'язок позичальники повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, яка залишилася, та сплати процентів, належних йому. З огляду на викладене вище, суд дійшов до висновку про те, що у відповідачів [PERSON] і [PERSON] перед позивачем [PERSON] утворилася заборгованість за договором позики, позовні вимоги щодо стягнення з відповідачів неустойки за один рік, тобто з 22.02.2014 р. по 22.02.2015 р. підлягає частковому задоволенню, а саме підлягає задоволенню: сума неустойки за прострочення виконання грошового зобов'язання в розмірі 100 000,00 гривень, 3% річних в сумі 42 719 грн. 10 коп., грн., яка має бути стягнена з відповідача на користь позивача. Судом також встановлено, що 01.10.2010 р. між позивачем [PERSON] та відповідачами [PERSON] і [PERSON] в забезпечення виконання зобов'язань за договором позики укладено договір іпотеки від 01.10.2010 р. (із змінами від 01.03.2011 р.). Відповідно до п. 1.2 договору іпотеки, іпотекодавці [PERSON] і [PERSON] в забезпечення виконання зобов'язань за договором позики від 01.10.2010 р. передали в іпотеку квартиру [ADDRESS], що належить відповідачам на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 11.11.2005 р. в частках: 2\\3 частки - [PERSON], 1/3 частка - [PERSON], зареєстрована в Реєстрі права власності на об'єкти нерухомого майна 16.01.2006 р. Також між позивачем та відповідачами 01.10.2010 р. було укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно п. 6 договору про задоволення вимог іпотекодержателя, передбачено можливість набуття Іпотекодержателем [PERSON] прав власності на предмет іпотеки, в відповідно до п. 5 договору звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється або за рішенням суду або на підставі виконавчого напису нотаріуса, або згідно із домовленістю сторін. На підставі п.6.1 Договору іпотеки від 01.10.2010 р. про задоволення вимог іпотекодержателя відповідачам було направлено відповідну вимогу, про що отримано Свідоцтво нотаріуса від 10.07.2012 р. Однак, з боку відповідачів [PERSON] і [PERSON] не надійшло жодної відповіді чи пропозиції. Відповідно до ч. 1 ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України, «Про іпотеку» у разі невиконання або належного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно п. 4. договору іпотеки іпотекодержатель має право звернення стягнення на предмет іпотеки у разі порушення іпотекодавцем будь-якого зобов'язання за цим договором або будь-якого зобов'язання, що забезпечено іпотекою за цим договором. Згідно ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Згідно п. 39 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» з урахуванням положень частини третьої статті 33, статті 36, частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке (предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. У зв'язку з наведеним суди мають виходити з того, що з урахуванням цим норм права не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в такий спосіб і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором. Тому в разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі іпотекодержатель на підставі частини другої статті 16 ЦК має право вимагати застосування його судом. З огляду на наведене, позов в частині звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання право власності підлягає задоволенню. Статтею 88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів [PERSON] і [PERSON] на користь позивача судовий збір в розмірі 3654, 00 грн..

Outcome: partial