Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-13 00:00:00

22.03.2016 року [PERSON] звернулася до суду з вказаною позовною заявою, в якій зазначила, що [INFO] померла її мати - [PERSON]. Після смерті матері залишилося спадкове майно, яке складається, в тому числі, із житлового будинку, що знаходиться на [ADDRESS]. Вона є спадкоємцем майна [PERSON] по закону. Спадщину вона прийняла, але оформити спадкові права на житловий будинок після смерті матері - [PERSON] вона не може, оскільки приватним нотаріусом Шаргородського районного нотаріального округу Вінницької області Цимбалюком І.М. їй було відмовлено в оформленні спадщини через те, що відсутній правовстановлюючий документ на житловий будинок. Рішенням виконкому Шаргородської районної Ради депутатів трудящих від 14.09.1978 року матері було надано дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку і видачу «Свідоцтва про забудову садиби» в [ADDRESS], на теперішній час - [ADDRESS]. Згідно з рішенням виконавчого комітету Шаргородської міської ради від 11.02.1987 року №25 її матір [PERSON] була власником будинку [ADDRESS]. Просить встановити факт належності житлового будинку під літерою «А», загальною площею 109,4 м. кв., в тому числі житловою площею 64,4 м. кв., допоміжною площею 45 м. кв., веранди під літерою «а» площею 6,2 м.кв., веранди під літерою «а1» площею 10 м. кв., підвалу під літерою «А1» площею 14 м. кв., літньої кухні (сараю) - тимчасово житлової будівлі під літерою «Б» площею 28,5 м. кв., огорожі «1-3», загальною вартістю 164880 грн., які знаходяться на [ADDRESS], [PERSON], яка померла [INFO] в м. Шаргород; визнати за нею - [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом після смерті [INFO] її матері - [PERSON] на вказаний житловий будинок з господарськими будівлями. В судове засідання позивачка [PERSON] не з'явилася, 14.04.2016 року подала до суду заяву у якій просить розгляд справи проводити у її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить їх задовольнити (а.с.63). Представник відповідача - Шаргородської міської ради Вінницької області в судове засідання не з'явився. Від представника міської ради - спеціаліста з правового та кадрового забезпечення Мординського А.В., що діє на підставі довіреності від 12.02.2016 року (а.с.62), надійшла до суду заява про розгляд справи у відсутності представника Шаргородської міської ради, відповідач визнає позов та не заперечує щодо його задоволення (а.с.61). В судове засідання не з'явилися всі особи, які беруть участь в справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, при цьому позивачка, представник відповідача заявили клопотання про розгляд справи за їх відсутності, перешкод для розгляду справи в судовому засіданні немає, тому суд вважає, що справу можна розглянути без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України. Вирішуючи спір суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини Судом встановлено, що [INFO] в м. Шаргород Вінницької області померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданим Шаргородським райвідділом РАГСу Вінницької області (а.с.10). Після смерті [PERSON] залишилася спадщина, яка складається із житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться на [ADDRESS]. З довідки, виданої виконавчим комітетом Шаргородської міської ради від 16.03.2016 року №1382 вбачається, що [ADDRESS] перейменована на [ADDRESS] згідно з рішенням 1 сесії 7 скликання Шаргородськохї міської ради за №14 від 04.11.2015 року, колишня назва - [ADDRESS] (а.с.11). Єдиним спадкоємцем майна померлої [PERSON] є дочка останньої - [PERSON], оскільки інший спадкоємець - чоловік померлої та батько позивачки [PERSON] відповідно до цивільного законодавства України, що було чинним на час виникнення даних правовідносин, спадщину не прийняв і на неї не претендує, про що подав відповідну заяву (а.с.49). Позивачка [PERSON] спадщину після смерті матері прийняла і частково оформила свої спадкові права, зокрема, на земельну частку (пай) у землі, що перебувала в колективній власності САТ «Соснівське», розміром 2,27 умовних кадастрових гектарів та належала [PERSON] на підставі сертифікату серії [NUMBER], виданого Шаргородською РДА 15.07.1997 року, та на прості іменні акції САТ «Соснівське» у кількості 936 штук, що належали спадкодавцю на підставі тимчасового свідоцтва про право власності на іменні цінні папери [NUMBER], виданого САТ «Соснівське» 10.05.1995 року на ім'я [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 28.01.2002 року (а.с.58). Вказані факти підтверджуються також свідоцтвом про народження позивачки (а.с.8), свідоцтвом про укладення шлюбу (а.с.9), матеріалами спадкової справи до майна померлої [INFO] [PERSON] за №43/02 (а.с.46-58). У видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] на житловий будинок, що знаходиться в [ADDRESS], позивачці [PERSON] відмовлено 01.03.2016 року приватним нотаріусом Шаргородського районного нотаріального округу Цимбалюком І.М., про що винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії (а.с.35). Підставою для відмови у вчиненні нотаріальної дії нотаріус зазначає відсутність правовстановлюючих документів на житловий будинок. Судом встановлено, що спадкодавець [PERSON] була власником житлового будинку з надвірними господарськими будівлями загальною вартістю 164880 грн., що знаходяться в [ADDRESS]. Вказаний факт підтверджується доказами, дослідженими судом. Відповідно до свідоцтва [NUMBER] на забудову садиби в сільських населених пунктах УРСР (а.с.12), спадкодавцеві [PERSON] надано право на забудову житлового будинку в [ADDRESS], на земельній ділянці площею 9,10 га на землях цукрокомбінату. Забудова ділянки дозволена на підставі рішення виконкому Ради депутатів трудящих від 14.09.1978 року (а.с.13). На земельній ділянці належить збудувати житловий будинок та господарські будівлі. Згідно з даними з погосподарських книг за 1983-1985 роки, [PERSON] записана головою господарського двору [NUMBER] на [ADDRESS] (тепер - м. Шаргород) (а.с.21). Відповідно до даних з погосподарських книг за 1986-1990 роки (а.с.22-24), тобто в період, коли відбувалася технічна інвентаризація житла на підставі рішення виконавчого комітету Шаргородської районної Ради народних депутатів Вінницької області від 22.10.1987 року за №244 «Про забезпечення державного обліку житлового фонду в селах району» (а.с.34), пунктом 1 якого передбачалося забезпечити проведення первинного обліку житлового фонду громадян, що мають житлові будинки на праві особистої власності в селах району, [PERSON] також зазначена головою двору [NUMBER] на [ADDRESS] (а.с.22-24). Із даних погосподарських книг вбачається, що будинок є особистою власністю господарства, головою якого є [PERSON], зазначені відомості про наявність земельної ділянки, площею 0,11 га (а.с.20-24). Відповідно до довідки виконавчого комітету Шаргородської міської ради від 24.02.2016 року за №1187, власником будинку [ADDRESS] згідно рішення виконавчого комітету Шаргородської міської ради №25 від 11.02.1987 року є [PERSON] (а.с.30). Вказаний факт також підтверджується рішенням виконкому Шаргородської районної Ради депутатів трудящих від 14.09.1978 року, згідно якого [PERSON] надано дозвіл на будівництво індивідуального жилого будинку та видачу «Свідоцтва про забудову садиби» (а.с.12-13), витягом з Книги нумерації будинків міста Шаргород, де [PERSON] зареєстрована, як власник будинку по [ADDRESS] (а.с.31). 23.10.1986 року Шостаківська сільська рада, до якої входили села Шостаківка, Соснівка, Таранове приєднані до смт. Шаргород за рішенням виконавчого комітету Вінницької обласної ради, а 1.12.1986 року Указом Президії Верховної Ради Української РСР смт. Шаргород Вінницької області віднесено до категорії міст районного підпорядкування (а.с.25-29). Також, відповідно до довідки КП «Могилів-Подільське міжрайбюро технічної інвентаризації» від 28.01.2016 року №11, згідно з архівними даними БТІ, на ім'я [PERSON] будинок в [ADDRESS], не зареєстровано (а.с.33). Із інвентаризаційної справи №19963, оглянутої в судовому засіданні, та з технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок (а.с.14-18) вбачається, що будинковолодіння в [ADDRESS], складається з житлового будинку під літерою «А», загальною площею 109,4 м. кв., в тому числі житловою площею 64,4 м. кв., допоміжною площею 45 м. кв., веранди під літерою «а» площею 6,2 м.кв., веранди під літерою «а1» площею 10 м. кв., підвалу під літерою «А1» площею 14 м. кв., літньої кухні з сараєм під літерою «Б» площею 28,5 м. кв., огорожі «1-3», загальною вартістю 164880 грн. Загальний фізичний стан будинку, 1980 року забудови - задовільний, має 36 % зносу (а.с.19). Проте, відповідно до п.5.1 Правил визначення фізичного зносу житлових будинків СОУ ЖКГ 75.11-35077234. 0015:2009, 21-40% зносу означає, що технічний стан будинку задовільний, елементи будівлі в цілому придатні для експлуатації, але потребують ремонту, який найдоцільніший на цій стадії. Всі зазначені вище докази підтверджують факт належності [PERSON] житлового будинку з надвірними господарськими будівлями, що знаходиться в [ADDRESS]. При цьому, зазначеного вище висновку суд дійшов, виходячи із того, що постановою Ради Міністрів УРСР від 11.03.1985 року за № 105 «Про порядок державного обліку житлового фонду» постановлено завершити реєстрацію й технічну інвентаризацію житлового фонду у сільській місцевості. На виконання означеної постанови виконавчий комітет Шаргородської районної Ради народних депутатів Вінницької області ухвалив рішення від 22.10.1987 року за № 244 «Про забезпечення державного обліку житлового фонду в селах району», пунктом 1 якого передбачалось забезпечити проведення первинного обліку житлового фонду громадян, які мають житлові будинки на праві особистої власності в селах району (а.с.34). Із 1979 року в Україні (УРСР) погосподарський облік у сільських Радах народних депутатів здійснюється за особливою формою статистичного обліку. Так, згідно з п. 1 Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджених ЦСУ СРСР 13.04.1979 року за №112/5, документами погосподарського обліку для сільських Рад народних депутатів, зокрема, є форма № 1 - «Погосподарська книга». Крім того, відповідно п.п.6,7 Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджених ЦСУ СРСР 12.05.1985 року № 5-24/26, сільські Ради один раз у п'ять років здійснюють закладку погоподарських книг станом на 1 січня. Закладка погосподарських книг здійснюється шляхом суцільного обходу дворів і опитування населення в період з 1 по 15 січня… Дані книг погосподарського обліку використовуються, зокрема, для обліку житлових будинків, що належать громадянам на праві приватної власності. Пунктами 18,40 та 18,39 Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, відповідно, 1979 року та 1985 року, передбачено, що погосподарська книга складається, зокрема, із розділу: «Споруди, які є особистою власністю господарства», у якому записуються дані про житловий будинок, назву інших споруд і рік їх будівництва. Згідно з пунктом 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністра юстиції Української РСР від 31.10.1975 року за № 45/5, підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися, в тому числі, і на підставі записів у погосподарських книгах. Додатками №№32, 33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженої наказом Міністра юстиції УРСР від 19.01.1976 року за № 1/5, було встановлено зразки форм довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок. Із зазначених додатків вбачається, що довідка про власника житлового будинку видається згідно із записами у погосподарській книзі виконавчого комітету сільської (селищної) Ради депутатів трудящих. Тобто, записи у погосподарських книгах визнавалися в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Із Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах, селищах міського типу УРСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31.01.1966 року, погодженої з заступником Голови Верховного Суду УРСР від 15.01.1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13.12.1995 року за № 56 вбачається, що державній реєстрації підлягали лише будинки та домоволодіння в межах міст і селищ міського типу, будинки ж, розташовані у селах, реєстрації не підлягали. Таким чином, станом на 1980 рік (рік забудови житлового будинку [PERSON]) в сільській місцевості, державна реєстрація об'єктів нерухомості взагалі не передбачалася. Отже, виникнення права власності на житлові будинки, споруди, зокрема, у сільській місцевості, не залежало від державної реєстрації цього права. Аналіз вказаних нормативно-правових актів переконує суд у тому, що до компетенції виконкомів місцевих рад належало питання внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих рад. Таким чином, враховуючи перевірені у судовому засіданні докази, суд вважає, що факт належності спадкодавцю [PERSON] на праві власності житлового будинку з надвірними господарськими будівлями в [ADDRESS], - підтверджений, а тому зазначений будинок з господарськими будівлями входить до складу спадщини після смерті [PERSON] Встановлення факту належності спадкодавцю [PERSON] будинку з господарськими будівлями на праві власності має для позивачки [PERSON], що є спадкоємцем останньої, юридичне значення, оскільки від його встановлення залежить реалізація її права на отримання спадщини після смерті [PERSON] Іншого порядку встановлення даного факту - немає. Встановленим судом фактам відповідають цивільні правовідносини, які регламентують порядок набуття права власності на спадкове майно і регулюються Конституцією України, ЦК УРСР, ЦК України та ЦПК України. Так, згідно з ст.ст.41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Статтею 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Відповідно до ч.2 ст.256 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. З огляду на те, що спадщина після смерті [PERSON] відкрилася та була прийнята до 01 січня 2004 року, то правовідносини, що виникли, регулюються нормами Цивільного кодексу Української РСР 1963 року. Зазначене відповідає пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року, роз'ясненням, що містяться в абз.3 п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України за №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», а також позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, висловленій у п.1 Інформаційного листа «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» за № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року. Відповідно до зазначених нормативних актів та роз'яснень, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. При вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилася і була прийнята до 01 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК України 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР. Так, відповідно до ч.1 ст.6 ЦК УРСР встановлено перелік способів захисту цивільних прав шляхом: визнання цих прав; відновлення становища, яке існувало до порушення права, і припинення дій, які порушують право; присудження до виконання обов'язку в натурі; компенсації моральної шкоди; припинення або зміни правовідношення; стягнення з особи, яка порушила право, завданих збитків, а у випадках, передбачених законом або договором, - неустойки (штрафу, пені), а також іншими засобами, передбаченими законом. Тобто, за змістом ст.6 ЦК УРСР, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, з позовом про визнання права. За загальними положеннями про спадкування за ЦК УРСР 1963 року, зокрема згідно з ч.ч.1, 2 ст.524 ЦК УРСР, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця (ст. 525 ЦК УРСР). Місцем відкиття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (ст.526 ЦК УРСР). Частиною першою статті 529 ЦК УРСР встановлено, що при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина, чоловік і батьки (усиновителі) померлого. Статтею 548 ЦК УРСР передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ст.549 ЦК УРСР, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Позивачка [PERSON] є спадкоємцем померлої [PERSON], оскільки є її донькою, і прийняла спадщину після смерті матері, що підтверджується матеріалами спадкової справи №43/02 до майна померлої [INFO] [PERSON] Відповідно до ч.2 ст.256 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Оскільки право [PERSON] на оформлення її спадкових прав на майно померлої [PERSON] порушено, то воно підлягає судовому захисту, а позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved