Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-02 00:00:00

24.03.2021 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] , третя особа: Адміністрація Центрального району Дніпровської міської ради, в якому позивач, з урахуванням уточненої позовної заяви, якою змінені позовні вимоги, від 24.06.2021 року, просить суд: - розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON] , який зареєстрований 22 січня 2019 року Соборним районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 30; - визначити місце проживання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , за місцем проживання його батька [PERSON] ; - позбавити [PERSON] батьківських прав відносно її малолітньої дитини - сина [PERSON] , [INFO] . І. Стислий виклад позицій учасників справи. В обґрунтування своїх позовних вимог, з урахуванням уточненої позовної заяви, якою змінені позовні вимоги від 24.06.2021 року, позивач зазначив, що останнім часом відносини між ним та відповідачем не склались, причиною чого є суттєво різні погляди на сімейне життя, життєві цінності та правила ведення спільного господарства. На підставі цього в сім`ї відбувались постійні сварки, які поступово призвели до того, що вони стали зовсім чужими людьми. Тому позивач вважає, що причини, що спонукають його наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя його із відповідачем як подружжя та збереження шлюбу суперечитиме їх інтересам. Також позивач зазначив, що наразі він зареєстрований та проживає разом з дитиною у своїх батьків за адресою: [ADDRESS] . Даний будинок належить його батькам, у ньому для дитини повністю облаштовані дві кімнати та дитина забезпечена всім необхідним. Позивач вважає, що під час вагітності та після народження дитини відповідач поводила та поводить себе безвідповідально та аморально. Тому задля забезпечення інтересів сина, з урахуванням його віку та особливостей догляду за ним, позивач вважає з доцільне визначити місце його проживання разом з ним, у зв`язку з чим він звернувся до суду, в тому числі з позовною вимогою про визначення місця проживання дитини разом з батьком. З-поміж іншого, позивач зазначив, що відповідач не має наміру здійснювати належне виховання та утримання свого сина, піклуватися про нього, залишила нотаріально посвідчену письмову заяву про те, що вона не заперечує проти позбавлення її батьківських прав щодо малолітнього сина [PERSON] . Тому позивач звернувся до суду з позовною вимогою про позбавлення відповідача батьківських прав відносно її сина [PERSON] . Відповідач у встановлений судом строк не надала відзиву на позов, в його уточненій редакції, проте надала заяву про визнання позову у повному обсязі. ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 28.04.2021 року позовна заява була залишена без руху та позивачу наданий строку для усунення недоліків позовної заяви. 30.04.2021 року у встановлений судом строк позивач усунув недоліки позовної заяви належним чином та у повному обсязі. Ухвалою суду від 06.05.2021 року було відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 15.06.2021 року було задоволено клопотання третьої особи Адміністрації Центрального району Дніпровської міської ради про заміну неналежної третьої особи на належну в цивільній справі № 203/1112/21 та замінено первісну неналежну третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Управління-службу у справах дітей Адміністрації Центрального району Дніпровської міської ради на належну третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Адміністрацію Центрального району Дніпровської міської ради. Ухвалою суду від 29.07.2021 року було задоволено заяву представника позивача про залишення без розгляду позовної заяви в частині позовних вимог про стягнення аліментів в цивільній справі № 203/1112/21; залишено без розгляду позовну заяву [PERSON] в частині позовних вимог до [PERSON] , третя особа: Адміністрація Центрального району Дніпровської міської ради про стягнення аліментів в цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Адміністрація Центрального району Дніпровської міської ради про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів; задоволено заяву відповідача про відкликання зустрічної позовної заяви [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Адміністрація Центрального району Дніпровської міської ради про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів; зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Адміністрація Центрального району Дніпровської міської ради про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів - повернуто позивачу; зобов`язано Головне управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області повернути [PERSON] судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 908,00; прийнято до розгляду змінену редакцію позовної заяви, якою уточнений розмір первісних позовних вимог, в цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Адміністрація Центрального району Дніпровської міської ради про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини, позбавлення батьківських прав. Ухвалою суду від 29.07.2021 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження. У судове засідання учасники справи не з`явились, хоча належним чином були повідомлені про час, дату та місце судового розгляду справи. Проте до початку судового засідання всі учасники справи надали суду письмові заяви про розгляд справи за їх відсутності. При цьому позивач у своїй заяві від 02.08.2021 року зазначив, що підтримує позовні вимоги у повному обсязі та просить суд задовольнити їх у повному обсязі. Представник відповідача у заяві від 02.08.2021 року зазначила, що відповідач просить суд розглядати справу за її та її представника відсутності, у зв`язку з повним визнанням позовних вимог щодо розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини з батьком, позбавлення [PERSON] батьківських прав. Третя особа у заяві від 02.08.2021 року зазначила, що її представник не має можливості прибути у судове засідання, тому просить суд розглядати справи за відсутності представника органу опіки та піклування. При цьому третя особа просить суд прийняти рішення в інтересах дитини та враховуючи розпорядження та висновки від 06.07.2021 року. З урахуванням письмових заяв учасників справи про розгляд справи за їх відсутності, суд на підставі положень ч. 3 ст. 211, ч. 1 ст. 223, ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), розглянув цивільну справу за відсутності учасників справи та без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Під час судового розгляду справи судом були досліджені письмові докази, наявні в матеріалах справи. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 22.01.2019 року між громадянином України [PERSON] , [INFO] , та громадянкою України [PERSON] , [INFO] , був зареєстрований шлюб, про що складено відповідний актовий запис за № 30; прізвище після реєстрації шлюбу: чоловіка - [PERSON] , дружини - [PERSON] ; місце державної реєстрації: Соборний районний у місті Дніпрі відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області. Це підтверджується копією свідоцтва про шлюб від 22.01.2019 року серії [NUMBER] (а.с.77). Сторони є батьками малолітнього [PERSON] , [INFO] . Це підтверджується копією свідоцтва про народження від 23.06.2020 року серії [NUMBER] (а.с.9,10, 78). За відомостями зі вказаного вище свідоцтва про народження, [PERSON] народився [INFO] , місце народження: Україна, Дніпропетровська область, місто Дніпро, про що 23 числа червня місяця 2020 року складено відповідний актовий запис № 702; батьки: батько - громадянин України [PERSON] , мати - громадянка України [PERSON] ; місце державної реєстрації: Шевченківський районний у місті Дніпрі відділ державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) (а.с.9, 10, 78). Позивач на підтвердження факту проживання разом з малолітнім сином [PERSON] , [INFO] , надав суду копію свого паспорта громадянина України серії [NUMBER] з відміткою про реєстрацію його місця проживання з 17.02.2021 року за адресою: [ADDRESS] , та копію характеристики від 29.04.2021 року, з якої видно, що позивач [PERSON] , [INFO] , з вересня 2020 року мешкає за адресою: [ADDRESS] , разом з батьками - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та дитиною - [PERSON] , [INFO] (а.с.11-14, 51). На підтвердження стану здоров`я малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , позивач надав суду медичну документацію (а.с.17-21). На підтвердження рівня свого майнового стану та рівня доходів позивач надав суду копії: витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та з Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, а саме: щодо належності позивачу [PERSON] , [INFO] , на праві приватної власності квартири, житловою площею 116,4 кв.м, що розташована за адресою: [ADDRESS] ; довідки від 10.03.2021 року за вих. № 14, наданої Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія «Каммон», про те, що [PERSON] працює в товаристві на посаді менеджера зі збуту з 04.12.2019 року та його сукупний дохід за період з 01.01.2020 року по 31.12.2020 року склав 102718,04 грн; довідки від 09.03.2021 року № 1 про те, що [PERSON] є фізичною особою-підприємцем та його валовий дохід за 2020 рік склав 973676,85 грн; податкової декларації платника єдиного податку - фізичної особи-підприємця за 2020 рік [PERSON] (а.с.22-28). За відомостями з нотаріально посвідченої заяви від 23.06.2021 року, зареєстрованої в реєстрі за № 2165, [PERSON] , [INFO] , зазначила, що вона, діючи цілеспрямовано, свідомо і добровільно, без будь-якого примусу, не порушуючи прав третіх осіб, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій, не помиляючись щодо обставин, обумовлених нижче, діючи без впливу обману, попередньо ознайомлена нотаріусом з приписами цивільного законодавства, цією заявою повідомила, що не заперечує проти позбавлення її, як матері, батьківських прав щодо її малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , факт батьківства підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого 23.06.2020 року Шевченківським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), що проживає в [ADDRESS] , за місцем реєстрації батька [PERSON] , [INFO] (а.с.100). За відомостями з висновків органу опіки та піклування Адміністрації Центрального району Дніпровської міської ради «Про доцільність визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] » та «Про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно дитини [PERSON] , [INFO] », затверджених розпорядженнями голови Адміністрації Центрального району Дніпровської міської ради від 06.07.2021 року № 66-р та № 67-р, відповідно, було визнано доцільним визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , та визнано за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно дитини [PERSON] , [INFO] (а.с.116-119; 135-138). Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини сторін разом з батьком, позбавлення відповідача батьківських прав. ІV. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. З приводу позовної вимоги про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] , який зареєстрований 22 січня 2019 року Соборним районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 30, суд зазначає таке. Відповідно до ч. 3 ст. 105 Сімейного кодексу України (далі - СК України), шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст. 110 Сімейного кодексу України. Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно з ч. 1 ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 3 ст. 56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Відповідно до ч. 1 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Згідно з п. 10, п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Також суд враховує і те, що згідно з положеннями ст. 9 Конституції України та ст. 17, ч. 5 ст. 19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У пункті 84 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Валліанатос та інші проти Греції» від 07.11.2013 року (заяви №№ 29381/09 та 32684/09) Суд наголосив на принципах, встановлених у його практиці. Мета захисту родини у її традиційному сенсі є доволі абстрактною і для її реалізації може використовуватися широкий спектр конкретних заходів. Також, з огляду на те, що Конвенція є «живим» документом, який слід тлумачити у світлі умов сьогодення, держава при виборі засобів, покликаних забезпечувати захист сім`ї та повагу до сімейного життя, як цього вимагає стаття 8, обов`язково має брати до уваги зміни, що відбуваються у суспільстві і у ставленні до соціальних питань, цивільного стану і міжособистісних стосунків, включаючи той факт, що не існує лише одного шляху чи лише одного вибору, коли йдеться про те, як вести сімейне або приватне життя. Крім того, у пункті 126 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Фернандес Мартінес проти Іспанії» (заява № 56030/07) від 12 червня 2014 року Суд наголосив на важливості для осіб мати можливість вільно приймати рішення з приводу того, як вести своє приватне та сімейне життя. У зв`язку з цим, Суд повторно наголосив, що відповідно до статті 8 Конвенції також надається охорона прав на самореалізацію як у формі особистого розвитку, так і з точки зору права на встановлення та розвиток відносин з іншими людьми та навколишнім світом, при цьому поняття особистої автономії є важливим принципом, що береться за основу при тлумаченні гарантій, які викладені в такому положенні. Зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що записано в статті 16 Конвенції «Про дискримінацію жінок» в частині 1 підпункту «с», однакові права і обов`язки під час шлюбу і після його розірвання. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Відповідно до ч. 2 ст. 104 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 2 ст. 115 СК України, рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. Відповідно до ч. 3 ст. 115 СК України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Відповідно до ст. 133 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Аналіз викладених вище норм крізь призму положень Загальної декларації прав людини, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, судової практики Європейського суду з прав людини вказує, що шлюб носить добровільний характер, примушування жінки та чоловіка до шлюбу є неприпустимим, а рішення про розірвання шлюбу ухвалюється, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що має істотне значення. Суд, беручи до уваги те, що причини, що спонукають наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя, збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, що має істотне значення, відповідач визнала позов, дійшов висновку, що позов [PERSON] в частині позовних вимог про розірвання шлюбу підлягає задоволенню повністю. З приводу позовної вимоги про визначення місця проживання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , за місцем проживання його батька [PERSON] , суд зазначає таке. Відповідно до принципу 6 Декларації про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучатися зі своєю матір`ю. Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Пунктом 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини. Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дитини, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітнього. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, його вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. Згідно зі ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Статтею 161 СК України визначено, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно з ч. 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Аналіз викладених вище норм вказує, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Так, суд враховує те, що в ході судового розгляду справи було встановлено, що позивач довів належними, допустимими та достатніми доказами факт проживання разом з ним дитини [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] . Крім того, орган опіки та піклування надав свій висновок від 06.07.2021 року № 66-р щодо доцільності визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , за яким орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, з огляду на викладене вище, а також враховуючи вік дитини, стан її здоров`я, те, що дитина фактично проживає разом з батьком, а відповідач визнала позов повністю, суд вважає, що визначення місця проживання дитини разом з батьком буде відповідати її інтересам, бо дитина потребує постійного догляду та турботи, це позитивно сприятиме її розвитку. З огляду на це, суд доходить висновку, що заявлені [PERSON] позовні вимоги про визначення місця проживання дитини разом з ним підлягають задоволенню у повному обсязі. З приводу позовної вимоги про позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно її малолітньої дитини - сина [PERSON] , [INFO] , суд зазначає таке. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частин 1, 2 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до ч. 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення вищенаведеної статті дозволяє дійти висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (далі - Постанова) роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Також суд бере до уваги те, що відповідно до ст. 9 Конституції України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Згідно з положеннями ст. 9 Конституції України та ст. 17, ч. 5 ст. 19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). Пунктом 15 Постанови передбачено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13). Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Аналіз викладених вище норм вказує, що однією з підстав для позбавлення батьківських прав є ухилення матері або батька від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини. Так, при вирішенні спору по суті в частині позовних вимог про позбавлення відповідача батьківських прав суд враховує те, що в ході судового розгляду справи було встановлено, що відповідач в нотаріальному порядку посвідчила письмову заяву від 23.02.2020 року за № 2165, в якій вказала, що вона не заперечує проти позбавлення її батьківських прав щодо її малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . Крім того, в уточненій позовній заяві позивач зазначив, що відповідач не має наміру виконувати свої батьківські обов`язки щодо належного виховання та утримання сина, піклування про його здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, не забезпечує необхідного медичного догляду, не переймається його життям та здоров`ям, матеріальним забезпеченням його потреб, від виконання покладених на неї батьківських обов`язків свідомо самоусувається, що має тривалий та систематичний характер. Своєю чергою, відповідач визнала позовні вимоги у повному обсязі та не заперечували проти викладеного в позовній заяві та проти задоволення позовної вимоги про позбавлення її батьківських прав. З огляду на викладене, суд вважає за необхідне задовольнити повністю позовну вимогу про позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно її малолітньої дитини - сина [PERSON] , [INFO] . З приводу вирішення питання про розподіл судових витрат суд зазначає таке. Відповідно до частин 1, 2, 6 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі, зокрема, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Згідно з ст. 1, ч. 1 ст. 3, ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року № 3674-VI, судовий збір - це збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, а також за видачу судами документів і включається до складу судових витрат. Судовий збір справляється, зокрема, за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Суд зазначає, що порядок повернення судового збору регламентований, зокрема ст. 7 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року № 3674-VI та Порядком повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 року № 787. Відповідно до ч. 3, ч. 5 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Повернення сплаченої суми судового збору здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної фінансової політики. Відповідно до п. 5, п. 10 Порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 року № 787, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 25.09.2013 року за № 650/24182, повернення судового збору (крім помилково зарахованого) здійснюється за судовим рішенням, яке набрало законної сили. Заява та подання або копія судового рішення, засвідчена належним чином, подаються до відповідного головного управління Казначейства за місцем зарахування платежу до бюджету, Казначейства. V. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви. З огляду на викладене, враховуючи, що відповідач визнала позовні вимоги у повному обсязі, суд з урахуванням положень ст. 206 ЦПК України, вважає за необхідне задовольнити у повному обсязі позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Адміністрація Центрального району Дніпровської міської ради про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини та позбавлення батьківських прав. З приводу вирішення питання про розподіл судових витрат зі сплати судового збору, суд зазначає, що з урахуванням положень ч. 1 ст. 141, ч. 1 ст. 142 ЦПК України, а також того, що позов [PERSON] задоволений повністю, відповідач визнала позов у повному обсязі, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1362,00 грн, тобто 50 відсотків судового збору, сплаченого позивачем під час подання позову, а інші 50 відсотків, тобто 1362,00 грн - підлягають поверненню позивачу з Державного бюджету України. Адже позивачем був сплачений судовий збір у загальному розмірі 2724,00 грн (2724,00 грн : 2 = 1362,00 грн), що підтверджується оригіналами квитанції від 13.04.2021 року № MP_AB230187TAI_18787817 на суму 1816,00 грн та квитанції від 09.07.2021 року № MP_AB020383AIA_20106456 на суму 908,00 грн. Суд додатково зазначає, що документ на переказ, який підтверджує зарахування судового збору до Державного бюджету України міститься в матеріалах цивільної справи № 203/1112/21, а саме: оригінал квитанції від 13.04.2021 року № MP_AB230187TAI_18787817 на суму 1816,00 грн (а.с.36). При цьому суд зазначає, що одержувачем коштів, відповідно до вказаної квитанції, є Головне управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області, тому воно і виступає органом, який має здійснити повернення сплаченого позивачем судового збору.

Outcome: approved