Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-27 00:00:00

22.10.2019 року [PERSON] звернулася з позовом до Генеральної прокуратури України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Перша Миколаївська державна нотаріальна контора; Департамент з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради про звільнення майна з-під арешту. Просить звільнити з-під арешту квартиру [ADDRESS] , яка належить [PERSON] на праві приватної власності; частку квартири [ADDRESS] , що належить [PERSON] на праві приватної власності. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що постановою слідчого в особливо важливих справах відділу з розслідування особливо важливих справ Головного управління захисту прав і свобод громадян та інтересів держави, протидії корупції та злочинності у сфері транспорту Генеральної прокуратури України від 19.11.2012 року б/н по кримінальній справі №49-3560, порушеній 30.07.2012 року за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 363, ч. 4 ст. 368 КК України, та [PERSON] у вчиненні злочинів, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 4 ст. 368, ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 364 КК України, на вказану квартиру було накладено арешт, про що свідчать відомості з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. Іншою постановою цього слідчого від 19.12.2012 року б/н по вказаній вище кримінальній справі, арешт також було накладено на належну позивачці на праві власності частку квартири [ADDRESS] . Вказані арешти на її нерухоме майно було накладено помилково, оскільки позивачка не була ніколи дружиною підозрюваного [PERSON] , вказане майно не перебувало в спільній сумісній або частковій власності з вказаною особою. Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва Гуденко О.А. від 25.10.2019 року позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Від відповідача відзив не надходив. Від третіх осіб заяв, заперечень, пояснень не надходило. 28 січня 2020 року від позивача надійшла заява, в якій вона просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, просить розглядати справу за її відсутністю. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності та системному взаємозв`язку, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, [PERSON] на праві власності належить квартира [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі продажу №373 від 13.08.1999 року. Згідно Свідоцтва про право власності на житло від 02 січня 1997 року, квартира загальною площею 44,8 кв.м за адресою [ADDRESS] , належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Постановою слідчого в особливо важливих справах Генеральної прокуратури України від 19.12.2012 року накладено арешт на майно - частку квартири, що знаходиться за адресою [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності від 02.01.1997 року належить на праві власності [PERSON] , оскільки вона є дружиною підозрюваного [PERSON] [INFO] . Постановою слідчого в особливо важливих справах Генеральної прокуратури України від 19.11.2012 року накладено арешт на майно - цілу квартиру, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 30.08.1999 року належить на праві власності [PERSON] , оскільки вона є дружиною підозрюваного [PERSON] [INFO] . Накладення арешту на вказане майно підтверджується також Витягом про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 38995843 від 27.11.2012 року та Витягом про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 38995464 від 27.11.2012 року. Проте, виходячи з аналізу Свідоцтва про укладення шлюбу серія [NUMBER] від 12.10.1974 року та Свідоцтва про розірвання шлюбу серія [NUMBER] від 22.09.1999 року, [PERSON] , [INFO] та [PERSON] [INFO] перебували у шлюбі з 12 жовтня 1974 року по 22 вересня 1999 року. Таким чином, підтверджується, що [PERSON] , 1950 р.н., не перебувала у шлюбі із [PERSON] 1979 р.н. Відповідно до відповіді Прокуратури Миколаївської області від 26.07.2019 року №15/2-5603-19 на запит [PERSON] , вбачається, що для вирішення питання щодо зняття арешту з квартири їй, як особі яка не є учасником кримінального провадження, слід звертатися до сулу за правилами цивільного судочинства. Статтею 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованого Верховною Радою України 17.07.1997 року (Закон № 475/97-ВР), визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Вендітеллі проти Італії» суд відзначив порушення в тому, що уряд не вжив швидких заходів для того, щоб знову надати в повноправне користування власність після закінчення відповідних розслідувань. Також, Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. На підставі вимог ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування й розпорядження майном. Вимоги позивача, що ґрунтуються на його праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, встановленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту в порядку цивільного судочинства. Така позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11 (провадження № 14-105цс19). Вирішуючи питання щодо юрисдикційної належності спору, Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що згідно з п. 9 розд. XI «Перехідні положення» Кримінального процесуального кодексу України 2012 року питання про зняття арешту з майна, накладеного під час дізнання або досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, вирішується в порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. Таким чином, Велика Палата ВС дійшла висновку, що в разі, якщо арешт накладений на майно особи, яка не є учасником кримінального провадження, розпочатого в період дії КПК України 1960 року, спір щодо зняття арешту з майна є приватноправовим і має розглядатися за правилами цивільного судочинства. Виходячи з вищевикладеного, на час звернення з заявою до суду за наявності арешту (обтяжень) накладених на майно, порушується право власності позивача, внаслідок чого вона позбавлена змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, а тому право позивачки підлягає судовому захисту у заявлений нею спосіб шляхом зняття арешту з майна. Оскільки матеріалами справи підтверджується, що спірні квартири дійсно перебувають у власності позивачки, яка не має жодного відношення до вищезазначеної кримінальної справи, більш того ці квартири придбані в період перебування позивачки узареєстрованому шлюбі з [PERSON] , 1949 року народження, отже накладення арешту по кримінальній справі № 49-3560 на ці квартири з тих підстав, що [PERSON] може мати ці квартири на праві спільної сумісної власності з [PERSON] , 1979 р.н. - є, поза розумним сумнівом, помилковим та безпідставним. Отже, накладений арешт на майно позивачки заважає їй скористатися своїм правом власності в повному обсязі, що є порушенням її конституційних прав, що є підставою для задволення позову.

Outcome: approved