Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-08 00:00:00

22.10.2015 року позивач [PERSON] через свого представника звернулась до суду із позовом до [PERSON], який в подальшому уточнювала і в обґрунтування якого зазначила, що на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Харківським міським центом приватизації державного житлового фонду 01.11.1993 року за реєстраційним номером 9-93-14633 квартира [ADDRESS] на праві спільної сумісності власності належить їй та її чоловіку - [PERSON], який помер 20.11.2010 року. Проте її право власності на вказану квартиру не визнається її дочкою [PERSON], саме за якою на даний час зареєстровано право власності на квартиру в цілому на підставі договору довічного утримання, укладеного 29.06.2002 року між [PERSON], [PERSON] та [PERSON], і посвідченого 29.06.2002 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий №3752. Проте, правочин, який став підставою для такого переходу права власності, є нікчемним, що встановлено рішенням Апеляційного суду Харківської області від 30.09.2015 по справі №646/113/15-ц. Тому жодних змін у правах та обовязках сторін даного договору не відбулося, зокрема, право власності на спірну квартиру від [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] ніколи не переходило. При цьому власниками спірної квартири фактично залишаються подружжя. Однак, даний факт не визнається [PERSON], яка створює перешкоди у володінні, користуванні і розпорядженні майном, і це викликало необхідність звернутися до суду. Реєстрація права власності за відповідачем, позбавляє позивача здійснювати свої права як власника і вона не має іншого шляху захистити своє права,ніж як звернення до суду. Оскільки частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, вона просила суд визначити її частку у праві спільної сумісної власності у розмірі ? частини і визнати за нею право власності на цю частку в квартирі [ADDRESS]. Також просила зняту заборону на відчуження квартири, накладену приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] при укладанні договору довічного утримання. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги і просив їх задовольнити. Представник відповідача проти позову заперечував і просив відмовити у його задоволенні, посилаючись на те, що твердження позивача, що договір довічного утримання, між [PERSON], [PERSON] та [PERSON], посвідчений 29.06.2002 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] є нікчемним суперечать нормам матеріального права України, оскільки даний договір правомірно посвідчено приватним нотаріусом на підставі Указу Президента України від 23.08.1998 року № 932/98 «Про врегулювання діяльності нотаріату в Україні». Тому висновок апеляційного суду щодо невідповідності Конституції України і законам України зазначеного Указу Президента України № 932/98 є помилковим і необґрунтованим. Вважає, що положення ч. 1 ст. 220 ЦПК України щодо нікчемності правочину, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, не може бути застосованим до правочину, який було укладено 29.06.2002 року. Цей договір, відповідно до ч. 1 ст. 47 ЦК УРСР не є нікчемним і може бути визнаний недійсним виключно у позовному провадженні відповідно до ЦК УРСР, який діяв на момент укладання договору. При розгляді апеляційної скарги у справі № 646/113/15ц позивачем було заявлено вимоги про розірвання договору довічного утримання, про недійсність вимог не заявлялося, у судовому порядку договір недійсним не визнавався. Таким чином, право власності [PERSON] набуто правомірно. Вважає, що вимога щодо визначення частки не ґрунтується на законі, правові підстави для визначення частки при застосуванні наслідків недійсності правочину - відсутні. [PERSON] та [PERSON] не є співвласниками. Вважає, що звернення позивача із позовом є передчасним, оскільки вона не зверталася до Реєстраційної служби Харківської області, нею обрано невірний спосіб захисту, оскільки наслідком недійсності правочину є його двостороння реституція, а не визнання права власності. Також представником відповідача було заявлено клопотання про застосування позовної давності, оскільки умови договору довічного утримання відповідачем почали виконуватися з моменту його укладання, про що свідчить нотаріально посвідчена заява [PERSON] від 04.12.2010 року і строк позовної даності за вимогами [PERSON] сплив 30.06.2005 року. В судовому засіданні приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу [PERSON] проти позову заперечувала, вважала що договір довічного утримання є дійсним та посвідчений відповідно до вимог закону та Указу Президента України від 23.08.1998 року № 932/98 «Про врегулювання діяльності нотаріату в Україні». Представник Реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції у судове засідання не зявився, подав суду письмові заперечення, в яких просив суд вирішити спір відповідно до законодавства. Суд вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши зібрані у справі докази, приходить до наступного. За змістом ст.ст.\~1,\~2 ЦПК України\~завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Цивільне судочинство здійснюється відповідно до\~Конституції, цього\~Кодексу\~та\~Закону України «Про міжнародне приватне право». Згідно зі статтями\~3,\~4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Судом встановлено, що право власності на квартиру [ADDRESS] було зареєстровано на праві спільної сумісної власні за подружжям [PERSON] та [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на житло, видане Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду 01.11.1993 за реєстраційним номером №9-93-14633та зареєстроване у Державному комунальному підприємстві «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 18.11.1993 за номером №П-9-178. 29.06.2002 року між [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], з одного боку та їх дочкою [PERSON] було укладено договір довічного утримання. Договір посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], з внесенням даних в реєстр за номером №3752. Відповідно до п. 1 договору довічного утримання від 29.06.2002 [PERSON] та [PERSON] передають у власність [PERSON] в рівних частках кожний квартиру №6 у будинку за №21, що знаходиться в місті Харкові по вулиці Комсомольській. Крім того, в цьому договорі зазначається, що на підставі ст. 73 Закону України «Про нотаріат» накладається заборона на відчуження зазначеної в договорі квартири, яка належить [PERSON], [PERSON] до припинення чи розірвання договору утримання, яка зареєстрована в реєстрі № 4 та у Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна за реєстраційним номером обтяження 5645468. 20.11.2010 року помер [PERSON] У січні 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом про розірвання договору довічного утримання від 29.06.2002 року з підстав невиконання [PERSON] своїх зобовязань по утриманню відчужувачів. 14.04.2015 року рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від у справі №646/113/15-ц позов задоволено, розірвано договір довічного утримання, укладений 29.06.2002 року між [PERSON], [PERSON] та [PERSON], посвідчений 29.06.2002 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі №3752. 30.09.2015 року рішенням Апеляційного суду Харківської області у справі №646/113/15-ц рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова скасовано та [PERSON] у позові відмовлено. При цьому Апеляційним судом встановлено, що договір довічного утримання, укладений між позивачкою [PERSON], її чоловіком [PERSON] та їх донькою відповідачем по справі [PERSON], посвідчений 29 червня 2002 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], вчинено сторонами з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення цього договору, а відтак у силу Закону, а саме ч. 1 ст. 47 ЦК УРСР, такий договір є недійсним (нікчемним ч. 1 ст. 220 ЦК України). Ухвалюючи рішення, апеляційний суд виходив із того, що Законом України «Про нотаріат» у редакції від 29.11.2000 року, чинній на момент підписання договору, посвідчення договорів довічного утримання віднесено до виключної компетенції державних нотаріальних контор (ст. 36 Закону «Про нотаріат»). У той час як Договір довічного утримання від 29.06.2002 року укладений без дотримання нотаріальної форми, оскільки посвідчений саме приватним нотаріусом, який не мав на це повноважень. Ґрунтуючись на цьому, суд дійшов висновку про нікчемність Договору довічного утримання від 29.06.2002. Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, законодавчо визначено обовязковість судового рішення, яке набрало законної сили, з встановленими фактами про права та правовідносини осіб, які не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Враховуючи те, що недійсність (нікчемність) правочину договору довічного утримання від 29.06.2002 року, встановлена рішенням Апеляційного суду Харківської області у справі №646/113/15-ц від 30.09.2015року у спорі між тими самими особами, які приймають участь і у даній справі, то доводи відповідача і третьої особи щодо правомірності укладеного договору довічного утримання і того, що єдиними правомірним власником спірної квартири на даний час є [PERSON] є безпідставними. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За правилами ч.4 ст.334 ЦК України набуття права власності за договором на нерухоме майно, яке підлягає державній реєстрації, виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону. За правилом\~ст. 204 ЦК України\~(презумпція правомірності правочину) правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно ч. 2\~ст. 215 ЦК України\~недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю (ч. 1\~ст. 216 ЦК України). За приписами\~ст. 59 ЦК УРСР, якою визначався момент, з якого угода є недійсною, недійсна угода вважається недійсною з моменту її укладення. Аналогічне правило міститься й у ч. 1\~ст. 236 ЦК України, згідно якої нікчемний правочин, або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Як роз'яснено в п.п. 2, 4, 5\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Згідно ч. 1\~ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, та виключно в межах заявлених ними вимог. Підстави виникнення цивільних прав та обов'язків визначені законодавцем у\~ст. 11 ЦК України, відповідно до якої цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини. За приписами\~ст. 15 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність. Відповідно до\~ст. 16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого або майнового інтересу. Предметом розгляду даного цивільного провадження є встановлення прав і обовязків осіб внаслідок нікчемності договору, їх захист та виконання. Представником відповідача не заперечувалося, що на даний час право власності на спірну квартиру зареєстровано за [PERSON], зазначене підтверджується даними довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №40387030, сформованої 09.07.2015, що право власності на квартиру за адресою [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] у частці власності 1/1 з 22.06.2010 на підставі договору довічного утримання №3752 від 29.06.2002, посвідченого [PERSON] приватним нотаріусом ХМНО. Суд вважає, що така реєстрація права власності на спірну квартиру за відповідачем [PERSON], яка безпідставно вважає себе правомірним власником спірної квартири на підставі договору довічного утримання, який є недійсним (нікчемним) з моменту його укладання, а саме з 29.06.2002 року, порушує право позивача, як власника, яке підлягає відновленню у судовому порядку. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. З матеріалів справи, вбачається, що спірна квартира набута подружжям, позивачем і її чоловіком, в порядку приватизації державного житлового фонду. Відповідно до ст. 1Закону України від 19.06.1992 р. «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень підвалів, сараїв і т.ін.) державного житлового фонду на користь громадян України, і за своїм правовим режимом відноситься до спільної власності. Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Відповідно до ч.1 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. Дані правила чинного законодавства, не виключають можливості розподілу між співвласниками майна у праві спільної сумісної власності, однак при цьому має бути додержаний принцип їх рівності, як цього вимагає ч. 2 ст.372 ЦК України, відповідно до якої, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними. Як розяснено в п.12 постанови Пленум Верховного Суду України від 30.05.2008 р. №7 «Про судову практику у справах про спадкування», у разі смерті співвласника приватизованого будинку (квартири) частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не встановлено договором між ними (ч.2 ст. 370, ч.2 ст. 372 ЦК). Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. Оскільки [PERSON] помер 20.11.2010 року, суд вважає, що [PERSON] з метою захисту порушеного права власника, має право на визначення її частки у справі спільної сумісної власності на квартиру 6 (шість) будинку 21 (двадцять один) по вул. Комсомольській міста Харкова, яка дорівнює ? частини і визнання за нею право власності на цю частку. Тому доводи представника відповідача щодо невірно вибраного права захисту і відсутності даних щодо неможливості поновити порушене право іншим чином, є безпідставними. Так, відповідно до п. 37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних прав №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 з урахуванням положень\~частини першої статті 15\~та\~статті 392 ЦК\~власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Тому суд вважає правильним позов задовольнити. Оскільки нікчемний (недійсний в силу закону) правочин не тягне правових наслідків, крім наслідків недійсності такого правочину, ст. 216 ЦК України, то заборона на відчуження квартири, що розташованої за адресою [ADDRESS] накладено підлягає скасуванню. Правові підстави для застосування строків позовної давності за заявою представника відповідача - відсутні. Так, у п. 37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено: Оскільки позови про визнання права власності, що предявлені на підставі статті 392 ЦК, повязані з невизначеністю відносин права власності позивача щодо свого майна, то на ці позови не поширюються правила про позовну давність. Тому за вимоги [PERSON] не поширюються правила про позовну давність. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved