Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-05 00:00:00

21 червня 2016 року позивачі звернулися до Центрального районного суду м.Миколаєва з позовом до [PERSON], Миколаївської міської ради про визнання права власності на 1/8 частину квартири [ADDRESS] в порядку набувальної давності. В обґрунтування позовних вимог позивачі вказали, що [INFO] помер [PERSON]. який є батьком позивача [PERSON] та чоловіком [PERSON], після його смерті відкрилась спадщина у вигляді 3/4 часток квартири [ADDRESS], з яких 1/2 частка належала спадкодавцю на підставі договору купівлі-продажу, а 1/4 частка була прийнята [PERSON] але не оформлена після смерті матері померлого - [PERSON] ,яка померла [INFO]. Також, позивачі зазначили, що спірна квартира належала в рівних частинах [PERSON] та [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 05.09.1996 року. Після смерті [PERSON] 1/4 частку також прийняв, але не оформив її чоловік [PERSON], з яким померла проживала та була зареєстрована на час смерті. За життя [PERSON] відкрито та добросовісно володів та користувався спірною квартирою в цілому з часу її придбання і до смерті. [PERSON] було достеменно відомо про це, але з його боку до [PERSON] ніяких претензій не заявлялось й своїм правом на оформлення спадщини після смерті дружини він не скористався. Після смерті [PERSON] позивачі також відкрито та добросовісно володіють та користуються спірною квартирою. Таким чином, позивачі як спадкоємці [PERSON] мають всі підстави заявити про набуття права власності на 1/4 частку спірної квартири в порядку набувальною давністю, тому останні просять суд позов задовольнити. У судове засідання сторони не з'явились, про час та місце судового розгляду були повідомлені належним чином, позивачі надали заяви про розгляд справи у їх відсутність, вимоги позову підтримали та просили суд позов задовольнити. Представник відповідача Миколаївської міської ради в судове засідання не з'явився надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, просив прийняти рішення на підставі наявних у матеріалах доказів та у відповідності до вимог діючого законодавства. Відповідач [PERSON] про слухання справи повідомлявся через оголошення у засобах масової інформації, про причини неявки суд не сповістив. Суд, оглянувши письмові докази по справі, спадкову справу № 1142/2005 після смерті [PERSON], яка померла [INFO], вважає, що позов задоволенню не підлягає. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу належала квартира [ADDRESS] в рівних частках, тобто по 1/2 кожному /а.с.15/. [INFO] померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть /а.с.59/. 12 грудня 2005 року [PERSON] звернувся до Першої Миколаївської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, зокрема 1/4 частки квартири [ADDRESS], після смерті своєї матері [PERSON] /а.с.57 оборот/, проте право власності на спадщину [PERSON] не оформив. Іншим спадкоємцем після смерті [PERSON] був її чоловік [PERSON], якийфактично прийняв спадщину, так як на час смерті проживав разом із спадкодавицею /а.с. 62/, однак спадкових прав не оформив, вказане слідує із матеріалів спадкової справи після смерті [PERSON] [INFO] помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть /а.с.5/. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина у вигляді 3/4 частин квартири [ADDRESS], вказану спадщину померлого прийняли його дружина [PERSON] та донька [PERSON] по 1/2 частині кожна /а.с.12, 14/. Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив із наступного. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст.61 цього кодексу. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.1,4 ст.344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Таким чином, для встановлення наявності передбачених законом підстав для набуття права власності на нерухоме майно за набувальною давністю необхідно, щоб особа, яка посилається на таке, в силу положень ч.1 ст.60 ЦПК України довела, що заволоділа майном добросовісно і при цьому її володіння є відкритим та безперервним протягом десяти років. Як роз'яснено в пункті 9 постанови № 5 пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). З наведеного можна зробити висновок, що встановлюючи, чи є володіння добросовісним, насамперед слід встановити, що володілець не знав і не міг знати про те, що володіє чужою річчю, тобто обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. Однак, позивачам було достеменно відомо про те, що відповідач [PERSON]має право на 1/4 частку спадкового майна, що відкрилось після смерті - [PERSON], тобто на 1/4 частку спірної квартири. За таких обставин, суд вважає, що відсутні підстави для застосування ст.344 ЦК України, за наявних обставин не можна вважати, що позивачі добросовісно заволоділи чужим майном, а також не знали, що вони володіють чужим майном. На підставі вищевикладеного, позовні вимоги є необгрунтованими та не підлягають задоволенню. Судові витрати згідно ст.88 ЦПК України, слід віднести на рахунок позивачів.

Outcome: dismissed