Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-28 00:00:00

22.12.2020 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про збільшення розміру аліментів на утримання неповнолітньої дитини, посилаючись на недостатність коштів, що стягуються за рішенням суду, в обґрунтування позовних вимог зазначила, що на сьогоднішній день сума стягуваних аліментів є недостатньою для матеріального утримання дитини (витрати на харчування, одяг, навчання, лікування, тощо). Під час розгляду Хортицьким районним судом м. Запоріжжя справи за позовом відповідача до неї про визначення порядку спілкування з неповнолітньою дитиною останній надав інформацію щодо збільшення його статків, що на її думку є достатніми підставами для збільшення розміру аліментів, просить позов задовольнити, змінити розмір аліментів, що стягуються на її користь на утримання доньки з 1100 грн до 3000 грн., щомісяця та стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати. Ухвалою судді від 13.01.2021 відкрито спрощене провадження, відповідачеві наданий строк для подання відзиву. Ухвалою суду від 4.02.2021 року у задоволенні клопотання відповідача про розгляд справи у загальному провадженні відмовлено. 12.02.2021 року відповідач надав відзив на позов, в якому просить позов задовольнити частково, стягнувши з нього аліменти на користь позивачки на утримання дитини в розмірі 1350 грн, зазначив, що аліменти на користь позивача він сплачує регулярно, заборгованості не має. Крім стягнутих аліментів, дитина коли буває у нього харчується, також він покупає дитині одяг, іграшки, а тому суми, що стягується з нього за рішенням суду цілком забезпечують потреби дитини. Змін у його матеріальному стані в кращу сторону не відбулося взагалі, він сплачує кредити за житло, має непрацездатну матір та проблемі зі здоров`ям. Доданими до позову доказами позивач не доводить жодної з обставин, що передбачені ст.192 СК України, а тому підстави для збільшення розміру аліментів до 3000 грн. відсутні. У судове засідання позивачка та її представник не з`явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, позивачка надала заяву щодо розгляду справи у її відсутність та відсутність її представника. При розгляді справи по суті позивачка, допитана під присягою, заявлені позовні вимоги підтримала, просить позов задовольнити у повному обсязі, суду пояснила, що після ухвалення судом рішення по стягнення аліментів, дитина замість трьох днів на тиждень у батька перебуває лише один день, а тому витрати на неї, що несе батько значно зменшилися. Крім того, гроші на дитину відповідач витрачає нераціонально, не бажає нести додаткові витрати на її розвиток. Сам відповідач придбав житло у кредит, наразі у нього другий автомобіль, що є дорожчим, він винаймає офіс у центра міста, має постійний дохід, а тому є всі наявні підстави для задоволення позову, хоча пояснити вартість придбаного відповідачем автомобілю не може. Гроші які вона отримує як аліменти потреби дитини не забезпечують. ЇЇ матеріальний стан після ухвалення рішення про стягнення аліментів не змінився, наразі вона перебуває у цивільному шлюбі та фактично перебуває на утриманні чоловіка. Крім того, у своїх письмових поясненнях зазначила, що після звернення нею до суду з позовом у поданих до фіскальних органів декларацій, відповідач навмисно зменшив суму отриманого доходу. Представник позивача при розгляді справи по суті вважав заявлені позовні вимоги належними та обґрунтованими та такими, що знайшли своє підтвердження дослідженими у судовому засіданні доказами, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] підтримала доводи, викладені у відзиві, вважає, що позивач та її представник не довели суду підстави, передбачені ст.192 СК України для збільшення розміру аліментів, а тому просить врахувати стан здоров`я відповідача, який погіршився після ухвалення рішення суду, наявність у нього непрацездатної матері та зобов`язань за чотирма кредитними договорами, його стан здоров`я, який фактично погіршився, факт витрачання відповідачем крім аліментів на утримання дитини додаткових коштів у добровільному порядку, факт зменшення отримання доходу відповідачем у зв`язку з карантинними обмеженнями, а також ті обставини, що дитина отримує допомогу як внутрішньо переміщена особа та користується пільгами з безоплатного харчування та просить задовольнити позов частково на суму 1350 грн. У судове засідання відповідач не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причину неявки суду не повідомив, з заявами про відкладення розгляду справи не звертався. У відповідності до ст. 223 ЦПК України суд розглянув справу у його відсутність. Участь малолітньої [PERSON] для висловлювання у відповідності до ст. 171 СК України своєї думки щодо вирішення питань, що стосується її життя особисто та питань її сім*ї, сторонами забезпечена не була. Вислухавши у судовому засіданні пояснення учасників провадження, свідка [PERSON] , яка пояснила, що перебуває у фактично шлюбних відносинах з відповідачем з літа 2020 року, а тому їй відомо, що відповідач регулярно сплачує аліменти на користь позивача, крім того, купує донці одяг та взуття, який вона вибирає сама та несе витрати на її розваги. З березня 2020 року доходи відповідача значно зменшилися та становлять приблизно до 6000 грн на місяць, також той сплачує кредити та має проблеми зі здоров`ям, яке погіршилося після звернення позивача з позовами до суду. Також з ними мешкає її син, але щоб уникнути конфліктів, коли донька відповідача приходить до батька, син відвідує родичів та друзів. У відповідача є машина «Хонда» , але чи належить вона йому на праві власності та її вартість, їй невідома; розглянувши матеріали справи, з`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності і взаємозв`язку, виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, суд приходить до наступних висновків. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із ст. 76, 77, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Крім того, згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) та правових позицій, викладених в рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Бендерський проти України (заява № 22750/02 параграф 42) - відповідно до практики, яка відображає принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлині обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом. За вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин. Судом встановлено, що [PERSON] - позивачка по справі є рідною матір`ю, а [PERSON] відповідач по справі є батьком неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження дитини. На підставі рішення Хортицького районного суду від 4.12.2018 року , з [PERSON] на користь [PERSON] , стягнуті аліменти на утримання малолітньої дитини - [PERSON] , 2015 року народження у розмірі 1100 гривень щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісяця, починаючи з 20.07.2018 року і до досягнення дитиною повноліття. При призначенні розміру аліментів, суд враховував розмір установленого законодавством прожиткового мінімуму, який повинні забезпечувати дитині обидва батьки, стан здоров`я і матеріальне становище позивача, яка самостійно утримує неповнолітню дитину, матеріальний стан відповідача, який є працездатною особою, та з якого стягнень по іншим виконавчим листам не проводилося. Рішення відповідачем виконується, заборгованості зі сплати аліментів відповідач не має. Районної адміністрацією Запорізької міської ради по Хортицькому району неодноразово проводилися перевірки щодо цільового витрачання аліментів позивача, якими фактів нецільового витрачання отриманих аліментів виявлено не було. Крім того, відповідач у добровільному порядку несе певні додаткові витрати на дитину, що підтверджено наданими копіями чеків, наявних в матеріалах провадження. Малолітня [PERSON] мешкає разом з матір`ю та її співмешканцем за адресою [ADDRESS] на підставі договору оренди. Згідно укладеного договору оренди, [PERSON] сплачує орендну плату щомісячно у розмірі 2600 грн. [PERSON] отримує від держави допомогу на проживання як переміщена особа у розмірі 1442 грн., щомісячно( з них 1000 грн-на дитину та 442 грн.-на себе). Позивачка [PERSON] працює у ТОВ «БК Дельта ІІІ» бухгалтером та отримує дохід у розмірі. Малолітня [PERSON] відвідує ДНЗ № 269, має триразове харчування ( у літній період чотирьох разове) , яке з 20 травня 2020 року надається безкоштовно, як дитині із числа внутрішньо переміщених осіб. Згідно довідки № 01-12/440 від 05.09.2020 року , виданої директором ПК «Хортицький» [PERSON] , 2015 року народження, з вересня 2019 року займається в аматорському колективі (хореографічного мистецтва ) « [INFO] » та відвідує логопедичні заняття. Згідно довідки № 01-32/278, виданої директором ЗСШ № 40 від 07.10.2020 року [PERSON] навчається на підготовчих курсах в ЗСШ № 40 з 01.10.2020 року , на звороті довідки міститься період надання платної послуги вартістю 476,09 грн на місяць у вигляді підготовчих курсів майбутніх першокласників у період з 01.01.2021 по 31.03.2021 року. Розпорядженням Хортицької районної адміністрації Запорізької міської ради від 6 вересня 2018 року [PERSON] був встановлений порядок побачень з малолітньою донькою щовівторка, щосереди, щоп`ятниці з 17-30 до 20-00 год., щосуботи із 09-00 год. д 13-00 год, інший час за згодою батьків. Рішенням \~Хортицького районного\~суду м.Запоріжжя\~від 6\~квітня 29021\~року \~(ЄУН\~№ \~337/1687/20,\~Провадження 2/337/76/2021),\~ухваленого \~за позовом\~ [PERSON] \~до [PERSON] \~визначений наступний\~порядок спілкування\~батька \~з дитиною -перші та треті вихідні дні місяця, з 09-00 години суботи до 12-00 години неділі; п`ята субота місяця з 09-00 до 20-00 години; один будній день тижня за домовленістю між батьками, з 16-00 до 09-00 години наступного дня; щороку 02 вересня з 08-00 до 20-00 години, для святкування дня народження дитини; два тижня серпня, починаючи з суботи для відпочинку; інші дні та часи за згодою між батьками. Наразі рішення законної сили не набрало. [PERSON] є приватним підприємцем, сума доходу, заявлена в податковій декларації за друге півріччя 2020 року становить 36000 грн, 1 за 2019 рік становить 297580 грн, за 2018 рік - 156915 грн. [PERSON] має кредитні зобов`язання перед ПАТ «ПриватБанк» та АТ «ОТП Банк» за 4 споживчими кредитами, на теперішній час загальний розмір щомісячних зобов`язань становить 2151,85 грн. [PERSON] має декілька хронічних захворювань панкреатит, холецистит, гастроудегнит та ін., необхідність в постійному щомісячному лікуванні та відповідний розмір понесених та очікуваних витрат матеріалами провадження не підтверджені . [PERSON] має матір пенсійного віку [PERSON] , 1958 року народження, якій нарахована пенсія за віком. У відповідності до ч. 2 ст. 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Таке утримання є безумовним, оскільки Закон не передбачає будь-яких спеціальних умов для виникнення обов`язку батьків з утримання своїх дітей, та не передбачає звільнення батьків від утримання незалежно від того, чи є батьки працездатними, та чи є в них кошти, достатні для утримання. Відповідно до ч. 1 ст. 18, ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (батьки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (зі змінами, внесеними Протоколом № 11) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебуванні в шлюбі та у випадку його розірвання. Статтею 150 СК України визначені обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, а саме: батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Виходячи з вищенаведеного, сторони мають рівні права та обов`язки по утриманні та матеріальному забезпеченні дітей, а отже не тільки позивач, але й відповідач зобов`язані утримувати своїх малолітніх (неповнолітніх) дітей. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання та розвиток дитини, а отже і витрати на потреби дитини також мають бути однаковими. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно зі ст.ст. 141,180 СК України, батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, тобто такий обов`язок є особистим, індивідуальним, а не солідарним. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Способи виконання обов`язку утримувати дитину визначені статтею 181 СК України, за змістом якої, кошти на утримання дитини (аліменти) за рішенням суду присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України (із змінами, внесеними згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17.05.2017 року №2037-VІІІ) розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ч.1 ст. 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» прожитковий мінімум це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років; дітей віком від 6 до 18 років. Станом на 2021 рік прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років за період з 1.01.2021 року по 31.06.2021 року становить 1921 грн, з 01.07.2021 по 31.12.2021 року буде становити 2013 грн, а для дітей віком дітей віком від 6 до 18 років 2395грн та 2510 грн, відповідно. Відповідно до вимог ч.1 ст.192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. При визначенні нового розміру аліментів суд у відповідності до вимог ст.184 СК повинен врахувати стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що стан здоров`я та матеріальне становище дитини не змінився; протягом 2020 року відповідач змінив порядок спілкування з дитиною протягом робочого тижня та спілкується з нею лише у суботу, крім того, його підприємницька діяльність суттєво змінилася на краще, він має багато заказів та працює по 20 годин на день, винаймає офіс у центрі міста, придбав житло у власність, а тому не несе додаткових витрат на оренду, є власником та користується автомобілем, його мати постійно мешкає на окупованій території та не є його утриманцем. Крім того, вона несе додаткові витрати на заняття дитиною танцями, відвідуванням логопеда та оплату педагогів для підготовки до школи, що тягне додаткових витрат. На підтвердження своїх доводів позивачка надала довідку ПП «Вікторія» та графік постановки та зняття з охорони зазначеного приміщення. Згідно довідки ПП «Вікторія» від 06.11.2020 року [PERSON] орендує приміщення по [ADDRESS] згідно договору оренди від 8 січня 2019 року, зазначена довідка носить інформативний характер. Розмір витрат на орендну плату відповідачем позивач не доводить взагалі, а тому її доводи щодо можливості понесення відповідачем значних витрат на оренду приміщення є голослівними, носять характер припущень та не можуть бути прийняті судом до уваги. Також суд вважає недоведеним позивачем факт придбання відповідачем після ухвалення рішення другої машини значної вартості, оскільки останньою не надано жодного доказу на підтвердження належності відповідачу будь-якого автомобілю на праві приватної власності та розмір таких витрат, здійснених відповідачем на придбання транспортного засобу. Розмір доходу за друге півріччя 2020 року ( на час звернення до суду з позовом) , заявлений відповідачем у декларації, що подана до фіскальних органів, належними доказами з боку не спростована. Її доводи щодо приховування доходів є голослівними та не беруться судом до уваги. Про розмір доходу відповідача у 2021 році позивачеві взагалі нічого невідомо згідно її пояснень. Посилання позивача на те, що вона несе додаткові витрати на навчання дитини, пов`язані з розвитком здібностей дитини не є підставою для збільшення розміру стягнутих аліментів за рішенням суду та дає право на звернення до суду з самостійним позовом щодо стягнення з відповідача додаткових витрат на дитину у відповідності до ст.185 СК України Таким чином, суд вважає, що після ухвалення рішення судом відбулися незначні зміни у матеріальному стані сторін, пов`язані з інфляційними процесами у державі та, враховуючи те, що наразі малолітня [PERSON] перебуває у батька менший час, що тягне менший обсяг витрат на її харчування, факт витрачання відповідачем додаткових витрат на дитину за власним бажанням, отримання у другому півріччі 2020 року відповідачем доходу, що становить 6000 грн на місяць, суд вважає за доцільне заявлені позовні вимоги задовольнити частково, збільшити розмір аліментів, що стягуються з відповідача на користь позивача на утримання дитини до 1500 грн., щомісячно ( що відповідає ј частині від доведеного розміру щомісячного доходу відповідача). Також суд вважає, що з відповідача у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України підлягає стягненню судовий збір на користь держави. Крім того, у відповідності до ст. 141 ЦК України відповідач має право на відшкодування понесених судових витрат, пов`язаних з наданням йому правничої допомоги. Згідно до п.8 ЦПК України 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Враховуючи, що відповідна заява була зроблена позивачем під час судового розгляду у спрощеному провадженні, враховуючи вимоги п. 5) ч.7 ст 265 ЦПК України суд вважає за необхідне призначити судове засідання для вирішення питання про судові витрати без виклику сторін.

Outcome: partial