Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-21 00:00:00

24.02.2018 [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , позивач) звернувся до суду з позовом до Установи «28 Управління начальника робіт» (далі по тексту - 28 УНР, Установа, відповідач) про визнання звільнення незаконним і скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі на посаді заступника начальника Установи, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди в сумі 10 000 грн. На обґрунтування позову зазначив, що 25.01.2018 він отримав листа відповідача про те, що наказом від 19.01.2018 № 5 його звільнено з роботи з посади заступника начальника Установи у зв'язку із втратою довір'я, а наказ про звільнення він фактично отримав лише 23.02.2018. Звільнення з роботи позивач вважає незаконним, необґрунтованим і таким, що порушує його права посилаючись на такі обставини. 19.01.2018 він був на своєму робочому місці до кінця робочого дня, при цьому керівництво ні усно, ні письмово не повідомляло його про звільнення, а з 22.01.2018 до 16.02.2018 він перебував на лікарняному. У зв'язку з наведеним позивач вважає, що наказ про звільнення було підготовлено та підписано лише 22.01.2018, тобто під час перебування його на лікарняному, що є порушенням статті 40 Кодексу законів про працю України. Посада заступника начальника Установи не передбачає безпосереднє обслуговування грошових і товарних цінностей, договір про повну матеріальну відповідальність чи посадову інструкцію позивач не підписував, а тому звільнення його у зв'язку із втратою довір'я є необґрунтованим. В обґрунтування оскаржуваного наказу відповідач посилається на дії позивача, вчинені ним під час тимчасового виконання обов'язків начальника Установи, проте звільнили його з посади заступника начальника. Окрім того від виконання обов'язків начальника Установи позивача було увільнено у зв'язку з виробничою необхідністю на підставі наказу від 08.09.2017, а відтак в основу оскаржуваного наказу покладено неправдиві відомості. Оскільки позивача звільнили незаконно, він повинен бути поновлений на роботі зі стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Незаконним звільненням позивачу заподіяно моральну шкоду, яка виразилась у стражданнях та переживаннях та погіршенні стану здоров'я. Окрім того позивач змушений був докладати додаткові зусилля для організації свого життя, звернення до суду за захистом порушеного права. Відповідач позов не визнав та обґрунтував свої заперечення такими обставинами. Заступник начальника Установи [PERSON] , на якого було покладено тимчасове виконання обов'язків начальника Установи, не забезпечив збереження і ефективне використання державного майна та виконання вимог Законів України «Про використання земель оборони», «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» тощо. Фахівцями Управління нормативно-методичного забезпечення та моніторингу володіння, використання та розпорядження нерухомого майна і земель Міністерства оборони України виявлено істотні порушення фінансово-господарської діяльності установи щодо використання земель оборони та недотримання законності при укладанні договорів. Відповідно до пунктів 5.4., 6.6. Положення про Установу «28 Управління начальника робіт» керівник Установи несе персональну відповідальність за додержання порядку ведення, достовірність бухгалтерського обліку та звітності, розпоряджається коштами та майном Установи відповідно до чинного законодавства, проте позивач під час виконання обов'язків начальника Установи допустив умисне невиконання вимог законодавчих норм та підзаконних актів, недбало виконував свої службові обов'язки, що призвело до спричинення державі значної майнової шкоди. За фактами розтрати майна Міністерства оборони України та зловживання службовим становищем службовими особами Установи, зокрема, позивачем, прокуратурою м. Києва, слідчими слідчого відділу Дарницького УП ГУ НП у м. Києві та Генеральною прокуратурою України розслідуються кримінальні провадження. Відповідно до Положення про Установу «28 Управління начальника робіт» та укладеного з позивачем договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність позивач прийняв на себе повну матеріальну відповідальність за збереження ввірених йому роботодавцем матеріальних цінностей, а відтак він відноситься до кола осіб, які можуть бути звільнені з роботи у зв'язку з втратою довір'я. Вручити позивачу наказ про його звільнення у день його винесення не надалось можливим, оскільки він залишив робоче місце о 16-50 год. після того як йому стало відомо про підписання цього наказу начальником Установи. Про відсутність позивача на робочому місці 19.01.2018 складено відповідний акт. Після вихідних копію наказу позивачу було надіслано поштовим відправленням з пропозицією прибути до Установи для отримання трудової книжки. 06.04.2018 суд під головуванням судді Гальонкіної Ю.С. постановив ухвалу про відкриття провадження у справі та призначення справи до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін на 18.05.2018. 19.04.2018 відповідач подав відзив на позов з письмовими доказами. 18.05.2018 суд оголосив перерву до 07.06.2018. 23.05.2018 відповідач подав додаткові письмові докази, заяву про виключення з числа доказів письмових пояснень свідків [PERSON] та [PERSON] , клопотання про залишення позову без розгляду та про виклик свідків. 07.06.2018 суд задовольнив клопотання відповідача про долучення додаткових доказів та виклик свідків, відмовив у задоволенні клопотання про залишення позову без розгляду та оголосив перерву для виклику свідків до 03.07.2018. 03.07.2018 судове засідання не відбулося у зв'язку з закінченням строку відрядження судді Гальонкіної Ю.С. 06.07.2018 справу передано в провадження судді Трусової Т.О. 25.10.2018 суд відмовив у прийнятті заяви позивача про збільшення розміру позовних вимог, задовольнив клопотання позивача про витребування довідки про його середній заробіток, зобов'язав відповідача надати належним чином засвідчену копію оскаржуваного наказу та лист Міноборони, складений за результатами перевірки діяльності Установи, відмовив у задоволенні клопотання позивача про витребування додаткових доказів та оголосив перерву для виклику свідків до 15.11.2018. 30.10.2018 відповідач на виконання ухвали подав довідку про середній заробіток позивача, засвідчену копію оскаржуваного наказу та лист Міноборони. 15.11.2018 суд заслухав вступні промови учасників справи, допитав свідків та оголосив перерву до 22.11.2018. 22.11.2018 суд за клопотанням позивача продовжив перерву до 22.01.2019. Заслухавши в судовому засіданні учасників справи, дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив такі обставини. [PERSON] перебував у трудових відносинах з Установою «28 Управління начальника робіт», займаючи посаду заступника начальника Установи. Установа «28 Управління начальника робіт» є державною госпрозрахунковою установою, яка заснована на державній власності та належить до сфери управління Міністерства оборони України (пункт 1.1. Положення про Установу «28 Управління начальника робіт», затвердженого наказом Міністра оборони України від 15.10.2008, далі - Положення). Метою діяльності установи є виконання програми житлового військового будівництва для Міністерства оборони України, здійснення капітального і поточного ремонтів казарменно-житлового фонду, комунальних споруд, капітального будівництва житла, казарм, сховищ, складів та інших пов'язаних з цим будівельних, ремонтних, пусконалагоджувальних робіт на замовлення Міністерства оборони України, Збройних Сил України та інших замовників - юридичних і фізичних осіб з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку (пункт 2.1. Положення). Згідно з наказом Міністра оборони України від 27.03.2015 № 6-ДП на заступника начальника Установи [PERSON] за його згодою покладено тимчасове виконання обов'язків начальника Установи (а.с. 86). Відповідно до пунктів 5.4., 6.6. Положення керівник установи несе персональну відповідальність за додержання порядку ведення, достовірність бухгалтерського обліку та звітності, за стан та діяльність Установи, розпоряджається коштами та майном Установи відповідно до чинного законодавства України. 08.09.2017 Державний секретар Міністерства оборони України видав наказ № 31-ДП про увільнення позивача від тимчасового виконання обов'язків начальника Установи та повернення його до виконання обов'язків за посадою заступника начальника установи (а.с. 87). Наказом тимчасово виконуючого обов'язки начальника Установи від 19.01.2018 № 5 [PERSON] звільнено з роботи з посади заступника начальника Установи у зв'язку з втратою довір'я з боку власника або уповноваженого ним органу на підставі пункту 2 частини 1 статті 41 Кодексу законів про працю України (а.с. 186). Відповідно до положень пункту 2 частини 1 статті 41 Кодексу законів про працю України трудовий договір з працівником може бути розірваний з ініціативи власника або уповноваженого ним органу у випадку винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу. Виходячи зі змісту наведеної норми трудового права звільнення у зв'язку з втратою довір'я можливе у разі, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням транспортуванням, розподілом тощо), вчинив умисно чи необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір'я. Згідно положень статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Зміст наведених законодавчих положень дає підстави для висновку, що для того, щоб суд визнав звільнення працівника з роботи із зазначеної підстави обґрунтованим, роботодавець повинен довести, що працівник за змістом своїх трудових обов'язків дійсно належить до кола осіб, які безпосередньо обслуговують грошові чи товарні цінності, провину такого працівника у вчиненні умисних або з необережності протиправних дій, та заподіяння цими діями шкоди або створення загрози заподіяння такої шкоди. В оспорюваному наказі про звільнення позивача зазначено, що заступник начальника Установи [PERSON], на якого було покладено тимчасове виконання обов'язків начальника Установи, не забезпечив збереження і ефективне використання державного майна, що звільняється у результаті реформування Збройних Сил України, та реалізації Державної програми будівництва житла для військовослужбовців, виконання вимог Законів України «Про використання земель оборони», «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» тощо. Також в наказі міститься посилання на те, що за неналежне виконання службових обов'язків позивача увільнено від тимчасового виконання обов'язків начальника Установи, а в ході прийняття-передачі посади начальника Установи фахівцями Управління нормативно-методичного забезпечення та моніторингу володіння, використання та розпорядження нерухомого майна і земель Міністерства оборони України виявлено істотні порушення фінансово-господарської діяльності Установи щодо використання земель оборони та недотримання законності при укладанні договорів. Водночас судом встановлено, що зазначені в оспорюваному наказі відомості про підстави увільнення позивача від тимчасового виконання обов'язків начальника Установине відповідають дійсності, а на момент його прийняття не було достатніх і належних даних, які б доводили провину позивача у вчиненні протиправних дій, та заподіяння цими діями шкоди або створення загрози заподіяння такої шкоди. Так, зі змісту наказу Державного секретаря Міністерства оборони України від 08.09.2017№ 31-ДП вбачається, що підставою для його винесення стала виробнича необхідність, а не неналежне виконання службових обов'язків, як вказано у наказі про звільнення. Як встановив суд, 12.01.2018 т.в.о. начальника Установи видав наказ від № 03-о про проведення інвентаризації майна Установи станом на 19.01.2018 та створення інвентаризаційної комісії (а.с. 82). Згідно з актом інвентаризації, затвердженим т.в.о. начальника Установи 18.01.2018 (а.с. 83-85), виявлено нестачу козлового крану, закріпленого за будівельно-монтажною дільницею № 6 (начальник - [PERSON] ), проте доказів, що саме позивач несе відповідальність за цю нестачу, суду не надано, до участі у роботі інвентаризаційної комісії він не залучався і акт інвентаризації не підписував. З показань [PERSON] - старшого офіцера Управління нормативно-методичного забезпечення та моніторингу володіння, використання та розпорядження нерухомого майна і земель Міністерства оборони України, вбачається, що за дорученням державного секретаря Міністерства оборони України від 02.01.2018 у 28 УНР проводилась перевірка питань укладання договорів про будівництво житла на земельній ділянці за адресою: м . Київ , вул. Поліська . Вказаною перевіркою встановлено, що у 2005 р. 28 УНР було передано земельну ділянку на вул . Поліській у Дарницькому районі м. Києва, що відноситься до земель оборони, для будівництва житлового комплексу. У тому ж 2005 р. колишній начальник 28 УНР [PERSON] за відсутності довіреності Міністерства оборони України уклав договір про інвестування будівництва житлового мікрорайону на вищевказаній земельній ділянці з ТОВ «ИССО», одним із засновників яких була його дружина. В подальшому [PERSON] , діючи не в інтересах очолюваної ним Установи та Міноборони , уклав низку інших договорів щодо будівництва на вищевказаній земельній ділянці. Під час перевірки також було отримано дані про те, що в період 2015-2017 років, під час тимчасового виконання обов'язків начальника Установи [PERSON] , на виконання договору про інвестування будівництва та низки інших підписаних [PERSON] договорів були прийняті рішення про передачу майнових прав на житлові та нежитлові приміщення ТОВ «ИССО» та про залучення до будівництва пов'язаних з ТОВ «ИССО» суб'єктів підприємницької діяльності і укладались договори в їх інтересах, зокрема, договори з ТОВ «Бориспільміськбуд», у яких взагалі не було передбачено частку житлової площі Міноборони для забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей, а частку 28 УНР безпідставно зменшено, передбачено можливість для ТОВ «Бориспільміськбуд» розрахуватись з Установою житловою площею в інших об'єктах будівництва за зменшеним коефіцієнтом. За результатами перевірки було зроблено висновок, що начальником Установи [PERSON] ., тимчасово виконуючими обов'язки начальника Установи [PERSON] та [PERSON] приймались рішення, що суперечать інтересам держави, наслідком чого стали втрата права Міноборони на частку житлової площі для забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей, а також передача у власність підконтрольних суб'єктів господарської діяльності понад 1471 кв.м. житлової площі вартістю понад 15 млн. грн., що створило передумови для втрати Міноборони прав на земельну ділянку загальною площею 5,59 га вартістю понад 70 млн. грн. З наведеного вбачається, що позивача було звільнено з роботи за дії, вчинені під час тимчасового виконання ним обов'язків начальника Установи, однак його звільнення відбулося з посади заступника начальника Установи. Жодних належних доказів щодо вчинення позивачем неправомірних дій на посаді заступника начальника Установи відповідач не надав. Затвердження заступником начальника Установи [PERSON] у вересні 2017 р. актів розбирання будівель і споруд підтверджує лише оприбуткування на матеріальний звітначальника будівельно-монтажної дільниці № 3 отриманих від розбирання матеріалів (а.с. 130-137) і жодним чином не свідчить про неправомірність цих дій позивача. Більш того наведені факти неправомірних дій посадових осіб 26 УНР викладені в адресованому Державному секретарю Міністерства оборони України листі тимчасово виконуючого обов'язки начальника Управління нормативно-методичного забезпечення та моніторингу володіння, використання та розпорядження нерухомого майна і земель Міністерства оборони України від 29.01.2018 № 407/94, тобто на момент видачі оспорюваного наказу не було встановлено жодних фактичних даних, які б давали підстави вважати, що позивач вчинив протиправні дії, а відтак не було і приводу для звільнення його з підстав втрати довір'я. З цих же підстав суд не приймає до уваги і відкидає як неналежні докази наказ т.в.о начальника Установи від 17.04.2018 № 30-0 «Про результати розслідування та відшкодування шкоди винними особами», заяву та повідомлення про кримінальне правопорушення, подані т.в.о начальника Установи 02.03.2018 та 27.04.2018 до військової прокуратури Дарницького гарнізону, накази про відсторонення від роботи, притягнення до відповідальності та звільнення головного бухгалтера Установи [PERSON] та повідомлення органу досудового розслідування про відкриті кримінальні провадження (а.с. 125-127, 128, 138-146, 150, 151-152, 153-154). Представник відповідача посилався на те, що посада заступника керівника Установи відноситься до категорії посад, з яких працівника може бути звільнено у зв'язку з втратою довір'я, на підтвердження чого надав договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, укладений у2014 р. між Установою «28 Управління начальника робіт» та заступником начальника установи [PERSON] (а.с. 88). Згідно з вказаним договором позивач прийняв на себе повну матеріальну відповідальність за збереження ввірених йому роботодавцем матеріальних цінностей та зобов'язався дбайливо ставитися до переданих йому на збереження або з іншою метою матеріальних цінностей підприємства і вживати заходів для попередження збитків; своєчасно повідомляти роботодавця про всі обставини, що загрожують забезпеченню збереження ввірених йому матеріальних цінностей; вести облік, складати й передавати у визначеному порядку товарно-грошові та інші звіти про рух та рештки ввірених йому матеріальних цінностей; брати участь в інвентаризації ввірених йому матеріальних цінностей. Разом з тим посадову інструкцію заступника керівника Установи та докази передачі заступнику керівника Установи Безрученку М.І. під звіт, на збереження або з іншою метою матеріальних цінностей суду не надано, а у Положенні про Установу «28 Управління начальника робіт» коло службових обов'язків заступника керівника Установи взагалі не визначено. З огляду на наведене суд визнає обґрунтованими доводи позивача про те, що посада заступника керівника Установи не передбачає безпосереднє обслуговування грошових і товарних цінностей. Відтак оцінюючи сукупність встановлених обставин, суд дійшов до переконання, що звільнення [PERSON] з роботи за пунктом 2 частини 1 статті 41 Кодексу законів про працю України проведене без законних підстав. Заслуговують на увагу і доводи позивача про те, що його звільнено з роботи з порушенням частини 3 статті 40 Кодексу законів про працю України, яка містить заборону звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності. Так, судом встановлено, що робочий день в Установі закінчується о 17-00 год., що визнається сторонами і підтверджується наданою відповідачем довідкою (а.с. 155). Відповідно до пояснень позивача 19.01.2018 (у п'ятницю) він був на своєму робочому місці до кінця робочого дня, при цьому керівництво ні усно, ні письмово не повідомляло його про звільнення. З показань свідка [PERSON] вбачається, що приблизно о 16-30 год - 16-40 год. в присутності позивача на його робочому місці проводився огляд сейфу, і за результатами огляду було виявлено відсутність певних документів, про що в подальшому повідомили в прокуратуру. Цю обставину підтвердив і допитаний в якості свідка начальник установи [PERSON] , який не заперечував, що на той момент наказу про звільнення позивача ще не було. Наказ про звільнення позивача викладений на трьох з половиною сторінках, що дає обґрунтовані підстави вважати, що дата його винесення не відповідає дійсності, а фактично наказ було підготовлено і підписано не раніше наступного робочого дня, тобто 22.01.2018. Ця обставина побічно підтверджується і тим, що до листа, яким позивач повідомлявся про звільнення (переданого на пошту для відправлення 22.01.2018 о 18-26 год., а.с. 19, 25), копії відповідного наказу не було додано. З наданих позивачем листків непрацездатності (а.с. 22-24 ) вбачається, що з 22.01.2018 по 16.02.2018 він був непрацездатний, а отже в цей період він не міг бути звільнений з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Що стосується тверджень відповідача про пропущення позивачем встановленого законом строку звернення до суду з даним позовом, то суд їх визнає необґрунтованими з таких підстав. Згідно з приписом частини 1 статті 233 Кодексу законів про працю України працівник може звернутися до суду з заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. З пояснень позивача вбачається, що про своє звільнення він дізнався з листа відповідача, отриманого 25.01.2018, трудову книжку отримав 08.02.2018, а наказ про звільнення йому було вручено лише 23.02.2018. Наведене підтверджуються листом 28 УНР від 22.01.2018, який не містить жодних даних про направлення разом з ним позивачу копії наказу (а.с. 19), і доказів, які б спростовували ці обставини, суду не надано. Отже враховуючи, що з позовом про поновлення на роботі позивач звернувся 24.02.2018, встановлений законом строк звернення до суду з позовом про поновлення на роботі ним не пропущений. Незаконним звільненням порушені трудові права позивача, які підлягають судовому захисту у спосіб, передбачений частиною 1 статті 235 Кодексу законів про працю України, шляхом скасування незаконного наказу і поновлення позивача на попередній роботі. У зв'язку з поновленням позивача на роботі відповідно до положень частини 2 статті 235 цього Кодексу стягненню з відповідача підлягають кошти за 20 днів (робочих) непрацездатності та середній заробіток за час його вимушеного прогулу. Відповідно до пункту 32 Порядку обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26.09.2001 № 1266, для розрахунку лікарняних сума нарахованого доходу працівника береться до розрахунку із облікових даних підприємства за попередні повні 12 календарних місяці. Згідно з даними довідки відповідача (а.с. 95) середньоденний заробіток позивача за 12 повних календарних місяців роботи, що передували тимчасовій непрацездатності, становить 475,26 грн. (117863,69/248 робочих днів). Позивач має страховий стаж більше 8 років, а отже в якості лікарняних йому належить 100% середнього заробітку, що становить 9 505,20 грн. (475,26х20). Відповідно до пункту 2 розділу IІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.2005 № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Оскільки подією, з якою пов'язана виплата позивачу коштів за час вимушеного прогулу, є його звільнення у січні 2019 р., при обчисленні середньої заробітної плати варто виходити з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передували цій події - за листопад та за грудень 2017 р. За ці два місяці позивач отримав заробітну плату у розмірі 20525,68 грн., а фактично відпрацьовано робочих днів за цей період - 42, а відтак розмір середньоденного заробітку, який підлягає застосуванню при обчисленні компенсації в порядку статті 117 Кодексу законів про працю України, становить 488,70 грн. (а.с. 192). Кількість днів вимушеного прогулу позивача за період з 17.02.2018 по 22.01.2019 включно складає 231 робочий день, а отже розмір заробітної плати за час вимушеного прогулу становить 112 889,70 грн. (488,70х231). При вирішенні вимог [PERSON] про відшкодування моральної шкоди суд виходить з загальних положень про відшкодування моральної шкоди як способу захисту суб'єктивних цивільних прав, встановлених статтями 23, 1167 ЦК України, та статтею 237-1 Кодексу законів про працю України, відповідно до вимог якої відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. З огляду на встановлені обставини суд вважає доведеним, що неправомірне звільнення позивача з роботи завдало йому моральних страждань та переживань, оскільки відповідач без законних підстав позбавив його можливості працювати і отримувати винагороду за працю, а звільнення з негативним формулюванням перешкоджало його працевлаштуванню, чим позивач був поставлений в скрутне матеріальне становище та змушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя і відстоювання своїх прав в суді. Враховуючи викладене та

Outcome: partial