Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-29 00:00:00

23 серпня 2013 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. В обґрунтування позовної заяви зазначено, що 24 березня 2012 року між ним та [PERSON] було укладено усний договір позики та передано відповідачу 180\~000 грн., які відповідач зобовязалася повернути \~до 30 квітня 2012 року. В підтвердження отримання коштів відповідач написала розписку. Проте у зазначений термін кошти не повернула, в добровільному порядку спір вирішити не вдалося. Відповідач відмовляється повертати борг, мотивуючи це відсутністю коштів. У звязку з чим [PERSON] просив суд стягнути з відповідача на його користь суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення в розмірі 182\~880 грн., стягнути з відповідача на його користь три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення в сумі 7219 грн. 73 коп., допустити негайне виконання рішення суду та віднести судові витрати на відповідача (а.с.2-3). Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 07 жовтня 2013 року позовні вимоги [PERSON] задоволені частково. Стягнуто з [PERSON]\~\~на користь [PERSON] заборгованість за договором позики з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення в сумі 182\~\~880 грн., три проценти річних від простроченої суми в сумі 7219 грн. 73 коп. та судові витрати в сумі 1901 грн. Також вирішено питання щодо судового збору. В задоволенні решти позовних вимог [PERSON] відмовлено (а.с.25-27). Не погодившись з рішенням суду [PERSON] звернулася \~до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення яким зменшити розмір заборгованості до 46223,51 грн. (а.с.144-146). Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступних підстав. Судом 1 інстанції встановлено, що 24 березня 2012 року [PERSON] отримала від [PERSON] в борг 180\~\~000 грн. та зобовязалася повернути їх до 30 квітня 2012 року, про що надала розписку (а.с. 5). Відповідачем свої зобовязання за борговою розпискою не виконані, кошти позивачу не повернуті, у звязку з чим станом на 01.09.2013 року, згідно розрахунку наданого позивачем, заборгованість з урахування індексу інфляції становить 182 880 гривень 00 копійок та 3% річних 7219 гривень 73 копійок. Задовольняючи позовні вимоги, суд 1 інстанції виходив з того, що відповідач отримані від позивача у борг грошові кошти в строк передбачений у розписці, написаною нею власноруч, не повернула, тому у звязку із неналежним виконанням своїх зобовязань виникла заборгованість, яка і підлягає стягненню з відповідачки у розмірі 190 099 гривень 73 копійок (сума боргу з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних). Вказані висновки суду 1 інстанції щодо стягнення заборгованості в сумі 180\~000, 00 грн. відповідають нормам матеріального та процесуального права. Так, відповідно до ст. 1046\~ЦК України, за договором\~позики одна сторона (позикодавець) безоплатно передає другій стороні (позикодавцеві) грошові кошти, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Договір вважається укладеним з моменту передання грошей. На підтвердження укладення договору позики може бути надана розписка. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобовязання повинно виконуватися належним чином, у відповідності до умов договору. З матеріалів справи вбачається, що 24 березня 2012 року відповідач отримала від позивача в борг 180\~\~000 грн. та зобовязалася повернути їх до 30 квітня 2012 року, що підтверджується розпискою. Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Як вбачається зі справи, договір позики є правомірним, оскільки його недійсність законом прямо не встановлена та судом він недійсним не визнаний, а тому він повинен виконуватися, виходячи зі змісту норм матеріального права та з урахуванням умов і змісту самого договору. Також, за змістом ст. 599 ЦК України, зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. З матеріалів справи не вбачається, що існуюче зобовязання між сторонами було виконано, або припинено іншим шляхом, передбаченим ст. ст. 600-609 ЦК України. Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за договором позики у сумі 180\~000, 00 грн. Підстав для застосування позовної давності немає. Однак колегія суддів не в повній мірі погоджується з сумою штрафних санкцій, передбачених ст.. 625 ЦК України, стягнутих судом. Так, у відповідності до ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Враховуючи, що боржник допустив прострочення виконання зобовязання за договором з 01.05.2012 року, то саме з цього часу слід розраховувати інфляційні витрати та три процента річних. Сума трьох процентів річних розрахована позивачем та стягнута судом у сумі 7219 гривень 73 копійок за період з 01.05.2012 року по 31.08.2013 року, тобто за 488 днів. Дана сума розрахована та стягнута обґрунтовано та відповідає вимогам закону 180000:100х3:365х488=7219,73 грн. Що стосується інфляційних витрат, то в цій частині позивачем наведено необґрунтований розрахунок, який судом 1 інстанції не перевірений, що призвело до ухвалення в даній частині рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, що є підставлю для скасування рішення в цій частині з ухваленням нового рішення в цій частині. Так, як вже було встановлено боржник допустив прострочення виконання зобовязання за договором в сумі 180000 грн. з 01.05.2012 року, то саме з цього часу слід розраховувати інфляційні витрати і по дату, зазначену позивачем у позові, тобто по 31.08.2013 року включно. Розрахунок суми заборгованості з урахуванням індексу інфляції проводиться шляхом множення суми заборгованості на сукупний індекс інфляції за період заборгованості. Враховуючи величини індексів інфляції у 2012 та 2013 роках за даними служби статистики України, робимо наступний розрахунок сукупного індексу інфляції (СІІ) за період з 01.05.2012 року по 31.08.2013року. СІІ=(99,7:100)х(99,7:100)х(99,8:100)х(99,7:100)х(100,1:100)х(100:100)х(99,9:100)х(100,2:100)х(100,2:100)х(99,9:100)х(100:100)х(100:100)х(100,1:100)х(100:100)х(99,9:100)х(99,3:100) = 0,985. Отже, враховуючи, що сукупний індекс інфляції становить 0,985, то сума заборгованості 180000 грн. індексації не підлягає, оскільки з урахуванням індексу інфляції становить 177300 грн. (180000х0,985=177300 грн.). З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що позивачу слід відмовити у задоволенні позову в частині стягненні інфляційних витрат. Враховуючи, що колегія дійшла висновку про обґрунтованість позову в частині стягнення суми боргу 180000 грн. та трьох процентів річних в сумі 7219,73 грн., а всього 187219,73 грн., то сума стягнутого судового збору підлягає зміні, з урахуванням пропорційності до суми задоволених позовних вимог, і її слід зменшити з 1910 грн. до 1872,19 грн. Доводи апелянта з приводу безпідставності висновку суду 1 інстанції щодо наявності заборгованості у сумі 180000 грн., колегія суддів до уваги не приймає, оскільки долучені до матеріалів справи акти приймання-передачі транспортних засобів, накладна, бухгалтерська довідка та протоколи загальних зборів не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо наявності заборгованості у сумі 180000 грн., які згідно розписки фізична особа [PERSON] особисто отримала від фізичної особи [PERSON], , оскільки не є належними та допустимими доказами по даній справі. Відповідачка не заперечувала, що саме нею була написана та підписана розписка, відповідно до якої вона особисто отримала 180000 грн. Належних та допустимих доказів виконання зобовязання суду вона не надала. Надані апелянтом акти приймання-передачі транспортних засобів, бухгалтерська довідка та протоколи загальних зборів не містять відомостей укладання між сторонами по справі правочинів на виконання договору позики шляхом отримання в користування транспортних засобів та підписів позивача щодо отримання та повернення транспортних засобі. Зі змісту копії наданої накладної також не вбачається відомостей щодо виконання спірного договору позики. Отже, доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі зясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, а відповідно до ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду в частині стягнення суми боргу та трьох процентів річних відповідає вимогам ст. 213, 214 ЦПК України, і його в цій частині слід залишити без змін.

Outcome: partial