Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-30 00:00:00

22.05.2018 [PERSON] звернулася із позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу, мотивуючи свої вимоги тим, що спочатку сімейне життя з відповідачем склалося добре, але за останні роки чоловік дуже змінився: офіційно не працював, не приділяв уваги дружині та дитині. З літа 2017 року сімейні відносини з відповідачем припинено, позивач виїхала з сином в інше місце проживання. За час спільного проживання майна, яке б належало на праві спільної сумнісної власності сторони не придбали. Позивач вважає, що сімейні відносини між сторонами остаточно припинено, сторони втратили почуття любові один до одного, мають різні погляди на життя, через це сімейні стосунки між сторонами відновити і зберегти неможливо. Посилаючись на викладене позивач просила позов задовольнити. У підготовче судове засідання позивач не з'явилася, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Відповідач до підготовчого судового засідання не з'явився, надав до суду заяву, в якій просив розглядати позовну заяву без його участі, проти позову не заперечував та просив шлюб розірвати. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що у зв'язку із визнанням позову відповідачем згідно ч.3 ст. 200 ЦПК України, позов підлягає задоволенню у підготовчому засіданні. Як встановлено у судовому засіданні, 04.07.2009 року було укладено шлюб між [PERSON] та [PERSON], який був зареєстрований Заводським відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції, актовий запис №264, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER]. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - [PERSON], [INFO]. Проте спільне життя сторін не склалося, сімейні стосунки сторони припинили влітку 2017 року, позивач виїхала до іншого місця проживання. Позивач вважає, що сімейні відносини між сторонами остаточно припинено, сімейні стосунки між сторонами відновити і зберегти неможливо. Нормами ст. 51 Конституції України встановлено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 №11, проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Вище викладені вимоги законодавства регламентовані також ст.112 СК України. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Відповідно до ст.109 СК України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Згідно ст.ст. 110, 112 СК України позовна заява про розірвання шлюбу підлягає задоволенню, якщо подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам одного з них і мають істотне значення. Згідно з ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Таким чином, вище викладені обставини свідчать про те, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу є неможливим та таким, що суперечить інтересам сторін. За такого, суд вважає, що сім'я сторін розпалася остаточно і зберегти її неможливо, тому позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved