Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-23 00:00:00

24.01.2020 р. [PERSON] (далі - позивачка) звернулась до суду з позовною заявою до Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві (далі - відповідач), треті особи, які не заваляють самостійних вимог щодо предмета спору: ТОВ «ФК «ПФБ Кредит», Відділ з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, про зняття арешту з нерухомого майна, з урахуванням уточненої позовної заяви, просить суд: зняти арешт з нерухомого майна, а саме: квартири [ADDRESS] . Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що 22.11.2019 р. між нею та ТОВ «ФК «ПФБ Кредит» уклали договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS] . Разом з тим, позивачка звернулась до Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації із заяво про реєстрації її місця проживання в спірній квартирі, однак їй двічі було відмовлено посилаючись на те, що постановою від 23.02.2015 р. державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві було накладено арешт на квартиру. При цьому, 16.12.2019 р. на прийомі у державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві Бахрушина А.М. позивачці було роз`яснено, що чинним законодавством не визначено механізм вилучення записів про обтяження майна після реєстрації прав власності на предмет іпотеки іпотекодержателем. За таких обставин, посилаючись на порушення своїх прав, позивачка просить суд зняти арешт з нерухомого майна, яке належить їй на праві власності. Ухвалою від 15.01.2019 року відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання. 16.03.2020 р. на адресу суду надійшли пояснення представника ТОВ «ФК «ПФБ Кредит», в яких останній просив суд задовольнити вимоги позивачки. Позивачка в судовому засіданні свої вимоги підтримала, просила суд задовольнити їх у повному обсязі, проти проведення заочного розгляду справи не заперечила. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, свого представника до суду не направив, про дату, час і місце судового розгляду повідомлявся належним чином у встановленому законом порядку, причин неявки не повідомив та відзиву не подав. Представник Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явилась, проте до суду подав клопотання про розгляд справи за відсутності представника. Представник ТОВ «ФК «ПФБ Кредит» в судове засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином. Враховуючи, що позивачка не заперечила проти проведення заочного розгляду справи, при цьому, належним чином повідомлений відповідач в судове засідання не з`явився, відзиву не подав, а тому відповідно до вимог ст.ст. 280, 281 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Вислухавши пояснення позивачки, дослідивши матеріали справи та оцінивши зібрані по справі докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що 27.06.2012 р. між ПАТ «Промислово - фінансовий банк» (перейменовано ПрАТ «ФК «Промислово - фінансовий банк Кредит», правонаступник - ТОВ «ФК «ПФБ Кредит») та [PERSON] укладений договір іпотеки, який посвідчений приватний нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кварацхелія Н.Н., зареєстрований в реєстрі за № 353, предметом іпотеки була квартира [ADDRESS] . У зв`язку з порушенням зобов`язання, виконання яких було забезпечено вищевказаним нерухомим майно, 16.08.2019 р. ТОВ «ФК «ПФБ Кредит» та [PERSON] уклали договір про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Первушиною Н.Ю., зареєстрованого в реєстрі за № 2229. На підставі даного договору приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Первушиною Н.Ю. 26.08.2019 р. було зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] за ТОВ «ФК «ПФБ Кредит». При цьому, 22.11.2019 р. між ТОВ «ФК «ПФБ Кредит» та [PERSON] було укладено договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Лісіциною Я.Б., зареєстрованого в реєстрі за № 1107. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, на квартиру [ADDRESS] накладено арешт на підставі постанови ВДВС Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві № 45642764 від 27.05.2015 р. В обґрунтування своїх вимог позивачка вказує, що вона новий власник спірної квартири та не є боржником за договором іпотеки від 27.06.2012 р., крім того, вона зверталась до державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві Бахрушина А.М., проте останній роз`яснив їй, що чинним законодавством не визначено механізм вилучення записів про обтяження майна після реєстрації прав власності на предмет іпотеки іпотекодержателем. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Вендітеллі проти Італії» суд відзначив порушення в тому, що уряд не вжив швидких заходів для того, щоб знову надати в повноправне користування власність після закінчення відповідних розслідувань. Також, Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування. Тобто, наявність арешту на майно за відсутності правових підстав для цього, порушує право власності позивачки, внаслідок чого вона позбавлена змоги користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Водночас, як передбачено ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Положеннями ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу. Способами захисту свого цивільних прав та інтересів можуть бути, серед іншого, припинення дії, яка порушує. Відповідно до висновку Верховного Суду України від 15.03.2013 року у справі №6-26цс13,вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Згідно з ч.ч.1,2 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Крім того, як роз`яснено у постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в своїй постанові «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» № 5 від 03.06.2016 р., позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). За таких обставин, враховуючи, що позивачка не є боржником у виконавчому провадженні, яке перебуває на виконанні у Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві, крім того, вона набула права власності на квартиру у встановлений законом спосіб, більше того обтяження її майна порушують права останньої, як власника та перешкоджають вільному, повноцінному здійсненню нею права володіння, користування та розпорядження своїм майном, а тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню, а тому вважає за необхідне зняти арешт з нерухомого майна [PERSON] , а саме квартири [ADDRESS] , накладений відповідно до постанови відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві № 45642764 від 27.05.2015 р. Крім того, відповідно до вимог ст.ст. 133, 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в сумі 840,80 грн.

Outcome: approved