Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-23 00:00:00

24.01.2018 року позивач [PERSON] , звернулася до суду з позовом до [PERSON] , приватного нотаріуса Катеринопільської нотаріальної контори Катеринопільського нотаріального округу Черкаської області, третіх осіб на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: [PERSON] , сектору з питань державної реєстрації Катеринопільської РДА Черкаської області, про визнання договору міни земельної ділянки недійсним та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку. Позовна заява мотивовано тим, що позивачу на праві власності належала земельна ділянка з кадастровим номером 7122287500:02:002:0260, площею 3,9311 га, розташована у адміністривних межах Сухокалигірської сільської ради Катеринопільського району Черкаської області з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. 21.05.2014 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] , від імені якого на підставі довіреності, посвідченої державним нотаріусом Звенигородської державної нотаріальної контори Вечірко Н.В. діяла [PERSON] , укладено нотаріально посвідчений договір міни (обміну) земельних ділянок. Згідно з умовами вказаного договору позивач та відповідач [PERSON] обміняли (передали у власність один одному) належне їм на праві власності нерухоме майно, а саме: позивач передала наведену вище земельну ділянку, а відповідач - земельну ділянку, площею 0,0100 га, що розташована у адміністративних межах Катеринопільської селищної ради Катеринопільського району Черкаської області, цільове призначення якої - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 7122255100:03:002:0328. Обмін земельними ділянками відбувся без грошової доплати, при цьому нормативна грошова оцінка земельної ділянки позивача становить 100 847 грн, а нормативна грошова оцінка земельної ділянки відповідача [PERSON] становить 251 грн.. Позивач зазначила, що в рахунок майбутньої орендної плати за вказану вище земельну ділянку, яка перебуває в оренді у ТОВ ім. Гетьмана, вона мала намір укласти договір позики у розмірі 30 000 гривень для оплати навчання доньки. З цією метою позивач звернулася до голови вказаного товариства [PERSON] , який запропонував їй оформити договір позики у нотаріальному порядку. Позивач стверджує, що під час нотаріального посвідчення договору відповідач - державний нотаріус Вечірко Н.В. не надала їй можливості ознайомитися із змістом договору, а також самостійно не оголошувала змісту договору, тому вона, довіряючи [PERSON] , підписала договір у місцях, визначених нотаріусом, не читаючи останнього. При цьому їй також не було вручено копії договору. Позивач стверджує, що довідалася про справжній зміст, укладеного нею договору лише у жовтні 2014 року під час оформлення субсидії. За таких обставин, позивач стверджує, що уклала удаваний договір обміну земельних ділянок, який приховує, за одним твердженням позивача - договір позики, за іншим твердженням позивача - договір купівлі-продажу земельної ділянки. Крім того, з посиланням на правову позицію Верховного суду України, викладену у постанові у справі 6-464цс16 позивач стверджує про незаконність укладення нею договору обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, оскільки останній укладено під час дії мораторію на відчуження земельних ділянок сільськогосподарського призначення, який визначено у підпункті «б» пункту 15 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України . Отже, як на думку позивача, нотаріальне посвідчення договору відбулось всупереч забороні, встановленої пунктом 15 розділу Х Перехідних положень ЗК України, оскільки обмін земельними ділянками було проведено не за передбаченою законом схемою «пай на пай». На підставі викладеного позивач просила суд визнати договір міни (обміну), укладений між нею та відповідачем [PERSON] , недійсним; із дати нотаріального посвідчення договору міни (обміну) та скасувати відомості про державну реєстрацію права власності, що внесені згідно спірного договору. Відповідач [PERSON] проти задоволення позову заперечила у повному обсязі, пояснивши в судовому засіданні, що вона дійсно мала намір на укладення договору обміну земельних ділянок, але не була присутня у нотаріальній конторі під час підписання договору обміну, який за її дорученням, у межах наданих повноважень підписала її представник [PERSON] .. Представник відповідача [PERSON] адвокат Замковенко В.М. в судовому засіданні підтримав позицію свого довірителя, зокрема, зазначивши, що з урахуванням позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 15.05.2019 року у справі № 227/1506/18 спірний договір відповідає вимогам закону, а твердження позивача про його намір укласти договір позики є недостовірними. Відповідач Вечірко Н.В. проти задоволення позову заперечила у повному обсязі, пояснивши в судовому засіданні, що під час укладення спірного договору нею було дотримано усіх вимог закону щодо нотаріального посвідчення спірного договору. Зокрема, пояснила, що особисто роз`яснювала позивачу зміст та наслідки, укладення договору міни і остання, отримавши роз`яснення, та усвідомлюючи зміст правочину, добровільно підписала договір міни (обміну) земельних ділянок у присутності державного нотаріуса. Також пояснила, що після нотаріального посвідчення видала позивачу належній останній примірник договору міни (обміну). На підставі викладеного вважає, що твердження позивача про вчинення перешкод зі сторони нотаріуса є недостовірними. Третяособа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] та його представник адвокат Міщенко С.В проти задоволення позову заперечили у повному обсязі. Зокрема, зазначивши, що з урахуванням позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 15.05.2019 року у справі № 227/1506/18 спірний договір відповідає вимогам закону. Щодо тверджень позивача про її намір укласти договір позики зазначили, що остання, будучи належним чином повідомленою нотаріусом, про зміст та наслідки договору обміну земельних ділянок, усвідомлюючи значення своїх дій, добровільно підписала, а отже, уклала останній. При цьому зазначили, що твердження позивача про намір отримати позику для оплати навчання доньки спростовуються, зокрема наданими позивачем доказами з яких вбачається, що донька останньої навчається за рахунок коштів бюджету. Крім того, представником Міщенко С.В. звернуто увагу суду на правову позицію, висловлену у постанові Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 21.01.2020 року у справі № 227/1505/18 згідно якої вирішено аналогічний, як на думку представника, спір. Третяособа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору сектор з питань державної реєстрації Катеринопільської районної державної адміністрації Черкаської області повідомила суд про відсутність власної позиції з приводу спору та просить суд розглянути справу за відсутності представника. Судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини. З відомостей, що містяться у Державному акті на право приватної власності на землю серії ЧР № 7122287500:00:03:0020, виданому 30 січня 2002 року Сухокалигірською сільською радою Катеринопільського району Черкаської області на підставі рішення вказаної ради від 15 лисопада 2001 року № 15 та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 71 та в Держаному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 22048447 вбачається, що [PERSON] належала земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 3,9311 га, що розташована на території Сухокалигірської сільської ради Катеринопільського району Черкаської області. (а.с.110,137). З відомостей, що містяться у Свідоцтві про право власності на нерухоме майно, виданому 18 вересня 2013 року реєстраційною службою Катеринопільського районного управління юстиції Черкаської області, зареєстрованому в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно з реєстраційним № 160643971222 вбачається, що [PERSON] належала земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 0,0100 га, що розташована в адміністративних межах Катеринопільської селищної ради Катеринопільського району Черкаської області. (а.с.119-120). З відомостей, що містяться у договору міни, який посвідчений 21 травня 2014 року та зареєстрований в реєстрі за № 2-702 державним нотаріусом Звенигородської державної нотаріальної контори Черкаської області Вечірко Н.В. вбачається, що 21 травня 2014 року за між [PERSON] та [PERSON] , в особі її представника - [PERSON] , було укладено договір міни, за умовами якого кожна із сторін передала другій стороні у власність одну земельну ділянку в обмін на іншу земельну ділянку на таких умовах, зокрема: у результаті міни (обміну) [PERSON] набуває право власності на земельну ділянку, площею 0,01 00 га, що розташована адміністративних межах Катеринопільської селищної ради Катеринопільського району Черкаської області, цільове призначення якої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а [PERSON] набуває право власності на земельну ділянку, площею 3,9311 га, що розташована на території Сухокалигірською сільської ради Катеринопільського району Черкаської області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. (а.с.106-107). З відомостей, що містяться у довіреності, посвідченої 13 березня 2014 року та зареєстрованої в реєстрі за № 2-349 державним нотаріусом Звенигородської державної нотаріальної контори Черкаської області Вечірко Н.В. вбачається, що [PERSON] уповноважила [PERSON] бути її представником з наданням, зокрема повноважень щодо укладення від імені довірителя договорів купівлі-продажу, міни, іпотеки, застави, оренди за ціну та умовах на її розсуд.(а.с.130 зв.бік) З відомостей, що містяться у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій під № 2-702 вбачається, що 21 травня 2014 року [PERSON] та [PERSON] звернулися державного нотаріуса Звенигородської державної нотаріальної контори Черкаської області Вечірко Н.В. за вчиненням нотаріальної дії та, як сторони договору міни земельних ділянок власноручно підписали вказаний реєстр.(а.с.104-105) З відомостей, що містяться у довідці, виданої 24.01.2018 року за № 18 виконавчим комітетом Мокрокалигірської сільської ради вбачається, що до складу родини [PERSON] входить донька [PERSON] .(а.с.51) З відомостей, що містяться у довідці, виданої 20.08.2015 року за № 413 Канівським коледжем культури та мистецтв Уманського державного педагогічного університету ім. П.Тичини вбачається, що [PERSON] зарахована на другий курс спеціалізації «Образотворче мистецтво» денної форми навчання на бюджетній основі з 01.09.2015 року.(а.с.48) З відомостей, що містяться у довідці, виданої 15.09.2017 року за № 144 Канівським коледжем культури та мистецтв Уманського державного педагогічного університету ім. П.Тичини вбачається, що [PERSON] навчається на четвертому курсі спеціалізації «Образотворче мистецтво» денної форми навчання на бюджетній основі.(а.с.47) Відповідно до положень статей 6 і 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками (частина перша статті 78 ЗК України). Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них (частина друга статті 78 ЗК України). Земельне законодавство України базується на принципі невтручання держави у здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом (пункт «в» частини першої статті 5 ЗК України). Встановлена пунктом 15 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України заборона відчуження земельних ділянок сільськогосподарського призначення у редакції, чинній до 01 січня 2019 року, передбачала винятки, одним з яких була можливість обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону, а не земельної частки (паю) на іншу земельну частку (пай). Відповідно до пункту «а» частини першої статті 81 ЗК України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки, зокрема, на підставі їх придбання за договором міни. За договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов`язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар. Кожна із сторін договору міни є продавцем того товару, який він передає в обмін, і покупцем товару, який він одержує взамін. Договором може бути встановлена доплата за товар більшої вартості, що обмінюється на товар меншої вартості (частини перша-третя статті 715 ЦК України). У разі, якщо власник земельної ділянки, яка знаходиться всередині єдиного масиву, що використовується спільно власниками земельних ділянок чи іншими особами для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, виявляє бажання використовувати належну йому земельну ділянку самостійно, він може обміняти її на іншу земельну ділянку на межі цього або іншого масиву (частина перша статті 14 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)») ( далі - Закон № 899-IV). Сільські, селищні, міські ради в межах їх повноважень щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) оформляють матеріали обміну земельними частками (паями), проведеного за бажанням їх власників до моменту державної реєстрації права власності на земельну ділянку (абзац одинадцятий частини першої статті 5 Закону № 899-IV). Частина перша статті 14 Закону № 899-IVвизначає один з випадків можливого обміну земельними ділянками, що використовуються їхніми власниками для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а не регулює обмін земельними частками (паями), права на які підтверджені сертифікатом, і розподіленими та визначеними у натурі земельними ділянками, які ще не зареєстровані за власниками земельних часток (паїв). Стаття 14 Закону № 899-IV не забороняє можливість обміну земельними ділянками, що використовуються для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, в інших випадках, ніж той, який визначений у частині першій цієї статті, як і не забороняє можливість обміну іншими, ніж призначені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельними ділянками сільськогосподарського призначення. Заборона відчуження земельних ділянок сільськогосподарського призначення, визначена у підпункті «б» пункту 15 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України у редакції, чинній до 01 січня 2019 року, та виключення з неї можливості обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону стосуються не тільки земельних ділянок, що використовуються для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а й інших земельних ділянок сільськогосподарського призначення. Наявність у сільських, селищних, міських рад і районних державних адміністрацій передбаченого в абзаці одинадцятому частини першої статті 5 Закону № 899-IV повноваження оформляти матеріали обміну земельними частками (паями), проведеного за бажанням їх власників до моменту видачі державних актів на право власності на земельну ділянку (з 01 січня 2019 року - до моменту державної реєстрації права власності на земельну ділянку), не виключає можливість обміну згідно з чинним законодавством земельними ділянками, на які вже були видані державні акти на право власності на земельну ділянку власникам земельних часток (паїв). У своєму рішенні від 22 травня 2018 року Європейський суд з прав людини у справі «Зеленчук і Цицюра проти України» (Zelenchuk and Tsitsyura v. Ukraine), що набуло статусу остаточного 22 серпня 2018 року, зазначив, що законодавча заборона відчуження земельних ділянок становить втручання у мирне володіння майном заявників (§ 104). Заборона відчуження та її продовження мали підґрунтя у національному законодавстві, яке ніколи не визнавалось неконституційним (§ 105). Органи влади України послідовно протягом майже двох десятиліть визначали своєю метою кінцеве запровадження належним чином врегульованого ринку землі, розглядаючи заборону відчуження як проміжний етап на шляху до досягнення цієї мети. Сам характер заборони відчуження, проголошена ціль її запровадження та продовження полягали по суті у наданні часу для розгляду можливих альтернатив абсолютній забороні продажу (§ 129). Європейський суд з прав людини встановив порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (§ 149), вважаючи, що це є достатньою справедливою сатисфакцією за будь-яку моральну шкоду, завдану заявникам (§ 156). Згідно із частиною четвертою статті 10 ЦПК України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Рішення Європейського суду з прав людини від 22 травня 2018 року у справі «Зеленчук і Цицюра проти України» (Zelenchuk and Tsytsyura v. Ukraine, заяви № 846/16 і № 1075/16) не може трактуватися як спеціальний дозвіл на вільний обіг земельних ділянок сільськогосподарського призначення безвідносно до приписів нормативних актів України. Такий висновок відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, висловленому у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 227/1506/18 (касаційне провадження № 14-66цс19), у якому відступлено від висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі № 6-172цс14, від 11 лютого 2015 року у справі № 6-5цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-464цс16. Аналогічні за змістом висновки зроблені і у постанові Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 21.01.2020 року у справі № 227/1505/18. Отже, щодо невідповідності оспорюваного договору міни (обміну) вимогам, визначеним у підпункті «б» пункту 15 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України, суд враховує, що договір міни (обміну) земельних ділянок від 21 травня 2014 року укладено між власниками [PERSON] та [PERSON] , яким земельні ділянки належали на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку та свідоцтва про право власності на нерухоме майно. При цьому вказані вище особи обмінялися сформованими земельними ділянками з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та які зареєстровані, а тому на спірні правовідносини не поширюються положення Закону № 899-IV, дія якого поширюється на обмін розподілених між власниками, визначених у натурі земельних ділянок, але які ще незареєстровані відповідно до закону за власниками, тобто таких, які не можуть виступати об`єктом цивільних прав. Також суд враховує, що земельні ділянки, обмін яких було здійснено, не знаходяться всередині єдиного масиву, що використовується спільно власниками земельних ділянок чи іншими особами для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. За таких обставин суд визнає, що правовідносини, які виникли між [PERSON] та [PERSON] внаслідок укладення договору міни, не суперечать підпункту «б» пункту 15 розділу X «Перехідні положення» ЗК України у редакції, чинній на час укладення договору міни, та відповідають положенням статей 203, 715, 716 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч.ч. 1-3,5,6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ч. 1 ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Відповідно роз`яснень, викладених у пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду судами справ про визнання правочинів недійсними» за удаваним правочином (стаття 235 ЦК ( 435-15 ) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК ( 435-15 ) має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору. Відповідно до ч. 4 ст. 639 ЦК України якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріальне посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Відповідно до ч. 1 ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Відповідно до вимог ч.ч. 1-2 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, щодо удаваності оспорюваного договору міни (обміну), який, за одним твердженням позивача, було укладено з метою приховати договір позики, суд враховує, що позивачем не надано, передбаченої ч. 2 ст. 1047 ЦК України розписки позичальника або іншого документу, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми, тому суд визнає, що докази на підтвердження укладення, саме договору позики відсутні. Також суд враховує, що твердження позивача про наявність потреби у оплаті коштів на навчання доньки спростовується наданими самим же позивачем та наведеними вище доказами з яких вбачається, що донька позивача навчається на бюджетній основі. Крім того, щодо удаваності оспорюваного договору міни (обміну), який, за іншим твердженням позивача, було укладено з метою приховати договір купівлі-продажу земельної ділянки, суд визнає, що твердження позивач про підписання договору внаслідок безумовної довіри до [PERSON] є непереконливими, оскільки останній взагалі не був стороною оспорюваного правочину. При цьому суд враховує, що вказані вище твердження позивача спростовуються наданими в судовому засіданні поясненнями: нотаріуса; відповідача [PERSON] та третьої особи [PERSON] ; а також волевиявленням позивача, яка власноручно підписала, як договір міни (обміну), так і журнал вчинення нотаріальних дій в якому чітко зазначено зміст вчиненої нотаріальної дії. З урахуванням наведених вище висновків, оцінивши, за своїм внутрішнім переконанням, досліджені у судовому засіданні докази, врахувавши належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок досліджених доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність законних підстав для їх задоволення, оскільки твердження позивача про ведення її в оману та удаваність оспорюваного договору міни (обміну) спростовуються сукупністю досліджених судом та наведених вище доказів з яких вбачається, що позивач, маючи необхідний обсяг цивільної дієздатності, добровільно вчинила правочин, саме міни (обміну) земельних ділянок, який відповідав її внутрішній волі та був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені вказаним правочином. За таких обставин суд визнає, що заявлені позивачем позовні вимоги є недоведеними та з цих підстав відмовляє у їх задоволенні. За клопотанням сторін питання розподілу судових витрат буде вирішено судом шляхом ухвалення додаткового рішення, після подання відповідних письмових доказів, які сторони зобов`язалися подати у визначений законом строк. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed