Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-05 00:00:00

23.08.2018 року позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа - Орган опіки і піклування виконавчого комітету Первомайської міської ради Харківської області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, в обґрунтування якого, послалася на таке: вона є власником будинку [ADDRESS]. Будинок належить їй на підставі договору купівлі-продажу від 14.08.1987 року. Відповідач [PERSON] разом зі своїми дітьми [PERSON],[INFO], [PERSON],[INFO] та [PERSON], [INFO], зареєстровані в якості дочки з онуками, за зазначеною вище адресою, але тривалий час більше 3-х років там не мешкають. Наразі позивач не має можливості оформити субсидію та сплачувати комунальні послуги ще і за відповідачів. Вважає, що відповідно до ст. 405 ЦК України може поставити питання перед судом про визнання відповідача із дітьми такими, що втратили право користування житловим приміщенням, через не проживання у ній понад 1 рік без поважних причин. Позивач до судового засідання не прибула, проте від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за її відсутності та відсутності позивача, на задоволенні позову наполягають, проти винесення заочного рішення не заперечують. Представник третьої особи - органу опіки та піклування Первомайського міськвиконкому Харківської області [PERSON] у судове засідання не з'явився, але надав суду заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримують частково, тільки в частині визнання [PERSON] такою,що втратила право користування житлом. Відповідач до судового засідання не прибула, хоча була у встановленому законом порядку повідомлена про день та час розгляду справи, якихось заперечень суду не надала. З урахуванням положень ст. 280 ЦПК України, отримавши згоду позивача, суд ухвалив розглянути справу заочно з ухваленням заочного рішення на підставі наявних у справі доказів та без фіксування судового засідання технічним засобом з підстав, визначених ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд, вивчивши позовну заяву, дослідивши та проаналізувавши письмові докази, встановив такі факти і відповідні до них правовідносини: позивач [PERSON] є власником будинку [ADDRESS], будинок належить їй на підставі договору купівлі-продажу від 14.08.1987 року (а.с.4). Право власності також зареєстровано в Первомайському БТІ Харківської області в реєстровій книзі № 2, за реєстровим № 257. Відповідач [PERSON] разом з неповнолітніми дітьми [PERSON],[INFO], [PERSON],[INFO], [PERSON], [INFO], зареєстрована в якості дочки з онуками, за зазначеною вище адресою, що вбачається з довідки відділу ЖКГ ВК Первомайської міської ради Харківської області від 21.08.2018 року за № 479 (а.с.8), але тривалий час більше 3-х років там не мешкає разом зі своїми неповнолітніми дітьми, згідно акту від 20.08.2018 року, складеного комісією у складі інспектора з паспортизації населення МВК ЖКГ [PERSON] та сусідів [PERSON] та [PERSON] (а.с.8). Позивач не має можливості оформити субсидію та сплачувати комунальні послуги ще і за відповідача, це і стало підставою для звернення до суду з позовом. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна та зобов'язана довести судові ті обставини, на які вона посилається, як на підтвердження своїх вимог або підтвердження своїх заперечень. На думку суду, відповідач, не надавши заперечень на позовні вимоги та жодного доказу поважності не проживання у будинку позивача більше року, визначила для себе інше місце мешкання. Відповідно ж до ст. 405 ЦК України за особами зберігається право на житлову площу протягом 1 року, а перевищивши вказаний термін, тільки за рішенням суду його можна поновити, і те через поважність причин не проживання на житловій площі. Натомість, позивач повністю підтвердив обґрунтованість своєї позиції, що також вбачається і з акту від 20.08.2018 року, що у спірному будинку відповідач разом зі своїми неповнолітніми дітьми не мешкають з 2015 року. Одній дитині відповідача повних 14 років, другій 12 років, а третій 8 років. Відповідно до ч.ч.2,3,4 ст. 29 ЦК України фізична особа,яка досягла чотирнадцяти років,вільно обирає собі місця проживання,за винятком обмежень,які встановлюються законом; місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Таким чином, оскільки матір-відповідач обрала інше місце проживання, ніж позивач (власник житла), то і місце проживання неповнолітніх має бути визначене за місцем проживання матері. Враховуючи викладене, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до п.2 ч.1 ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» особа знімається з реєстрації місця проживання внаслідок набрання чинності рішенням про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням. А судом встановлено факт не проживання на спірній житловій площі відповідачки разом з її неповнолітніми дітьми без поважних причин.

Outcome: approved