Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-05 00:00:00

23 квітня 2019 року, [PERSON] , звернувся до суду з позовом, в якому просив суд, звільнити з-під арешту та зняти заборону відчуження з усього нерухомого майна, яке належить йому праві приватної власності, накладеного на підставі виконавчого листа № 1866, виданого Приморським районним судом м. Одеси від 06.04.2006 р., за заявою Другого ДВС у Київському районі м. Одеси, який зареєстрований в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна реєстратором Одеської філії державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України 15 березня 2007 року, реєстраційний номер обтяження 4639033, мотивуючи це тим, що на підставі виконавчого листа № 1866, виданого Приморським районним судом м. Одеси від 06.04.2006 року, 15.03.2007 року державним реєстратором Одеської філії державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна було внесено запис про обтяження, а саме арешт нерухомого майна (реєстраційний номер обтяження 4639033), де об`єктом обтяження зазначено невизначене майно, а саме все нерухоме майно, належне йому на праві власності з підстав того, що у Другому Київському відділі державної виконавчої служби м. Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області перебувало виконавче провадження №3322081 з примусового виконання виконавчого листа № 1866, виданого Приморським районним судом м. Одеси про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошової суми у розмірі 141400,00 грн. В підготовче судове засідання позивач та його представниця не з`явились, про дату, час та місце судового розгляду справи були повідомлені належним чином, однак від представниці позивача до суду надійшло письмове клопотання, в якому вона повністю підтримала позов [PERSON] , просила його задовольнити і слухати справу без їх участі (а.с. 50,53). Відповідач в підготовче судове засідання не з`явився про дату, час та місце судового розгляду справи був повідомлений належним чином, однак надіслав на адресу суду письмову заяву, в якій повністю визнав позов [PERSON] про звільнення майна з-під арешту, з підстав відсутності у нього будь-яких боргових зобов`язань зокрема обов`язку щодо сплати грошової суми [PERSON] у розмірі 141400 грн., за виконавчим листом № 1866, виданим Приморським районним судом м. Одеси , яку [PERSON] повнстю сплатив йому (а.с. 48,51). Представник 3-ої особи Другого Київського відділу державної виконавчої служби м. Одеса ГТУЮ в Одеській області судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надавши при цьому відзив на позовну заяву, в якому просив у задоволені позову [PERSON] про звільнення майна з-під арешту відмовити в повному обсязі з підстав відсутності у них доказів погашення боргу [PERSON] перед стягувачем [PERSON] (а.с. 36-41). З урахуванням вимог ч. 3 ст. 200 ЦПК України, відповідно до якої, за результатами розгляду підготовчого провадження, суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем, суд вважає необхідним ухвалити рішення в підготовчому судовому засіданні. Дослідивши матеріали справи, суд вважає що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи Відповідно до ст. 1 Протоколу до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» - кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Стаття 41 Конституції України наголошує - кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному Законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності - є непорушним. Статтями 316-320,321,328 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава - не втручається у здійснення власником права власності. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності набувається на підставах, що не заборонені Законом, зокрема із правочинів і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із Закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статями 386-393 ЦК України передбачено - держава забезпечує рівний захист усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Статтею 60 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна - арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Судом встановлено, що згідно з інформаційної довідки №156097719 від 13 лютого 2019 року з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна на підставі виконавчого листа №1866, виданого Приморським районним судом м.Одеси від 06 квітня 2006 року, 15 березня 2007 року державним реєстратором Одеської філії державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна було внесено запис про обтяження, а саме арешт нерухомого майна (реєстраційний номер обтяження 4639033), де об`єктом обтяження зазначено невизначене майно, а саме все нерухоме майно, належне на праві власності [PERSON] (а.с. 14). 12 грудня 2018 року позивач звернувся до Другого Київського відділу державної виконавчої служби м. Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області з заявою, в якій просив надати для ознайомлення матеріали виконавчого провадження в процесі якого був накладений арешт на все нерухоме майно, яке належить [PERSON] (підстава накладення арешту - виконавчий лист №1866 від 06.04.2006), у відповідь на вищезазначену заяву, [PERSON] від Другого Київського відділу державної виконавчої служби м. Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області надійшов лист за вих.№39024 від 20.12.2018 р., з якого вбачається, що на виконанні у Другому Київському відділі державної виконавчої служби м. Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області перебувало виконавче провадження №3322081 з примусового виконання виконавчого листа №1866, виданого Приморським районним судом м. Одеси про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошової суми у розмірі 141400,00 грн. (а.с. 15, 16). Згідно матеріалів, доданих до заяви, 15.03.2007 року державним виконавцем відділу була винесена постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження. Вищезазначене виконавче провадження було завершено на підставі п.9 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції, яка діяла станом на час вчинення вказаних виконавчих дій, та передано на зберігання до архіву та в подальшому, було знищено через закінчення трирічного терміну його зберігання. З матеріалів позову, а саме з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, існування заборони відчуження всього нерухоме майно [PERSON] , враховуючи вищевикладене, зазначена заборона порушують права позивача та створюють перешкоди у вільному розпорядженні власним майном, а також враховуючи письмову заяву відповідача про визнання позову та відсутності обов`язку щодо сплати грошової суми [PERSON] у розмірі 141400 грн., а тому суд вважає необхідним задовольнити позов.

Outcome: approved