Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-24 00:00:00

24.02.2014 року до суду подано позов [PERSON] до [PERSON], в якому позивач просить суд визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, що розташоване в [ADDRESS]. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 8 квітня 2014 року до сумісного розгляду із первісним позов прийнято зустрічний позов, в якому відповідач [PERSON] просить суд встановити факт проживання [PERSON] зі [PERSON] однією сім'єю з травня 2005 року по 7 липня 2007 року, визнати квартиру [ADDRESS] спільним сумісним майном [PERSON] та [PERSON], визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS], зобов'язати [PERSON] утриматись від дій, направлених на перешкоджання [PERSON] в користуванні квартирою [ADDRESS] та передати ключі від вхідної двері зазначеної квартири. В судовому засіданні позивач та представник позивача просили суд задовольнити первісний позов, пояснивши, що після розлучення відповідач залишила місце проживання, переїхавши до своїх батьків на постійне місце проживання. Зустрічні вимоги позивач не визнав з тих підстав, що спірну квартиру придбав до шлюбу на кошти, які частково позичив у від свого знайомого, а іншу частину запозичив у банку і до цього часу має борги, а спірна квартира перебуває під забороною на відчуження за договором іпотеки. Відповідач та представник відповідача просили суд відмовити позивачу в задоволенні позову, і повністю підтримали вимоги за зустрічним позовом, пояснивши, що з 2005 року сторони проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу спочатку на орендованих квартирах, а потім вирішили придбати квартиру для подальшого в ній сумісного проживання. З цією метою сторони разом підшукували варіанти отримання банківського займу, гроші на первісний внесок позичили під гарантії батьків відповідача, а потім батьки компенсували таку позику. Після купівлі квартири сторони відремонтували квартиру і проживали в ній разом до реєстрації шлюбу 07.07.2007 року. Оскільки сторони проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу відповідач вважає, що квартира є спільним сумісним майном, а тому їй належить 1/2 частина цього майна і позивач не має права визнавати відповідача такою, що втратила право користування квартирою як її співвласника. До участі у справі у якості 3-ї особи притягнуто закрите акціонерне товариство «ОТП Банк» як іпотекодержателя спірної квартири. Представник 3-ї особи в судове засідання повторно не з'явився, подавши заяву про розгляд справи за відсутністю представника банку і подані заперечення проти зустрічного позову, в яких банк зазначає, що спірна квартира не може відчужуватись як іпотечне майно і є виключно особистим майном позивача, про що зазначено в договорах між позивачем та банком. Вислухавши в судовому засіданні пояснення сторін, допитавши свідків та дослідивши надані суду докази, суд вважає необхідним задовольнити вимоги за первісним позовом в повному обсязі і відмовити в задоволенні зустрічних позовних вимог з наступних підстав. Сторони зареєстрували шлюб 7 липня 2007 року, про що видано свідоцтво про шлюб [NUMBER]. В шлюбі народились доньки [PERSON] та [PERSON] [INFO], що підтверджено відповідно копіями свідоцтв про народження [NUMBER] та [NUMBER]. У листопаді 2010 року [PERSON] звернувся до суду із позовом про розірвання шлюбу і рішенням Харківського районного суду Харківської області від 3 травня 2012 року шлюб між сторонами розірвано і при цьому судом встановлено, що сторони разом не проживають, спору про місце проживання дітей і майнового спору не мають, діти залишаються проживати із матір'ю. Відомостей про проживання сторін до шлюбу однією сім'єю рішення суду про розірвання шлюбу не містить. Довідкою № 443 від 17.02.2014 року підтверджено, що відповідач до цього часу зареєстрована в спірній квартирі. За договором купівлі-продажу, посвідченим 16 березня 2007 року, посвідченим приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу [PERSON] реєстровий № 997 продавці [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] продали, а [PERSON] купив трикімнатну квартиру, що розташована в [ADDRESS] за 247450 гривен. Право власності позивачем набуто на цю квартиру 10.04.2007 року, що підтверджено копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 10.04.2007 року № витягу 14179511. Зазначена спірна квартира придбана на кошти, отримані за кредитним договором № ML-702/029/2007 від 16 березня 2007 року, укладеним між [PERSON] та закритим акціонерним товариством «ОТП Банк». За цим договором [PERSON] отримав позику в розмірі 41600 доларів США на купівлю нерухомого майна із встановленням фіксованої процентної ставки в 4,99% річних за погашення суми кредиту ануітетними платежами. Строк погашення кредиту 16 березня 2032 року. Відповідач в цьому договорі не є ні стороною ні поручителем. Зобов'язання за договором забезпечені іпотекою, про що надано копію договору іпотеки PML-702/029/2007, укладений між [PERSON] та ЗАТ «ОТП Банк» 16 березня 2007 року. Договір іпотеки укладений на умовах в тому числі відсутності прав третіх осіб на це майно, а також наданням права розпоряджатися квартирою іпотекодавцю виключно за згодою банку. Домовленість сторін договору іпотеки про права відповідача на квартиру, або про те, що [PERSON] перебуває у фактичних шлюбних стосунках з відповідачем, або з іншою особою в договорі відсутня. Первісний внесок за квартиру в розмірі 7000 доларів США здійснений за рахунок займу, отриманого [PERSON] у [PERSON], про що надана суду розписка від 15.03.2007 року. Оскільки можливість задоволення зустрічного позову може виключити можливість задоволення первісного позову, суд вважає необхідним спочатку визначити які правовідносини виникли між сторонами щодо спірної квартири і чи є обґрунтованими і достатніми доводи відповідача про набуття нею права власності на таке майно. Вирішуючи питання можливості задоволення вимог за зустрічним позовом, суд виходить із того, що позивач обґрунтовує свої вимоги про визнання за нею права власності на спірну квартиру виходячи із факту проживання сторін до реєстрації шлюбу однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Отже, встановлення такого факту необхідно як підстава для набуття права власності на нерухоме майно в тому самому порядку як на майно подружжя. Дійсно, відповідно до вимог ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. При цьому слід враховувати, що відповідно до ст. 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага. Відповідно до ст. 190 ЦК України майном як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами. Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти. Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Крім того, згідно ст. ст. 10,11,60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Суд залучає відповідний орган чи особу, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, якщо дії законного представника суперечать інтересам особи, яку він представляє. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підтвердження доказів про проживання сторін однією сім'єю відповідач посилається на показання свідків, які в судовому засіданні пояснювали, що на їх думку до шлюбу з 2005 року [PERSON] і [PERSON] проживали разом, оскільки [PERSON] із гуртожитку переїхала на орендовану квартиру, де свідки зустрічались із сторонами на свята на цих квартирах, проводячи свій вільний час. При цьому подруги відповідача в разі відсутності в нічний час [PERSON] залишались на ніч разом із [PERSON] Такі показання свідків суд не може визнати достатніми для встановлене факту проживання сторін однією сім'єю, оскільки показання свідків стосуються епізодичних спостерігань за відносинами сторін і є надто суб'єктивним сприйняттям дійсності. При цьому показаннями свідка [PERSON], спростовуються такі припущення, оскільки цей свідок в судовому засіданні підтвердила, що квартиру, яка розташована в [ADDRESS] була надана виключно для проживання позивача - [PERSON] на умовах відсутності інших постійних жильців і ніяких стосунків з приводу користування цією квартирою з відповідачем [PERSON] зазначений свідок не підтвердила. Актом обстеження, складеним житловим кооперативом підтверджено, що в цій квартирі відповідач не проживала. Це не виключає епізодичного короткострокового перебування відповідача в цій квартирі, що об'єктивно і підтвердили свідки відповідача, але показання квартирної хазяйки об'єктивно спростовують ту обставину, що сторони орендували квартиру для проживання однією сім'єю. При цьому поняття сім'ї слід розуміти виходячи із положень ст. 3 СК України, якою визначено, що сім'я є первинним та основним осередком суспільства. Сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Отже, сам факт спільного проживання, чи постійного, чи не систематичного, навіть з частковим чи повним веденням спільного господарства не може свідчити про сімейні стосунки. Між членами сім'ї повинні існувати стійкі, чітко визначені права та обов'язки, але таких фактів свідки суду не повідомили. Крім того, інша квартира, в якій як зазначають свідки на їх думку однією сім'єю проживали сторони, взагалі не відомо на яких умовах орендувалась. Крім того, проживання в нічний час в такій квартирі інших осіб крім позивача та відповідача не може свідчити на користь того, що до реєстрації шлюбу сторони створили сім'ю в розумінні положень ст. 3 СК України. Надані відповідачем копії технічних паспортів на декілька побутових приладів не є достатнім доказом того, що саме ці прилади застосовувалась сторонами у спільному господарстві і не виключають користування таким майном виключно в інтересах однієї із сторін в справі. Проте показання допитаних в судовому засіданні свідків не є вирішальним при вирішення питання про можливість встановлення факту проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу, оскільки основним правилом в такому випадку виступає положення ст. 234 ЦПК України, якою визначено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. В даному випадку розгляд в позовному провадженні вимоги про встановлення факту, що має юридичне значення, не змінює змісту кінцевої мети встановлення наявності або відсутності фату, оскільки і в порядку окремого провадження і в позовному провадженні згідно положень ст. 234 ЦПК України, в розумінні загального змісту положень ст. ст. 256-269 ЦПК України беззаперечним є те, що суд встановлює лише ті факти, що мають юридичне значення, тобто ті факти, що є підставою для виникнення, зміни або припинення прав та обов'язків учасників цивільних сімейних та інших правовідносин. В даному випадку, якщо повернутись до змісту позовних вимог за зустрічним позовом юридичне значення факту, який просить встановити відповідач пов'язано із набуттям права власності на частину спірної квартири. Однак наведені судом докази свідчать про те, що в даному випадку встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу не породжує, не змінює і не скасовує прав та обов'язків сторін щодо спірного майна. Ці висновки суду грунтуються на наступному. На підставі аналізу змісту кредитного договору, договору іпотеки, договору позики грошей позивачем у фізичної особи суд приходить до висновку про те, що оскільки грошові зобов'язання між позивачем [PERSON] та ЗАТ «ОТП Банк» виникли виключно на договірній основі без участі відповідача [PERSON], то грошові кошти, на які придбана квартира є особистими коштами позивача [PERSON] При цьому та обставина, що в подальшому батьки відповідача після реєстрації шлюбу допомагали повернути частину боргу не підтверджено письмовими доказами, а тому на підставі ст. 218 ЦПК України виключно на свідченнях свідків постановити рішення суд не вправі. Але навіть за наявності доведеності такого факту, такі дії не є підставою для набуття відповідачем прав та обов'язків за договорами займу, іпотеки, купівлі-продажу і не є підставою для визнання права власності на майно в даному випадку. Крім того, слід враховувати обставинами, які мають істотне значення для справи наявність боргових зобов'язань, що в разі задоволення вимог відповідача підлягають також поділу між сторонами і які забезпечені всім нерухомим майном в якості застави. Отже поділ боргових зобов'язань приводить і до зміни боржника у борговому зобов'язанні, що може бути допущене лише за згодою кредитора відповідно до ст. 520 ЦК України. В справі поділ боргових зобов'язань взагалі не є предметом спору і 3-ю особою не надано згоди на поділ між сторонами суми боргу за кредитним договором і не надано згоди на заміну боржника у зобов'язанні. За таких обставин боргові зобов'язання є неподільними на час ухвалення рішення судом. Крім того, поділ нерухомого майна між сторонами призведе до необхідності зміни предмету застави тієї частини нерухомого майна, що може буде присуджена відповідачу. Згоду на таку заміну предмета застави 3-ю особою не надано, а тому, відповідно до ст. 579 ЦК України поділ нерухомого майна сторін не допускається без згоди на це 3-ї особи. Ці норми закону також свідчать про неможливість задоволення позовних вимог за зустрічним позовом і це є додатковим доказом того, грошові кошти, на які придбана спірна квартира належать особисто позивача - [PERSON]. Відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Отже, якщо пірне майно придбане на особисті кошти одного із подружжя, то таке майно є його особистою власністю і не має значення чи придбано в шлюбі, чи під час, коли сторони проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, чи коли таке майно придбано до або після шлюбу. З наведеного, суд приходить до висновку, що встановлення факту проживання позивача та відповідача однією сім'єю з 2005 року по 07.07.2007 року без реєстрації шлюбу в даному випадку не має юридичного значення, а тому за правилами, встановленими ст. ст. 234, 256-259 ЦПК України такий факт встановленню у судовому порядку не підлягає. Таким чином, враховуючи, що встановлення факту не є доведеним і не має юридичного значення, спірна квартира, що розташована в [ADDRESS] є особистою приватною власністю позивача [PERSON], суд відмовляє в задоволенні зустрічних позовних вимог, в яких відповідач [PERSON] просить суд встановити факт проживання [PERSON] зі [PERSON] однією сім'єю з травня 2005 року по 7 липня 2007 року, визнати квартиру [ADDRESS] спільним сумісним майном [PERSON] та [PERSON], визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] Стосовно іншої частини предмету спору, а саме вимог за первісним позовом про визнання особи такою, що втратила право, та вимог за зустрічним позовом про зобов'язання вчинити пені дії та утриматись від вчинення певних дій, судом встановлено наступне. Відповідно до вимог ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як свідчать довідки з місця проживання відповідач зареєстрована в квартирі, що розташована в [ADDRESS]. Як встановлено в судовому засіданні із пояснень позивача, відповідача та показань свідків відповідач [PERSON] виїхала з місця реєстрації до розірвання шлюбу у судовому порядку, спочатку проживала на орендованій квартирі, а на час розірвання шлюбу у травні 2012 року виїхала на постійне місце проживання за межі Харківської області. Дійсною причиною виселення відповідача суд вважає виїзд на інше постійне місце проживання в наслідок розірвання шлюбних відносин. Посилання відповідача на поважність відсутності за місцем реєстрації з причин проведення ремонту суд не вважає доведеним, оскільки показання свідків, які декілька разів потрапляли в квартиру, фотографії квартири, які зафіксували вигляд спірної квартири лише за один день і дата фотографування достовірно не встановлена. При цьому слід врахувати, що згідно висновку дільничного інспектора Люботинського ВМ Харківського РВ ГУМВС України в Харківській області від 29.01.2014 року встановлено, що [PERSON] з причин погіршення стосунків подружжя з серпня 2009 року з двома доньками виїхала на інше постійне місце проживання, станом на 09.04.2014 року [PERSON] до місцевої ради із заявами про поновлення її порушеного права на проживання не зверталась, про що зазначено в листі № 624 від 09.04.2014 року Пісочинської селищної ради, актом обстеження від 09.04.2014 року встановлено факт не проживання [PERSON] в спірній квартирі понад 3 роки, листування між сторонами свідчить про те, що відповідач розпочала проби прибути в спірну квартиру лише після відкриття провадження судом про визнання особи такою, що втратила право користування житлом. Крім того, за довідкою № 83 від 07.04.2014 року Комунального закладу охорони здоров'я «Центр первинної медико-санітарної допомоги сел. Пісочин Харківського району [PERSON].з серпня 2009 року за медичною допомогою до закладу не зверталась, до Харківського райвідділу із заявами про порушення житлових прав не зверталась, що підтверджено довідкою № 5473 від 17 квітня 2014 року, з початку 2010 року на адресу реєстрації позивач на замовлення за оплату книжкову продукцію не отримувала, про що свідчить довідка № 663 від 10.04.2014 року, з якої вбачається що на ім'я відповідача з початку 2010 року надсилались лише рекламні вироби. Твердження відповідача про те, що позивач не надавав проживати відповідачу в спірній квартирі, замінивши замок вхідної двері спростовується показаннями відповідача та її свідків, які підтверджували, що після виїзду на інше постійне місце проживання відповідач мала вільний доступ до житла, а довідкою № 130 від 04.04.2014 року КП «Пісочинське ВУЖКГ» підтверджується, що вхідний замок на двері замінений 18.03.2014 року, тобто після звернення позивача до суду. Враховуючи наведене, суд вважає доведеним, що відповідач втратила право користування квартирою[ADDRESS], тому суд визнає [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, що розташоване в [ADDRESS] і з цих підстав відмовляє відповідачу в задоволенні зустрічних позовних вимог, в яких [PERSON] просить зобов'язати [PERSON] утриматись від дій, направлених на перешкоджання [PERSON] в користуванні квартирою [ADDRESS] та передати ключі від вхідної двері зазначеної квартири. Підсумовуючи наведене суд повністю задовольняє вимоги [PERSON], повністю відмовляє в задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] і на підставі ст. 88 ЦПК України вважає необхідним стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати в розмірі 243 гривні 60 коп., а судові витрати, понесені [PERSON] - віднести за її рахунок.

Outcome: approved