Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-12 00:00:00

22 грудня 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В позовній заяві покликається на ту обставину, що він після смерті своє матері, [PERSON], яка померла [ADDRESS], фактично успадкував за законом, оскільки на момент її відкриття постійно проживав разом із матір'ю, але не зареєстрував у встановленому законом порядку, праві приватної власності на житловий будинок по [ADDRESS]. У даному будинку, окрім нього, зареєстрована також відповідач, яка є його колишньою невісткою. З 09 січня 2017 року відповідачка за вказаною адресою не проживає, ніяких витрат по утриманню будинку не несе, комунальних послуг не оплачує. Реєстрація відповідачки в житловому приміщенні порушує його право як власника у розпорядженні майном та призводить до порушення його житлових прав. Просить суд визнати відповідачку такою, що втратила право на користування жилим приміщенням. Ухвалою Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 22 грудня 2018 року позовну заяву прийнято до розгляду та призначено підготовче провадження, а ухвалою цього ж суду від 16 січня 2019 року підготовче провадження закінчене та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали з викладених підстав, просили позов задовольнити, в своїх поясненнях послались на обставини, викладені у тексті позовної заяви. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з'явилася, хоча про час та місце судового розгляду повідомлялась судом у встановленому законом порядку, відзиву на позов не подала, а тому судом згідно вимог ст. 280 ЦПК України ухвалюється заочне рішення, проти чого позивач та його представник не заперечують. Заслухавши пояснення позивача та його представника, допитавши свідків, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Судом встановлено, що після смерті своє матері, [PERSON], яка померла [ADDRESS], позивач по справі фактично успадкував за законом, оскільки на момент її відкриття постійно проживав разом із матір'ю, але не зареєстрував у встановленому законом порядку, праві приватної власності на житловий будинок по [ADDRESS]. Дана обставина стверджується копіями свідоцтва про право на спадщину за законом на ім'я [PERSON], витягу з реєстру прав власності, копіями свідоцтва про народження позивача та про смерть [PERSON], копією будинкової книги. У судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] є колишньою невісткою позивача, що стверджується копією рішення суду про розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України право члена сім»ї власника будинку, який не є його співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у цьому будинку. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як роз»яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 39 постанови № 6 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім»ї власника жилого приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК України. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім»ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім»ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. Як пояснили у судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON], відповідачка у даному будинку не проживає з 09 січня 2017 року, за вказаною адресою не з'являється, залишила малолітню дитину на позивача та його дружину і вибула на інше місце проживання. Долею дитини не цікавиться, не провідує, у зв'язку із чим була позбавлена батьківських прав. Ці показання свідків узгоджуються з матеріалами справи та рішенням суду про позбавлення її батьківських прав. Оскільки відповідач понад рік не проживає у спірному приміщенні, то є всі підстави вважати її такою, що втратила право на користування спірним жилим приміщенням. Таким чином, проаналізувавши зібрані і досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення. Понесені позивачем судові витрати, відповідно до ст.141 ЦПК України, суд покладає на відповідача.

Outcome: approved