Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-20 00:00:00

21 червня 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом та просить надати дозвіл на оформлення документів для тимчасового виїзду неповнолітніх дітей та надати дозвіл на виїзд дітей за кордон без згоди батька у її супроводі на період з 1 липня 2016 року по 31 серпня 2019 року. Мотивує свої вимоги тим, що вона з квітня 1999 року по лютий 2007 року перебувала з відповідачем в шлюбі. Від шлюбу мають двох дітей: сина [PERSON], [INFO], та доньку [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу діти проживають разом з нею та перебувають на повному її утриманні. Відповідач, будучи батьком дитини, матеріальної допомоги на утримання дітей не надає, не цікавиться ними, свої батьківські обов'язки, передбачені Сімейним кодексом України, не виконує. В даний час вона має бажання та можливість виїхати з дітьми до Італійської Республіки на відпочинок та для оздоровлення, але не може цього зробити, оскільки відповідач відмовляє їй в наданні дозволу на виїзд дітей. Вважає, що відповідач своїми діями порушує законні права дітей на гармонійний розвиток, право на відпочинок та оздоровлення. Уповноважений представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав, посилаючись на викладені в позовній заяві обставини і просив позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений завчасно та належним чином через оголошення в друкованому засобі масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження - газеті «Урядовий Кур'єр» від 14 липня 2016 року та в друкованому засобі масової інформації місцевої сфери розповсюдження - газеті «Сумщина» від 14 липня 2016 року. Представник органу опіки та піклування Синівської сільської ради Липоводолинського району Сумської області в судове засідання не зявився, в отриманій письмовій заяві викладене прохання розгляд справ проводити за відсутності представника. За таких обставин, суд вважає можливим розглянути цивільну справу без присутності відповідача та ухвалити заочне рішення, оскільки представник позивача не заперечував проти цього. Дослідивши матеріали справи, заслухавши представника позивача, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який на даний час було розірвано. Від шлюбу сторони мають двох дітей: сина [PERSON], [INFO], та доньку [PERSON] [INFO], які на теперішній час постійно мешкають разом з позивачем [PERSON] Дітям на час розгляду справи не виповнилося 16-ти років. Позивач має намір періодично на період канікул дітей виїжджати за межі України до Італійської Республіки разом з дітьми для їх відпочинку, оздоровлення, однак до теперішнього часу відсутня згода батька дітей - [PERSON] на виїзд дітей за кордон. Останній безпідставно відмовляється надати згоду на оформлення документів для тимчасового виїзду дітей за межі України. Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом. Конвенцією Про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої 27 лютого 1991 року передбачено, що батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно з приписами ст.ст. 150, 155 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України», оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до підпункту 2 п. 4 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, може здійснюватися в супроводі одного з батьків без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, оцінивши в сукупності досліджені в судовому засіданні докази в межах заявлених вимог, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про надання дозволу на оформлення проїзного документа для виїзду за межі України без згоди відповідача-батька та надання дозволу на виїзд неповнолітніх дітей без його згоди є обґрунтованими. Однак суд вважає необґрунтованим вказаний позивачем бажаний строк перебування за межами України - до 31 серпня 2019 року. Враховуючи заявлену мету виїзду - відпочинок та оздоровлення, суд вважає доцільним дозволити виїзд до Італійської Республіки неповнолітніх дітей позивача у супроводі матері до 31 грудня 2016 року. Отже, позов слід задовольнити частково.

Outcome: partial