Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-13 00:00:00

23 квітня 2015 року [PERSON] (далі - позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про визнання таким, що втратив право на користування жилим приміщенням, зазначила, що на підставі свідоцтва про право власності на житловий об'єкт нерухомого майнам вона є єдиним власником кватири під [ADDRESS] У цій квартирі зареєстровані її син - [PERSON], а з 28 жовтня 2010 року у квартирі також зареєстрована відповідач з сином та онуком позивача [PERSON] Онук проживає з позивачем, а відповідач з самого моменту реєстрації, у квартирі не проживає та не несе жодних витрат на утримання квартири. Добровільно знятися з реєстрації відповідач не бажає, що порушує права позивача, як власника квартири в частині вільного володіння користування та розпорядження своєю власністю. У судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на обставини, зазначені у позові, не заперечувала проти ухвалення судом заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з'явилася, про дату, час та місце розгляду справи відповідач повідомлялася належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Згідно ч. 1 ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Ураховуючи викладене вище, суд вважає, що оскільки відповідач не повідомила суд про причини неявки, заяви про розгляд справи за її відсутності не подала, а позивач не заперечує щодо ухвалення судом заочного рішення, слід провести заочний розгляд справи, на підставі наявних у справі доказів. Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи третя особа повідомлялася належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Розглянувши документи та матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивача, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд установив наступні обставини. Зі свідоцтва про право власності на житловий об'єкт нерухомого майна від 22 травня 2003 року вбачається, що кватира [ADDRESS] (далі - квартира) належить позивачу (а.с. 13). 26 жовтня 2010 року позивач зареєструвала своє право власності на квартиру, що підтверджується витягом про державну реєстрацію (а.с. 12). Із домової книги вбачається, що з 28 жовтня 2010 року в квартирі зареєстрована відповідач (а.с. 14-16). Згідно довідки виконавчого комітету Шаргородської міської ради Вінницької області ради від 22.04.2015 № 1502, [PERSON], [INFO] зареєстрована в [ADDRESS] м. Шаргород, проте ніколи там не проживала (а.с. 9). Цю обставину у судовому засіданні підтвердила також позивач. Як стверджує позивач, відповідач відмовляється добровільно знятися з реєстрації у квартирі. Установленим обставинам відповідають цивільні правовідносини, пов'язані з володінням, користуванням та розпорядженням власністю, які регулюються, зокрема, Житловим кодексом Української РСР (далі - ЖК УРСР) та Цивільним кодексом України (далі - ЦК України). Так, згідно зі ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Частиною 1 ст. 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно із ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право. Частиною 3 цієї ж статті також передбачено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Статтею 3 Закону України «Про свободу пересування і вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що реєстрація це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Частиною 1 ст. 7 цього ж Закону передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані зі зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до статей 10, 57-60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана за допомогою належних та допустимих доказів довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Ураховуючи наведене, суд вважає, що оскільки позивачу на праві власності належить квартира, а відповідач права власності на будь-яку частину квартири не має, без поважних причин не проживає у ній з моменту реєстрації - з 28 жовтня 2010 року, тобто понад один рік, не є членом сім'ї позивача, іншої домовленості між нею та позивачем немає, а реєстрація відповідача у квартирі чинить позивачу перешкоди у вільному користуванні та розпорядженні належним їй на праві власності майном, то відповідач повинна бути визнана такою, що втратила право користування квартирою. Отже, позов слід задовольнити повністю. Пунктом 6 ч. 1 ст. 214 ЦПК України встановлено, що під час ухвалення рішення суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати. Згідно з ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. При зверненні до суду позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 243,60 грн, отже, оскільки позов задоволено, то з відповідача на користь позивача належить стягнути сплачений нею судовий збір. Тому,

Outcome: approved