Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-07 00:00:00

23 жовтня 2014 року [PERSON] звернулась до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовною заявою до [PERSON], в якій просила суд стягнути з відповідача на свою користь аліменти на період навчання у сумі 900, 00 гривень щомісячно але не більш ніж до досягнення нею 23 років. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач послалась на те, що [PERSON] являється її батьком. [PERSON] сплачував аліменти на користь матері [PERSON] на утримання [PERSON] до повноліття. [INFO] року позивачу виповнилось 18 років, у зв'язку з чим [PERSON] припинив сплачувати аліменти. У 2014 році позивач вступила на перший курс Дніпропетровського Державного аграрно-економічного університету, на факультет обліку і фінансів за контрактом. [PERSON] добровільно не надає матеріальну допомогу на навчання [PERSON], у зв'язку із чим позивач і звернулась до суду. 08 грудня 2014 року позивач в судове засідання не з'явилась, надала до суду заяву в якій просила розглянути справу без її участі, уточнила позовні вимоги у розмірі 738,00 гривень та просила їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, обґрунтовуючи їх доказами, наявними в матеріалах справи. Проти заочного розгляду справи не заперечувала. 08 грудня 2014 року відповідач в судове засідання не з'явився про дату, час та місце судового розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, з клопотанням про відкладення розгляду справи до суду не звернувся. Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення); за ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв'язку з чим суд, з метою недопущення порушення строків розгляду справи, передбачених ст. 157 ЦПК України, з урахуванням згоди позивача, вважає за можливе провести заочний розгляд справи та вирішити справу у порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що [INFO] року у батька [PERSON] та матері [PERSON] народилась дитина - дочка [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 19 липня 1996 року Відповідно до довідки виданої Комунальним підприємством «Житлово - експлуатаційне підприємство № 53» Дніпропетровської міської № 1516 від 21 жовтня 2014 року, вбачається, що [PERSON] проживає разом з матір'ю за адресою: [ADDRESS]. В матеріалах справи знаходиться довідка № 378 видана Дніпропетровським державним аграрно-економічним університетом, з якої вбачається, що [PERSON] дійсно являється студентом першого курсу факультету обліку і фінансів та навчається на денному відділенні на контракті. Також, в матеріалах справи наявний договір № 2707 від 18 серпня 2014 року, у якому зазначено, що ціна договору навчання складає 29520,00 гривень за весь строк надання освітньої послуги. Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами Сімейного кодексу України, Законом України «Про державний бюджет України на 2013 рік». Так, відповідно до положень ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 17 Постанови «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року № 3, за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Положеннями ст. 182 СК України визначено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Відповідно до ст. 185 СК України, той з батьків з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Нормою ст. 191 СК України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Згідно ст. 199 СК України передбачено, що якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму ВСУ «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Відповідно до ч. 3 ст. 199 СК право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів мають самі дочка, син, які продовжують навчатися, а також той із батьків, з яким вони проживають. Відповідно до ст. 200 СК України, суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст. 182 ЦПК України. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Відповідно до п. 17 постанови Пленуму ВСУ «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК. При цьому необхідно мати на увазі, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення. Що ж до максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, то відповідно до ч. 3 ст. 70 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» він не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи. Порядок стягнення аліментів визначено у ст. 74 Закону «Про виконавче провадження», а також у статтях 194 - 197, 274 СК. Відповідно до ст. 201 СК України до відносин між батьками і дочкою, сином щодо надання їм утримання застосовуються норми статей 187, 189-192 і 194-197 цього Кодексу. Відповідно до ст. 367 ч. 2 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України закріплено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. На підставі таких доказів, наведених вище норм діючого законодавства, враховуючи, що відповідач є батьком позивача повнолітньої [PERSON], [INFO], яку, у відповідності до ст. 199 СК України, зобов'язаний утримувати до досягнення нею 23 років у зв'язку з навчанням, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги частково, оскільки вартість освітньої послуги становить 7380,00 гривень щорічно, (з яких половина суми - 3690,00 гривень повинна сплачуватись батьком за десять навчальних місяців, та відповідно 369,00 гривень щомісяця) присудивши з відповідача на користь позивача аліменти у твердій грошовій сумі 369,00 гривень, відповідно до Закону, починаючи з 23 жовтня 2014 року, тобто з дати звернення позивача до суду. В іншій частині позовних вимог слід відмовити, як заявлені надлишкове. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд на підставі ч. 2 ст. 88 ЦПК України, враховуючи результат вирішення справи, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судові витрати по сплаті судового збору у сумі 243,60 гривень. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial