Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-19 00:00:00

23 грудня 2014 року [PERSON] звернувся до Селидівського міського суду Донецької області з позовом до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про стягнення заборгованості по орендній платі, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 01 грудня 2013 року між ним та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» був укладений Договору оренди №Дон.12/2013 нежитлового приміщення, за яким позивач передає, а відповідач приймає в строкове платне користування (оренду) нежитлове приміщення загальною площею 323,60 кв.м, яке розташоване на першому поверсі БС-3 житлового будинку літ. А-12, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], з орендною платою 81087,86 грн., в т.ч. податок на доходи фізичних осіб та плати за користування земельною ділянкою або в еквіваленті 10144,86 доларів США за курсом, встановленим НБУ на дату укладення Договору. В подальшому було укладено Договір про внесення змін та доповнень №2 до Договору оренди, за яким розмір орендної плати змінено. Розмір орендної плати за спірний період становить 47500,00 грн. Відповідач виконував обов'язки за Договором оренди до липня 2014 року включно. Починаючи з серпня 2014 року по 30 жовтня 2014 року орендні платежі за Договором сплачено в загальній сумі 2 (дві) гривні. Тому, загальна сума боргу відповідача становить 142498,00 гривень за період з 01 серпня по 30 жовтня 2014 року, яку позивач просить стягнути з відповідача. Селидівським міським судом Донецької області від 09 вересня 2015 року в задоволені позову [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про стягнення заборгованості по орендній платі - відмовлено. Не погодившись з вищевказаним рішенням суду позивач [PERSON] подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Доводами апеляційної скарги наведено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, невірно зробив висновок щодо причин невиконання відповідачем зобов'язань. Судом першої інстанції не надана належна оцінка тому, що в порушення умов договору та закону відповідачем з липня 2014 року по теперішній час не надано жодного підтвердження відповідних компетентних органів про настання форс-мажорних обставин в період з серпня 2014 року по жовтень 2014 року. Посилання суду на рішення Правління Національного Банку України про запровадження надзвичайного режиму роботи банківської системи починаючи з 24.07.2014 року та призупинення здійснення всіх видів фінансових операцій у населених пунктах, які не контролюються українською владою, є безпідставним, оскільки, ці рішення НБУ стосуються лише призупинення фінансових операцій банківськими установами, але не призупиняють діяльність банків загалом і виконання договірних зобов'язань. Апелянт зазначає, що суд першої інстанції невірно встановив, що лист відповідача №2/22-17/47/07 від 02.07.2014 року, що надісланий у відповідності до умов Договору, є пропозицією розірвати Договір на підставах настання форс-мажорних обставин, а саме: проведення АТО. При цьому судом не прийнято до уваги, що відповідно до ст. 10 Закону України «Про тимчасові заходи на період антитерористичної операції» єдиним належним та достатнім документом, що підтверджують настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення АТО, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежне виконання) зобов'язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України. Такий сертифікат відповідачем не надавався. Крім того, відповідач з жовтня 2014 року до теперішнього часу не звертався до суду з позовом про розірвання Договору оренди у зв'язку з істотною зміною обставин з підстав, визначених ст. 652 ЦК України. В той же час, апелянт вважає, що суд безпідставно зазначив, що невиконання відповідачем зобов'язань за договором оренди у спірний період пов'язано з настанням обставин непереборної сили та форс-мажорними обставинами, а саме: з проведенням антитерористичної операції. Такі висновки суду є необґрунтованими, оскільки відповідно до ч. 6 ст. 762 ЦК України наймач звільняється від плати на весь час, протягом якого майно не могло бути ним використано через обставини, за які він не відповідає. Вважає, що відповідач не довів форс-мажорні обставини що мають своїм наслідком неможливість користування приміщенням та звільняють сторону від сплати грошових зобов'язань за договором. Проте суд, в порушення закону, визначив такі обставини доведеними та не взяв до уваги, що: 1) об'єкт оренди не повернутий за актом приймання-передачі до наступного часу, тобто фактично приміщення перебуває в користуванні орендаря; 2) відповідач до лютого 2015 року не припиняв сплачувати орендну плату за користування приміщенням; 3) в орендованому приміщенні знаходиться майно відповідача, обладнання. Позивач також вважає, що суд не прийняв до уваги та не надав належну оцінку наступним обставинам: 1) відповідач не припиняв споживати комунальні послуги та послуги з експлуатації об'єкта оренди, і на користь обслуговуючої компанії ОСББ «Престиж - Хол» сплачував рахунку за спожиті послуги до 30.10.2014 року. 2) 01.08.2014 року між сторонами укладено Договір про внесення змін та доповнень №2 до Договору оренди, за яким відповідачу на час обмеженого користування об'єктом оренди була суттєво знижена орендна плата. За таких обставин апелянт вважає, що висновки суду першої інстанції не ґрунтуються на законі та матеріалах справи. В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача доводи апеляційної скарги підтримав та просив апеляційну скаргу задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, заявив клопотання про розгляд справи за його відсутністю. Відповідно до ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Тому апеляційний суд вважає можливим слухати справу за відсутністю представника відповідача. Відповідно до ч. 2 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до статей 11 і 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із роз'ясненням Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п. 2 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставинах, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень,підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також, якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Судом першої інстанції встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що відповідно до Договору оренди нежитлового приміщення №Дон.12/2013 позивач передає, а відповідач приймає в строкове платне користування (оренду) нежитлове приміщення загальною площею 323,60 кв.м, яке розташоване на першому поверсі БС-3 житлового будинку літ. А-12 за адресою: [ADDRESS], з метою розміщення структурного підрозділу ПАТ «Дельта Банк» (а.с. 63-68). Відповідно до Акту прийому-передачі від 01 грудня 2013 року позивач передав, а відповідач прийняв в строкове платне користування (оренду) нежитлове приміщення загальною площею 323,60 кв.м, яке розташоване на першому поверсі БС-3 житлового будинку літ.А-12 за адресою: [ADDRESS](а.с. 69-70). 01 серпня 2014 року між сторонами було укладено Договір про внесення змін та доповнень №2 до Договору оренди нежитлового приміщення №Дон.12/2013 від 01 грудня 2013 року. Відповідно до даного Договору про внесення змін, сторони домовились про зміну суми орендної плати з 01 травня 2014 року по 31 жовтня 2014 року у розмірі 95000,00 грн., з 01 серпня 2014 року по 31 жовтня 2014 у розмірі 47500,00 грн., з 01 листопада 2014 року по 31 січня 2015 року у розмірі 66500,00 грн., з 01 лютого 2015 року до кінця строку оренди - 114000, 00 грн. (а.с. 71). Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив з того, що невиконання відповідачем зобов'язань з оплати за користування приміщенням за договором оренди нежитлового приміщення у період з серпня 2014 року по жовтень 2014 року пов'язано з настанням обставин непереборної сили та форс-мажорними обставинами, а саме: з проведенням антитерористичної операції (надалі - АТО). Вважав ці обставини доведеними належним чином - листами відповідача про неможливість подальшого користування приміщенням через проведення АТО та відмову від договору оренди; рішенням Національного банку України про запровадження надзвичайного режиму роботи банківської системи починаючи з 24.07.2014 року та призупинення здійснення всіх видів фінансових операцій у населених пунктах, які не контролюються українською владою. Проте, з такими висновками суду першої інстанції погодитися неможливо. Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші) чи утриматися від виконання певних дій, а інша сторона має право вимагати виконання такого обов'язку. За правилами ст. 627 ЦК України відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням положень Кодексу, інших актів цивільного судочинства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором. Наймач звільняється від плати за весь час протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які не відповідає. Згідно ч. 1 ст. 617 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Відповідно до п. 12.1 Договору оренди, сторони звільняються від відповідальності за неналежне виконання або за невиконання умов Договору у випадку дії форс-мажорних обставин,які виникли після укладення Договору та настання яких не залежить від волі сторін і безпосередньо впливає на можливості виконання договору. Форс-мажорні обставини включають стихійні лиха, екстремальні кліматичні умови, страйки, військові конфлікти, цивільне безладдя, епідемії і інші події, які відбуваються поза волею сторін. В судовому засіданні встановлено, що з 01 серпня 2014 року орендар припинив виконання своїх зобов'язань за договором, здійснивши часткову оплату за серпень - жовтень 2014 року у сумі 2,49 грн. та більше виплат за оренду приміщення не проводив (а.с. 43-44). Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач посилався як на підставу припинення проведення розрахунків з орендодавцем на форс-мажорні обставини, постанову Правління Національного банку України «Про зупинення здійснення фінансових операцій» від 06.08.2014 р. №466 ( далі Постанова №466), яка передбачає, що Банки України мають призупинити здійснення усіх видів фінансових операцій у населених пунктах, які не контролюються українською владою та на те, що позивач, як кредитор банку, має право на отримання заборгованості з орендної плати від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Фінансова операція - це будь-яка операція, пов'язана зі здійсненням або забезпеченням здійснення платежу суб'єктами господарювання, зокрема : - внесення або зняття депозиту (внеску,вкладу) ;- переказ грошей з рахунка на рахунок; - обмін валюти; надання послуг з випуску, - купівлі або продажу цінних паперів та інших видів фінансових активів; - надання або отримання позики або кредиту; - страхування паперів; - фінансовий лізинг; - здійснення випуску, обігу, погашення (розповсюдження) державної та іншої грошової лотереї; - надання послуг з випуску, купівлі, продажу і обслуговування чеків, векселів, платіжних карток, грошових поштових переказів та інших платіжних інструментів; - відкриття рахунка. Таким чином, Постановою №466 діяльність банків була призупинена частково, даною постановою банки не були наділені правом не виконувати своїх фінансових зобов'язань. Пунктом 4 Постанови №466 передбачено, що банки до повного відновлення діяльності вправі надавати клієнтам послуги за допомогою засобів мобільного обслуговування. Відповідно до ст. 10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02.09.2014 року №1669-VII, якою передбачено підтвердження обставин непереборної сили, зазначено, що протягом терміну дії цього Закону єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов'язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України. Відповідно до абзацу третього частини третьої статті 14 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» Торгово-промислова Палата України засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), а також торговельні та портові звичаї, прийняті в Україні, за зверненнями суб'єктів господарської діяльності та фізичних осіб. Статтею 14-1 цього Закону передбачено, що 1. Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб'єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб'єктів малого підприємництва видається безкоштовно. 2. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об'єктивно унеможливлюють виконання зобов'язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов'язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо. Доводи банку про те, що позивач має право, як кредитор, на отримання заборгованості з орендної плати від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, апеляційний суд не приймає тому, що відповідно до ст.ст. 1, 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» від 02.10.2012 року №5411-VI цим Законом регулюються правовідносини між банком і вкладниками і захищаються права вкладників та встановлюється у тому числі порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами. Вкладник - це фізична особа (у тому числі фізична особа - підприємець), яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або яка є власником іменного депозитного сертифіката. Тобто, у даному випадку не можна позивача віднести до кредитора, який має право на отримання боргу від Фонду відшкодування за вкладами у розумінні цього Закону. Частиною 2 ст. 614 ЦК України передбачено, що відсутність вини доводить особа, яка порушила зобов'язання. Жодних відомостей про звернення відповідача до Торгово-промислової Палати України або до будь-якої регіональної торгово-промислові палати для засвідчення форс-мажорних обставин суду не надано. Суду не надано також відомостей про звільнення відповідачем орендованого приміщення. Виходячи з вищенаведеного, апеляційний суд вважає, що розглядаючи справу про невиконання відповідачем зобов'язань з оплати за користування приміщенням за договором оренди нежитлового приміщення у період з серпня 2014 року по жовтень 2014 року у зв'язку з настанням обставин непереборної сили та форс-мажорними обставинами, суд першої інстанції зробив висновки, які не відповідають обставинам справи та закону. Тому рішення суду на підставі ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову. Крім того, відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону за подання до суду заяви майнового характеру справляється судовий збір у розмірі одного відсотку ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 1424,98 грн. (1% ціни позову), тому з відповідача на користь позивача має бути стягнуто саме цей судовий збір.

Outcome: approved