Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-14 00:00:00

23 вересня 2016 року до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області звернувся представник позивача [PERSON] за довіреністю, - [PERSON] (довіреність від 08 вересня 2016 року, термін дії, - до 08 вересня 2019 року (а.с.9) із вищевказаним позовом. В обґрунтування позовних вимог представник позивача вказує на ті обставини, що 04 листопада 2000 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб. До укладення шлюбу позивач мала прізвище, - «Липянець». Вказує на ті обставини, що за час шлюбу позивачем та відповідачем за спільні кошти було придбано на підставі договору купівлі-продажу автомобіль марки «ДЕУ ЛАНОС», 2007 року випуску, колір червоний, реєстраційний номер [NUMBER], який зареєстровано на імя відповідача. Дану обставину документально на час звернення до суду позивач підтвердити не може, оскільки реєстраційні документи, як і сам автомобіль, знаходяться у фактичному володінні відповідача. Представник позивача зазначає, що ним було подано запити про надання реєстраційних документів на автомобіль до відповідача, а також до органу реєстрації транспортних засобів, однак відповіді на вказані запити він не отримав. Зазначає також, що на сьогоднішній день відповідач заперечує ті обставини, що автомобіль належить йому з позивачем на праві спільної сумісної власності, вважає, що він є одноособовим власником автомобіля, у звязку з чим між позивачем і відповідачем наявний спір про право власності на автомобіль. Посилається на ті обставини, що положення діючого законодавства України встановлюють, що автомобіль все ж належить позивачу та відповідачу на праві спільної сумісної власності. Позивач бажає отримати від відповідача грошову компенсацію за належну їй частку автомобіля. Таке бажання обумовлене тим, що саме відповідач використовує спірний автомобіль і має відповідні повноваження на його використання, а позивач таких повноважень не має. Спірний автомобіль позивач оцінює у 80000,00 гривень, а відповідна вартість 1/2 частини автомобіля (розмір компенсації) складає 40000,00 гривень. На підставі викладеного представник позивача просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Присутні у судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник за довіреністю, - [PERSON], кожен окремо надали пояснення по суті справи, підтримали заявлені позовні вимоги у повному обсязі з підстав та мотивів викладених у позовній заяві, просили суд їх задовольнити. Присутні у судовому засіданні відповідач [PERSON] та його представник за довіреністю, - [PERSON] (довіреність від 27 жовтня 2016 року, термін дії, - до 27 жовтня 2019 року (а.с.20), також кожен окремо надали пояснення по суті справи, проти заявлених позовних вимог заперечували у повному обсязі вважаючи їх необґрунтованими, та такими, що не підлягають задоволенню. Крім того, надали до суду письмові заперечення (а.с.26-28), в котрих вказують на ті обставини, що спірний автомобіль куплений на особисті кошти відповідача, отриманих від продажу автомобіля марки «OPEL VECTRA», реєстраційний державний номер [NUMBER]. Вказаний автомобіль був куплений на кошти від продажу спадкового майна, квартири. Вказують на те, що квартира продана, а автомобіль куплений 23 серпня 2013 року. Цей факт підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири з сараєм. Квартира продана за 86147,00 гривень, автомобіль куплений за 65000,00 гривень, що додатково підтверджується також розпискою продавця автомобіля. Квартира, що відповідач продав належала лише йому як спадкове майно. В пункті 4.4 договору продажу нотаріус засвідчила, що майно належить відповідачу особисто. Зазначають, що автомобіль, що був куплений за особисті кошти, відповідач 29 грудня 2015 року продав за 75000,00 гривень, що підтверджується відповідною довіреністю. 12 січня 2016 року цей автомобіль за довіреністю, проданий через Територіальний сервісний центр 1232 при ВРЕВ також за 75000,00 гривень, що підтверджується розписками від продавців. За отримані від продажу автомобіля марки «OPEL VECTRA», реєстраційний державний номер [NUMBER] кошти, відповідач купив автомобіль марки «ДЕУ ЛАНОС», реєстраційний державний номер [NUMBER], вартість якого становить, - 80000,00 гривень. Коштів що бракувало в сумі 5000,00 гривень, відповідач взяв у матері, але це його особисті кошти які він отримав у спадщину від померлого 23 грудня 2012 року [PERSON]. Це банківські вклади в «Ощадбанку» та ПАТ КБ «Приватбанк». Всього на суму 21986,82 гривень, що підтверджується копією Свідоцтва про право на спадщину за законом. Цей спадок зберігався в матері відповідача. На підставі викладеного відповідач та його представник просять відмовити у задоволенні позовних вимог. Вислухавши пояснення учасників процесу, повно, всебічно та обєктивно дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Так, згідно положень ст.ст.15, 16 ЦК України, ст.3 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором. Захист цивільних прав, це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Відповідно до ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко і відеозаписів, висновків експертів (ст.57 ЦПК України). За загальними положеннями ЦПК України, обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Виходячи з вимог ст.ст.10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми. З наявних письмових матеріалів справи, пояснень учасників процесу, судом встановлено, що 04 листопада 2000 року між позивачем [PERSON] (дошлюбне прізвище, - «Липянець»(а.с.4) та відповідачем [PERSON], було укладено шлюб, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією свідоцтва про шлюб (а.с.5), та котрий було розірвано рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 вересня 2016 року, копія котрого знаходиться в матеріалах цивільної справи, та котре набрало законної сили 20 вересня 2016 року (а.с.37-38). За час шлюбу відповідачем [PERSON] було придбано автомобіль марки «ДЕУ ЛАНОС», 2007 року випуску, колір червоний, реєстраційний номер [NUMBER], який зареєстровано на його імя (а.с.32). Дана обставина не заперечувалася відповідачем та його представником під час розгляду справи у суді. Крім того, відповідач та його представник не заперечували проти визначення вартості спірного майна, та зазначили, що дійсно, вартість автомобіля марки «ДЕУ ЛАНОС», 2007 року випуску, колір червоний, реєстраційний номер [NUMBER], становить 80000,00 гривень. Відповідно до ст.60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Зазначені положення також закріплено в ст.368 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч.1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не встановлено між ними або шлюбним Договором. Згідно зі ст.71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Положеннями ч.2 ст.183 ЦК України визначено, що неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України майно, придбане подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю. Відповідно до ч.2 ст.370 ЦК України, у разі виділу частки із, майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними. Згідно положень п.25 постанови Пленуму ВСУ від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст.71 СК України, щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється з урахуванням положення, встановленого ч.2 ст.372 ЦК України щодо рівності часток кожного із співвласників у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Так, спірний автомобіль є неподільною річчю у розумінні ЦК України, оскільки його не можливо поділити на кілька частин без втрати можливості використання за призначенням кожної із частин окремо. Відповідно до ч.3 ст.370 Цивільного кодексу України, виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 ст.364 Цивільного кодексу України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги позивача [PERSON] виходячи із наступного. Так, судом дійсно встановлено, що спірне майно придбано в період шлюбу сторін, що ними не спростовувалося. Дослідивши наявні матеріали справи, суд може погодитися з доводами відповідача та його представника, що автомобіль марки «OPEL VECTRA», реєстраційний державний номер [NUMBER], був придбаний на кошти від продажу спадкового майна, а саме квартири. Однак, щодо того, що автомобіль марки «ДЕУ ЛАНОС», реєстраційний номер [NUMBER], також був придбаний за кошти, отримані від продажу автомобіля марки «OPEL VECTRA», реєстраційний державний номер [NUMBER], придбаного за кошти від реалізації спадкового майна, то з даними доводами суд погодитися не може, оскільки кошти, отримані від продажу автомобіля «OPEL VECTRA», не покрили вартість придбаного автомобіля «ДЕУ ЛАНОС», а у судовому засіданні позивач [PERSON] стверджувала, що приймала безпосередню участь у придбанні спірного автомобіля шляхом оформлення на себе кредиту, з метою покриття браку коштів, котрих не вистачало на придбання спірного автомобіля. Крім того вказувала на те, що на кошти, отримані від реалізації спадкового майна та автомобіля «OPEL VECTRA», ними також витрачалися на відпочинок, а сума оформленого кредиту становила більше ніж 5000,00 гривень, котрих бракувало на придбання спірного автомобіля. Задовольняючи позовні вимоги суд враховує також і те, що сторони від спільного шлюбу мають неповнолітню дитину, доньку, - [PERSON], [INFO], на утримання котрої з відповідача [PERSON] стягуються аліменти до її повноліття, у розмірі 1/4 частки доходу (заробітку) відповідача щомісячно (а.с.47). При цьому, з довідки розрахунку про заборгованість по аліментам №294/5 від 06 жовтня 2016 року, виданої Дзержинським ВДВС м. Кривий Ріг ГТУЮ у Дніпропетровській області (а.с.46), вбачається, що відповідач [PERSON] ухиляється від сплати аліментів, та за період з 13 лютого 2007 року по 30 вересня 2016 року має заборгованість у розмірі 78893,18 гривні, та у звязку із чим державним виконавцем накладено арешт на спірний автомобіль. На підставі викладеного, з урахуванням інтересів спільної неповнолітньої дитини сторін, котра проживає разом з позивачем, перебуває на її утриманні, відповідач допомоги на утримання дитини не надає, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги. Питання судових витрат вирішити відповідно до ст.88 ЦПК України.

Outcome: approved