Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-18 00:00:00

22.04.2015 позивач ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості у розмірі 81760,00 дол. США. В обґрунтування свої вимог вказує, що 17.07.2007 ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником прав та обов'язків якого є ПАТ КБ «Приватбанк», та [PERSON] уклали кредитний договір №K3R4AE15006390 у відповідності з яким банк надав позичальнику грошові кошти в розмірі 21568,93 дол. США. Строк наданого кредиту склав з 12.07.2007 по 12.07.2012, розмір відсотків 0,84% на місяць, погашення кредиту повинно здійснюватися щомісячно в період з «12» по «16» число кожного місця шляхом внесення коштів у розмірі 490,81 дол. США. Свої обов'язки по поверненню кредиту позичальник не виконує у зв'язку з чим станом на 02.03.2015 має заборгованість, в тому числі: 18733,51 дол. США - заборгованість за кредитом; 20466,23 дол. США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 1238,20 дол. США - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 41322,06 дол. США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. Загальний розмірі заборгованості складає 81760,00 дол. США, що за офіційним курсом НБУ станом на 02.03.2015 складає 2195256,00 грн. Позивач, повідомлений про час та місце судового засідання, в судове засідання не з'явився. Подав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, в якій викладена згода на розгляд справи в порядку заочного провадження. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Про причини своєї неявки суд не повідомив, з заявою про розгляд справи у його відсутності до суду не звертався. Суд враховує, що закон створює рівні умови для осіб, що володіють правом звернення до суду, зобов'язавши суд повідомляти цих осіб про час і місце розгляду справи. За змістом ст.14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права особа сама визначає обсяг своїх прав і обов'язків у цивільному процесі. Тому особа, визначивши свої права, реалізує їх на свій розсуд. Розпорядження своїми правами на розсуд особи є одним з основоположних принципів судочинства. Враховуючи завдання судочинства, принцип правової визначеності, поширення загального правила, закріпленого в ч.1 ст.169 ЦПК України, відкладення судового розгляду у випадку неявки в судове засідання будь-кого з осіб, що беруть участь у справі, за відсутності відомостей про причини неявки в судове засідання не відповідало б конституційним цілям цивільного судочинства, що, у свою чергу, не дозволить розглядати судову процедуру в якості ефективного засобу правового захисту в тому сенсі, який закладений в ст.6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, ст.ст. 7, 8 і 10 Загальної декларації прав людини і ст.14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права. Суд прийняв вичерпні заходи для повідомлення [PERSON] про час та місце розгляду справи, забезпечивши відповідачу можливість з'явитися в суд і захистити свої права. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача на підставі ст. 224 ЦПК України. У зв'язку з тим, що розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. У відповідності до ст. 1054 ЦК, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно ч. 1 ст. 1055 ЦК, кредитний договір укладається у письмовій формі. За змістом ч. 1 ст. 638 ЦК договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. У відповідності до ч. 1 ст. 1049 ЦК, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. В силу ч. 1 ст. 1048 ЦК, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Судом встановлено, що 17.07.2007 між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником прав та обов'язків якого є ПАТ КБ «Приватбанк», та [PERSON] укладено кредитний договір №K3R4AE15006390. За умовами вищевказаного договору позивач надав відповідачу [PERSON] кредитні кошти шляхом надання готівкою через касу на строк з 12.07.2007 по 12.07.2012 включно у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 21568,93 дол. США на купівлю автомобіля зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,84% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 1,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту. Щомісяця в період сплати у розмірі 0,14 % від суми виданого кредиту. Кредитним договором передбачено, що позичальник зобов`язався повернути отриманий кредит та сплатити проценти за його користуванням. Погашення заборгованості здійснюється щомісяця в період з «12» по «16» число кожного місця шляхом внесення платежів у розмірі 490,81 дол. США, що складаються із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії. В п. 3.4 кредитного договору передбачено, що нарахування відсотків здійснюється в останню дату сплати відсотків, при цьому відсотки розраховуються на фактичний залишок заборгованості за кожний календарний день, виходячи з фактичної кількості днів користування кредитом - 360 днів у році. Відсотки розраховуються щомісяця, за період з першої дати попереднього періоду сплати до дати, яка передує першому дню поточного періоду сплати включно. Згідно п. 4.1 кредитного договору, у разі порушення позичальником будь-якого зобов'язань, передбачених п.п. 2.2.2, 2.2.3, 7.5 договору банк має право нарахувати, а позичальник зобов'язується сплатити банку пеню в розмірі 0,15 від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочення. Сплата пені здійснюється у гривні. У випадку якщо кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті за курсом НБУ на дату сплати. У відповідності зі ст. 526 ЦК зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 525 ЦК передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст.ст. 610, 611 ЦК порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. На підставі частини 2 статті 1050 ЦК, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. У судовому засіданні достовірно встановлено, що позивач зобов'язання, передбачені кредитним договором, виконав в повному обсязі. Відповідач прийняті на себе кредитним договором зобов'язання належним чином не виконує протягом тривалого часу, що підтверджується розрахунком заборгованості, в результаті чого за відповідачем рахується заборгованість в сумі 81760,00 дол. США, що за офіційним курсом НБУ станом на 02.03.2015 складає 2195256,00 грн., з яких: 18733,51 дол. США - заборгованість за кредитом; 20466,23 дол. США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 1238,20 дол. США - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 41322,06 дол. США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. Сумніватися в правильності та обґрунтованості розрахунку заборгованості у суду немає підстав, оскільки розрахунок заборгованості не оскаржений відповідачем і визнається судом достовірним, отже, вимоги позивача ґрунтуються на законі і умовах кредитного договору, а також підтверджуються представленим ПАТ КБ «Приватбанк» розрахунком заборгованості за кредитним договором від 17.07.2007 №K3R4AE15006390 станом на 02.03.2015. Доказів, які достовірно підтверджують оплату кредиту і іншу суму заборгованості, квитанцій по оплаті [PERSON] не надав. Разом з цим, як вбачається з наданого позивачем розрахунку заборгованості розмір штрафних санкцій за порушення зобов'язання складає 41322,06 дол. США. Згідно ч. 3 ст. 551 ЦК, суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. За ст. 559 ЦК, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Надана суду можливість знижувати розмір неустойки в разі її надмірності в порівнянні з наслідками порушення зобов'язань є одним з правових способів, передбачених у законі, спрямованих на реалізацію вимог ч. 2, 3 ст. 13 ЦК, згідно з якими при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Зазначене право суду випливає з конституційних прерогатив правосуддя, яке за самою своєю суттю може визнаватися таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості (ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права) . Отже, цивільне законодавство передбачає неустойку в якості способу забезпечення виконання зобов'язань і заходи майнової відповідальності за їх невиконання або неналежне виконання, а право зниження розміру неустойки надано суду з метою усунення явної її неспівмірності наслідкам порушення зобов'язання. При цьому, наявність підстав для зниження і визначення критеріїв співмірності визначаються судом у кожному конкретному випадку самостійно, виходячи з встановлених у справі обставин. В пункті 27 Постанови № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин» Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ роз'яснив, що істотними обставинами в розумінні ч. 3 ст. 551 ЦК України можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Беручи до уваги викладене, зважаючи, що розмір неустойки в сумі 41322,06 дол. США є явно неспівмірним збиткам, завданим порушенням зобов'язання, значно перевищує суму виданого кредиту, суд вважає вимогу про стягнення неустойки в зазначеному розмірі такою, що протирічить загальними засадами цивільного законодавства визначених в п. 6 ст. 3 ЦК України, та положенням ч. 2 ст. 15 ЦК України. З наведених міркувань, виходячи з засад розумності та справедливості, суд вважає за необхідне зменшити розмір неустойки до 5000,00 дол. США. За таких обставин, виходячи з встановленого в ході судового розгляду факту істотного порушення відповідачем умов кредитного договору, що стосуються розміру і строків погашення виданого кредиту, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивача та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором від 17.07.2007 №K3R4AE15006390, а саме: 18733,51 дол. США - заборгованість за кредитом; 20466,23 дол. США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 1238,20 дол. США - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 5000,00 дол. США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. Відповідно до керівних роз'яснень, викладених у п.п. 10, 12 постанови Пленуму Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року №5 роз'яснено, що згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. У разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК. Виходячи з вимог ст. 88 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача витрати, понесенні позивачем на оплату судового збору в розмірі 3654,00 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial