Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-29 00:00:00

22 жовтня 2019 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛАЙМ КЕШ» про захист прав споживачів шляхом визнання пункту кредитного договору № ОЕ-00103482 щодо нарахування процентів за користування кредитом, пені за невиконання обов`язків за Кредитним договором - недійсними з моменту укладення договору, також шляхом зобов`язання відповідача скасувати нараховані їй проценти за користування кредитом та пеню, і зобов`язати відповідача надати їй гарантійний лист, відповідно до якого вона зможе погасити прострочену заборгованість за кредитним договором ОК-00103482 без безпідставно нарахованих процентів за користування кредитом та пені за неналежне виконання зобов`язань. В обґрунтування своїх вимог посилається, що договір укладено через подачу нею заявки на сайті Відповідача в мережі інтернет. Згідно умов вказаного договору, відповідач надав їй кредит в сумі 5000 грн, а вона зобов`язалася повернути кошти та сплатити проценти за користування кредитом в порядку та на умовах, визначених у кредитному договорі. Однак при оформленні кредиту, їй не була надана електронна форма договору для ознайомлення із його умовами, деякі з них просто викладені на сторінках сайту відповідача. Станом на момент звернення до суду, розмір її заборгованості становить близько 12 000 грн. За умовами відповідача, за користування споживчим кредитом, вона зобов`язується сплатити проценти, однак, відповідач перед отриманням кредиту не надав їй договору, тому вона не змогла ознайомитися з його умовами, щоб мати можливість прийняти виважене рішення. Самого договору немає у відкритому доступі. Посилаючись на положення ст.12 ЗУ «Про захист прав споживачів», вказує, що наслідком ненадання їй документу, що засвідчує факт здійснення правочину поза торговельними або офісними приміщеннями, є те, що такий правочин не підставою для виникнення обов`язків для споживача. Посилаючись на положення ч.1 та 2 ст. 18 вказаного Закону, вказує, що його умови є несправедливими, адже всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс прав та обов`язків на шкоду споживача. З урахуванням положень п.3 та п. 10 ч.3 ст. 18 вказаного Закону, вважає, що такі умови є несправедливими, адже встановлено жорсткі обов`язки споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (п.3), а також установлено обов`язкові для споживача умови, з якими вона не мала реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору (п. 10 ст. 3 вказаного Закону). За вказаного, просить визнати недійсним пункт Договору, яким встановлено розмір та нарахування процентів за користування кредитом. Щодо пені, яка встановлена в розмірі 2 % від суми несвоєчасного виконання зобов`язання, то посилається на положення ст. 3 Закону України «Про споживче кредитування» та ст. 3 ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне використання грошових зобов`язань», за вимогами яких, платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. У своєму відзиві на позовну заяву, відповідач ТОВ «ЛАЙМ КЕШ» проти позовних вимог [PERSON] заперечує. Вказує, що позивач 27.02.2019 року звернулася до Одеського відділення №9 Товариства з метою отримання кредиту. Для цієї мети надала копії паспорту, особистого коду платника податків, зазначила особисті дані про себе, заповнила анкету-заяву позичальника. Перед укладенням договору, позивач ознайомилася з Типовою формою договору, орієнтовним сукупним розміром кредиту, та лише після цього, між нею та відповідачем було укладено Договір, відповідно до якого позивач отримала 6000 грн., зі сплатою процентів та обов`язком повернути кредити до 14.03.2019 року. Як то передбачено п. 4.1 Договору, якщо позичальник в обумовлений час сплатить лише нараховані проценти, то договір автоматично продовжує дію на 16 днів. На виконання умов Договору, позивачем було сплачено 01.03.2019 року лише 2900 грн. Інші суми внесені вже після строку, визначеного п.1.1 Договору. Останній платіж здійснено 18.05.2019 року, в подальшому погашення заборгованості не проводилось. Стосовно вимог про визнання недійсним пункту Договору щодо нарахування процентів, то відповідач посилається на своє право щодо цього відповідно до ст.1054, частини другої ст. 1056-1 ЦК України. Вказує, що позивач взяла на себе відповідні зобов`язання за Договором, а тому її вимога про визнання недійсним пункту договору щодо нарахування процентів є безпідставною. Стосовно пені, то відповідно до п. 5.1 Кредитного договору, пеня нараховується лише у день фактичного повернення суми кредиту або при зверненні Кредитодавця до суду з позовом до Позичальника про стягнення заборгованості за договором. Тобто, станом на день звернення до суду пеня не нараховувалась. Позивач [PERSON] в судове засідання не прибула. 02 січня 2020 року на адресу суду надійшла заява від [PERSON] про розгляд справи без її участі (а.с. 62). Відповідач ТОВ «ЛАЙМ КЕШ» свого представника до суду не направило. Відповідно до заяви директора даного Товариства, що надійшла до суду 27.01.2020 року, останній просив про розгляд даної справи за відсутності їх представника (а.с. 65, 66). Третя особа - Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, свого представника до суду не направила, про причини неявки не повідомила, про дату, час та місце судового засідання повідомлялася належно. Зв наведеного, з урахуванням положень ч.1 ст.223 та ч.2 ст.247 ЦПК України, суд вважає можливим проведення судового засідання за відсутності учасників справи та без фіксації судового засідання технічними засобами. З огляду на вимоги позивача та змісту наданих сторонами письмових доказів, спірні правовідносини регулюються положеннями Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та нормами Цивільного кодексу України. Стосовно посилань позивача на положення Закону України «Про споживче кредитування» та Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», то норми даних Законів на регулюють спірні правовідносини, адже положення першого не регулюють правовідносини з короткострокових Договорів, зокрема укладених менш як на один місяць (п.1 ч.2 ст.3 ЗУ «Про споживче кредитування», а норми другого Закону встановлюють коло суб`єктів зазначених правовідносин, якими є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності (преамбула вказаного Закону), тобто не регулюють відносини, що виникли із фізичними особами не як суб`єктами підприємницької діяльності. Згідно положень Цивільного кодексу України, зокрема ст. 203 ч. 1, 3 ЦК зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Частиною 1 статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Статтею 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України). Стаття 627 ЦК України та ст. 6 цього Кодексу визначають, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ст.640 ЦК - договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Згідно ст. 642 ЦК - відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Зі змісту наданих сторонами письмових доказів встановлено, що 27 лютого 2019 року позивач звернулася до Одеського відділення №9 ТОВ «ЛАЙМ КЕШ» з анкетою-заявою позичальника. Надала про себе персональні дані та підтвердила їх правильність власним підписом (додаток№3 до відзиву). Перед укладенням Договору, [PERSON] ознайомилася із Типовою формою договору та інформаційним листом про орієнтовну сукупну вартість загальної суми кредиту, що також підтвердила своїм власним підписом. Того ж дня, зокрема 27.02.2019 року між нею та відповідачем укладено кредитний Договір ОК-00103482. Вказаний договір містить особистий власноручний підпис позичальника, тому твердження позивача про отримання кредиту через подачу заявки на сайті Відповідача в мережі інтернет, не відповідає дійсності. Згідно п. 7.2 Договору, Оригінал вказаного кредитного договору нею отримано 27.02.2019 року та щодо цього мається окремий підпис позивача. Згідно п.п. 1.1, 3.1 вказаного Договору, Позикодавець надає Позичальникові грошові кошти (позику) в сумі 6000,00 гривень (надалі - сума позики) на умовах зворотності, платності, строковості, а Позичальник зобов`язується повернути кредит у визначений цим Договором термін до 14.03.2019 року. Згідно п.1.3 плата за користування кредитом у вигляді процентів є фіксованою та складає 2% в день. Згідно п.4.2 грошові кошти в сумі 7920 грн., призначені для повернення суми кредиту та сплати процентів, обчислених станом до 14.03.2019 року, повинні бути сплачені позичальником не пізніше цієї дати. Відповідно до Додатку №1 до кредитного договору, сукупна вартість позики становить 132 % від суми позики. За 16 днів, позичальник мала сплатити 7920 грн., з них: 6000 грн. - сума кредиту та 1920 грн. - проценти. Пунктом 4.1 Договору визначено порядок та умови автоматичного продовження терміну користування кредитом, що можливе, у разі сплати всієї суми процентів на дату виконання зобов`язань за договором (тобто до 14.03.2019 р). Розділом 5 Договору також передбачено відповідальність за порушення строків повернення суми кредиту та сплати нарахованих процентів, згідно яких позичальник зобов`язаний сплатити пеню в розмірі 2,5 % від суми залишку основного боргу за кожен день прострочення платежу до дня фактичної сплати вказаної суми. При цьому з початку періоду прострочення Позичальником виконання своїх грошових зобов`язань проценти на суму кредиту згідно п.п1.3, 1.4 цього Договору не нараховуються. Матеріали справи свідчать про те, що оспорюваний договір укладений не в електронній формі, як на то посилалася позивач, а Договір підписаний нею власноручно (а.с.38-40). Більш того, позивач підписала окремо пункт договору про отримання нею його примірника (а.с. 39), що спростовує її твердження щодо ненадання копії договору та спростовує наявність підстав для настання наслідків, визначених частиною 6 ст. 12 ЗУ «Про захист прав споживачів», зокрема таких наслідків як відсутність підстав виникнення обов`язків споживача у разі ненадання документу, що засвідчує факт здійснення правочину. Крім того, до підписання вказаного Договору позивач ознайомилася з Типовою формою кредитного договору та інформацією про орієнтовну сукупну вартість заявленої суми кредиту, яка є не меншою ніж, та що визначена умовами Договору. Про отримання позивачем такої інформації свідчить її власноручний підпис, та спростовує те, що відповідач замовчував або не надав позивачу можливість ознайомитись з умовами Договору. Також позивач посилається на несправедливі умови договору. Зокрема цитує положення частини 2 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», відповідно до якої умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача, а також пункти 3 та 10 частини 3 ст. 18 вказаного Закону, з чого суд дійшов висновку про зауваження позивача щодо порушення саме цих вимог Закону та які є підставою та обґрунтуванням її позовних вимог. Так, частиною другою ст. 18 вказаного Закону визначене поняття «несправедливі умови договору». Перелік таких умов, визначений частиною 3 ст. 18 вказаного Закону, серед них встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (п.3) та установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору (п.10). Так, зі змісту договору, за користування кредитом встановлена плата - проценти в розмірі 2 % на день від суми наданого кредиту. Надано в позику 6000 грн. на 16 днів, розмір процентів за цей строк складав 1920 грн. У зв`язку з несплатою у встановлений договором строк (до 14.03.2019 року) всієї суми кредиту та процентів, відповідно до умов п. 4.1 Договору, відповідач продовжує нараховувати позивачу проценти за користування кредитом, та які нею сплачувались кожні 16 днів по травень 2019 року включно. Як видно із змісту оспорюваного договору (оспорюваних окремих положень), він підписаний сторонами, що свідчить про те, що позичальник була ознайомлена з його умовами та погодилася зі змістом прав та обов`язків кожної із сторін, оскільки підписала Договір, в якому зазначені його основні умови, зокрема його розмір, строк, плата за користування кредитними коштами, в тому числі і відповідальність за порушення умов договору. За вказаного, є безпідставними посилання позивача про наявність підстав щодо несправедливих умов договору, передбачених п. 10 частини 3 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» , яким визначено, що несправедливими є, зокрема, умови договору про установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору. Стосовно посилань позивача про існування несправедливих умов договору, визначних п.3 ч.3 ст. 18 вказаного Закону, зокрема встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця, то таке твердження є безпідставним, адже послуга обумовлена діяльністю з кредитування та власне наданням кредитних коштів, веденням кредитної справи з розрахунком, передбачених договором сум, тощо. Отже доводи позивача про існування несправедливих умов договору, що визначені п.3 ч.3 ст. 18 вказаного Закону є безпідставними. Стосовно вимог позивача про визнання недійсним пункту кредитного договору про нарахування пені за невиконання зобов`язань, то, як вже зазначено вище норми Закону України «Про споживче кредитування» та Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», на порушення яких посилається позивач, не регулюють спірні правовідносини. Стосовно її посилань на положення п. 5 ч.3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», відповідно до якого, несправедливими є, зокрема умови договору щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором, то відповідачем сума пені не нараховувалась, а тому визначити дану непропорційність не є можливим. Більш того, з огляду на проведений відповідачем розрахунок заборгованості, станом по 27.11.2019 року, позивачу продовжують нараховуватись проценти, отже кредитодавець не скористався своїм правом на нарахування пені, адже згідно п. 5.1 Договору, з початком періоду прострочення позичальником виконання своїх грошових зобов`язань проценти на суму кредиту згідно з п.п. 1.3, 1.4 Договору не нараховуються. Тобто умовами Договору не передбачена можливість одночасного нарахування процентів та пені. З огляду на наведене, не підлягають задоволенню і вимоги про зобов`язання відповідача скасувати нараховані проценти та пеню. Стосовно вимог, за якими позивач просить зобов`язати відповідача надати гарантійний лист про її можливість погасити прострочену заборгованість без безпідставно нарахованих процентів та пені, то такий спосіб захисту не передбачається ані положеннями ст. 16 ЦК України, ані нормами спеціальних Законів, які підлягають застосуванню у даних правовідносинах, та, окрім наведеного, з урахуванням відмови у задоволенні основних вимог, задоволення похідних вимог виключається. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed