Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-23 00:00:00

21 травня 2020 р. до Київського районного суду м. Харкова надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення витрат за комунальні послуги у сумі 3488 грн., витрат, пов`язаних з розглядом справи. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилалась, що їй належить кв. [ADDRESS] , в якій окрім неї, зареєстрована її донька [PERSON] та онук [PERSON] . Фактично в квартирі проживає лише відповідач з сином. У зв`язку з порушенням відповідачем обов`язку щодо сплати комунальних послуг, 25.06.2019 Київським районним судом м. Харкова виданий судовий наказ про стягнення із позивача, як власника квартири, заборгованості за послуги з утримання будинку та прибудинкових територій за період з 01.06.2019 по 01.06.2019 у розмірі 2777,41 грн., судового збору у сумі 192,10 грн. Судовий наказ пред`явлений до примусового виконання до ВДВС. Оскільки позивач сплатила зазначену заборгованість та виконавчий збір, просила у порядку регресу стягнути з відповідача кошти у сумі 3488 грн. Позивач до судового засідання не з`явилась, про дату, час та місце судового розгляду повідомлена належним чином. Подала заяву, в якій позов підтримала, просила задовольнити, справу розглянути за своєю відсутністю та ухвалити заочне рішення. Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 р., суди застосовують рішення Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у рішенні від 03.04.2008 р. у справі «Пономарьов проти України» (заява №3236/03) вказує, що сторони у розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Відповідач до судових засідань не з`явилась, про дату та час розгляду справи повідомлялась належним чином, причину неявки суду не сповістила, клопотань про відкладення судового розгляду не подавав. Зважаючи на повторну неявку відповідача до судового засідання, відсутність заперечень позивача проти заочного розгляду справи, суд ухвалює рішення на підставі наявних у справі даних та доказів, при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.ст. 223, 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд доходить наступного: Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] на праві власності належить позивачу [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 28.02.2003 серії [NUMBER] , виданим Київською міською радою м. Харкова; витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №39 від 17.04.2003 (а.с. 5,6). За адресою: [ADDRESS] зареєстровані позивач [PERSON] [INFO] , відповідач [PERSON] [INFO] (з 02.03.1996), [PERSON] , [INFO] (з 31.05.2016) (а.с. 7,18). Ц відповідності до положень ст. 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Правилами користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів в редакції від 24 січня 2006 року за № 45, визначено, що власник та наймач (орендар) квартири зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Пункт 5 ч. 3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» також передбачає обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Отже, витрати з утримання квартири є солідарним обов`язком всіх власників, наймачів, орендарів житлового приміщення, за умови, що зазначені особи є споживачами таких послуг. 25.06.2019 Київським районним судом м. Харкова виданий судовий наказ за заявою ЖК «Приозерний»-70 про стягнення з [PERSON] заборгованості за надані послуги з утримання будинку та прибудинкових територій за період з 01.06.2016 по 01.06.2019 у розмірі 2777,41 грн. та судового збору у сумі 192,10 грн. Наказ набрав законної сили 28.08.2020 та пред`явлений до примусового виконання (а.с. 13). 16.03.2020 на підставі зазначеного судового наказу постановою державного виконавця Київського ВДВС у м. Харкові СМУМЮ (м. Харків) відрите виконавче провадження №61545535 (а.с. 14). Заборгованість за комунальні послуги та виконавчий збір у сумі 3488 грн. сплачені позивачем [PERSON] згідно квитанції №30 від 12.05.2020 (а.с. 15). Згідно ч. 1 ст. 544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. Отже, у позивача, яка сплатила житлово-комунальні послуги, наявне право зворотної вимоги (регрес) на здійснені нею витрати до [PERSON] , яка є споживачем цих послуг. Оскільки відповідач та її син з дозволу власниці квартири [PERSON] зареєстровані та користуються квартирою, є споживачами житлово-комунальних послуг, що надаються за вказаною адресою, а позивач доступу до квартири не має та фактично мешкає за іншою адресою, що підтверджується заявами [PERSON] від 03.09.2018, 31.01.2019 до відділу Київського ВП ГУНП в Харківській області, актом ЖК «Приозерний» від 18.02.2021, то підстав для виникнення солідарного обов`язку сторін щодо сплати комунальних послуг у даному випадку суд не вбачає. Водночас суд не погоджується з вимогами [PERSON] щодо стягнення з відповідача коштів у розмірі 3488 грн., оскільки до складу вказаної суми входять судовий збір за судовим наказом, винагорода державного виконавця, комісія за здійснення банківської операції, що не належать до комунальних витрат, а тому позовні вимоги підлягають частковому задоволенню у межах відшкодування заборгованості за послуги з утримання будинку та прибудинкової території у сумі 2777,41 грн. за період з 01.06.2016 по 01.06.2019. Також відповідно до ч. 1-4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Як вбачається з аналізу наведених правових норм, документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, на користь якої ухвалене рішення, за рахунок іншої сторони. При цьому, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку. Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21.03.2018у справі № 815/4300/17, від 11.04.2018 у справі № 814/698/16. В обґрунтування витрат на професійну правничу допомогу позивачем надані наступні документи: копія договору про надання юридичних послуг №27 від 14.05.2020 та квитанція до прибуткогового касового ордера №27 від 14.05.2020 (а.с.44-45, 46). При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28.07.2002 у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Враховуючи вищевикладене та положення ст. 137 ЦПК України, розподіляючи витрати, суд вважає, що надані позивачем докази на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу у сумі 8000 грн., не є безумовною підставою для відшкодування судом таких витрат з іншої сторони, оскільки цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат, а тому, враховуючи складність справи, часткове задоволення вимог позивача, відсутність акту фактично виконаних робіт, суд приходить до висновку, що розмір витрат на правничу допомогу підлягає зменшенню до 1000 грн. При цьому судом врахована позиція Європейського суду з прав людини щодо вирішення питання про компенсацію витрат на правничу допомогу, викладена у рішенні у справі «East/West Alliance Limited» проти України»», згідно якої оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, суд виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy), № 34884/97). Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем за подання до суду позовної заяви сплачений судовий збір в розмірі 840,80 грн. У зв`язку із частковим задоволенням позову в межах суми 2777,41 грн., суд, відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України стягує з відповідача на користь позивача вказані судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог у сумі 669,50 грн. ((2777,41 грн. х 840,80 грн.)/3488 грн. =669,51 грн.).

Outcome: partial