Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-14 00:00:00

24.05.2016 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу від 17.09.1997 року квартири [ADDRESS], укладеного між нею (позивачкою) з однією сторони і [PERSON] з іншої сторони, зареєстрованого Біржою Нерухомості «Єдвайс Консульт» дійсним та визнання права власності на вищевказану квартиру. В обґрунтування позовних вимог зазначала, що сторонами умова договору купівлі-продажу були виконані в повному обсязі в день його укладення та з того часу вона постійно проживає в спірній квартирі, згідно з положенням вказаного договору подальше його нотаріальне посвідчення не потрібно. На теперішній час у неї виникла необхідність розпорядитися квартирою, але нотаріальною конторою їй було відмовлено у посвідченні будь-яких правочинів щодо квартири, оскільки вказаний договір підлягав нотаріальному посвідченню. В судове засідання позивач не з'явилась, надала до суду заяву, просить слухати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримує, просить про їх задоволення. Представник третьої особи Біржі Нерухомості «Єдвайс-Консульт» не зявився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності. У судове засідання відповідач не зявився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, проти задоволення позовних вимог [PERSON] не заперечує. Дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до п. 4 прикінцевих та перехідних положень ЦК України, який набрав чинності 01.01.2004 року, даний ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. З матеріалів справи вбачається, що дані правовідносини між сторонами виникли 17.09.1997 року, тобто до набрання чинності ЦК України, який набрав чинності 01.01.2004 року, а тому до них потрібно застосовувати норми матеріального права, які діяли до набрання чинності цим кодексом, а саме ЦК України (в редакції 1963 року). Відповідно до ст. 224 ЦК України (в редакції 1963 року) за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець передає у власність майно другій стороні (покупцеві), а покупець приймає майно і сплачує за нього певну грошову суму. Як встановлено судом, 17.09.1997 року між [PERSON] з однією сторони і [PERSON] з іншої сторони, було укладено договір купівлі-продажу квартири 42 по пр..Леніна 8-б в м.Миколаєві, зареєстрованого Біржою Нерухомості «Єдвайс-Консульт». Сторони виконали умови договору в повному обсязі, претензій один до одного не мають, позивач з 1997 року постійно проживає у вказаній квартирі. Однак, вказаний договір купівлі-продажу нерухомого майна не був нотаріально посвідчений. Згідно ст. 227 ЦК України (в редакції 1963 року) договір купівлі-продажу нерухомого майна повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. Відповідно до ст. 47 ЦК України (в редакції 1963 року) нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою ст. 48 ЦК України (в редакції 1963 року). Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Крім того, з набранням чинності з 01.01.2004 року нового ЦК України, договір купівлі-продажу нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, відповідно до ст. 657 ЦК України. При цьому, згідно з ч. 3 ст. 640 ЦК України (в редакції 2004 року) договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації з моменту державної реєстрації. Позивачка вищезазначений договір купівлі-продажу від 17.09.1997 року, після 01.01.2004 року не зареєструвала в органах державної реєстрації нерухомого майна. Таким чином, договір купівлі-продажу підлягав як нотаріальному посвідченню так і з 2004 року державній реєстрації. Крім того, п. 13 Постанови № 9 ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року, встановлено, що «При розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість». Таким чином, відсутні правові підстави для задоволення позову в частині визнання договору купівлі-продажу квартири дійсним, оскільки відсутній спір та втрачена можливість нотаріального посвідчення договору. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Відповідно до ст.328 ЦК України, право власності набувається з підстав, не заборонених законом. Статтею 392 ЦК України встановлено, що власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Суд вважає, що уклавши договір купівлі-продажу, та виконавши всі його умови, [PERSON] фактично набула право власності на квартиру [ADDRESS]. Разом з цим, не зареєструвала зазначений договір у органах реєстрації права власності. Приймаючи до уваги, що позивач [PERSON] не має можливості у позасудовому порядку оформити право власності на квартиру [ADDRESS], суд вважає позовні вимоги позивача в частині визнання за нею право власності на зазначену квартиру обґрунтованими і підлягаючими задоволенню.

Outcome: partial