Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-01 00:00:00

23 червня 2016 року до Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області надійшла позовна заява Маріупольської міської ради в особі представника за довіреністю [PERSON] до [PERSON] про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що Управлінням земельних відносин Маріупольської міської ради було проведено перевірку дотримання вимог земельного законодавства в Орджонікідзевському районі міста Маріуполя, за результатами якої було складено акт від 24 вересня 2015 року, яким встановлено, що громадянин [PERSON] використовує земельну ділянку за адресою: місто Маріуполь бульвар Комсомольський (Морський) [ADDRESS] під розміщення трьох металевих швелерів загальною площею 0,0021 га, що є порушенням ст. ст. 125, 126, 211, 212 Земельного кодексу України. Враховуючи вказане, [PERSON] було направлено вказівку (попередження) про необхідність усунення порушень вимог земельного законодавства від 24 вересня 2015 року № 98/2015, згідно якої було надано час для усунення порушень діючого земельного законодавства України протягом тридцяти днів. 27 жовтня 2015 року спеціалістами відділу землеустрою та охорони земель управління земельних відносин міської ради було проведено додаткову перевірку за вказаною адресою та вдруге складено акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства, яким встановлено, що вимоги вказівки (попередження) № 98/2015 від 24 вересня 2015 року [PERSON] не виконано. 14 червня 2016 року спеціалістами відділу землеустрою та охорони земель управління земельних відносин міської ради втретє було складено акт на предмет невиконання [PERSON] попередження № 98/2015 від 24 вересня 2015 року, самовільно зайнята земельна ділянка не звільнена та не приведена у придатний до використання стан. Водночас Маріупольською міською радою, в адміністративному підпорядкуванні якої знаходиться вказана земельна ділянка, рішення про передачу у власність або надання у користування відповідачу земельної ділянки за адресою: місто Маріуполь бульвар Морський (Комсомольський) [ADDRESS] для вказаних цілей, не приймалось. Правовстановлюючі документи на земельну ділянку у відповідача відсутні. Таким чином, самовільно зайнявши та використовуючи земельну ділянку із земель житлової та громадської забудови, відповідач порушив права територіальної громади м. Маріуполя. Просив суд зобовязати [PERSON] звільнити самовільно зайняту земельну ділянку із земель житлової та громадської забудови за адресою: місто Маріуполь бульвар Морський (Комсомольський) [ADDRESS] під розміщення трьох металевих швелерів загальною площею 0,0021 га, та стягнути з відповідача на користь Маріупольської міської ради витрати по сплаті судового збору в сумі 1378 гривень. У судове засідання представник позивача Маріупольської міської ради, [PERSON], який діє на підставі довіреності, не зявився, надіславши на адресу суду заяву з проханням справу розглянути за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, які просив задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився за невідомих суду причин, будучи належним чином повідомленим про день та час судового засідання, про причини неявки суд не повідомив, водночас не визнаючи позовних вимог, надіслав на адресу суду заперечення проти позову, в яких зазначав, що повністю не визнає позов, оскільки він не проводив самовільного захвату земельної ділянки, так як ніяких будівель та будівельно-монтажних робіт на даній земельній ділянці він не проводив. Крім того зазначав, що він звертався до Маріупольської міської ради з листом від 23 вересня 2016 року, де поясняв, що він не проводить самозахвату земельної ділянки, а лише хоче зробити навісний каркасний балкон без фундаменту, не торкаючись землі. При цьому у нього є згода від сусідів, які проживають у квартирах, прилягаючих до його квартири, які не заперечували проти обладнання його квартири навісним каркасним балконом. Також посилався на те, що він є ветераном МВС та інвалідом з онкологічного захворювання, у звязку з чим повинен мати пільги. Просив суд повністю відмовити Маріупольській міській раді у задоволенні позову. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст. 142 Конституції України, до матеріальної основи органів місцевого самоврядування, крім іншого, належить земля, що є у власності територіальних громад, управління якою вона здійснює. За п. п. «Б» та «В» ч. 1 ст. 12 ЗК України, до повноважень міських рад у галузі земельних відносин на території міст належить надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, а також передача земельних ділянок у власність громадян та юридичних осіб. Згідно з ч. 1 ст. 83 ЗК України, землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст є комунальною власністю. На підставі ч. 2 ст. 83 ЗК України, в комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об'єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування. Згідно із ст. 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. За ст. 125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цих прав. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», самовільне зайняття земельної ділянки є будь-якими діями, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними. Згідно із актом перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 24 вересня 2015 року, спеціалістами відділу землеустрою та охорони земель управління земельних відносин Маріупольської міської ради було встановлено, що [PERSON] самовільно зайняв та використовує земельну ділянку площею 0,0021 га із земель житлової та громадської забудови за адресою: місто Маріуполь бульвар Комсомольський (стара назва бульвару Морського) [ADDRESS], під розміщення трьох металевих швелерів, що також підтверджується схемою, наведеною у акті. На підставі виявленого порушення відповідачем норм земельного законодавства, було винесено вказівку (попередження) № 98/2015 від 24 вересня 2015 року про необхідність усунення [PERSON] виявлених за актом від 24 вересня 2015 року порушень у тридцятиденний строк, яка була відправлена поштою 29 вересня 2015 року. Натомість, перевірками від 27 жовтня 2015 року та 14 червня 2016 року щодо дотримання вимог земельного законодавства відділом землеустрою та охорони земель управління земельних відносин Маріупольської міської ради на підставі складеного акту від 24 вересня 2015 року було виявлено, що [PERSON] вимоги вказівки (попередження) від 24 вересня 2015 року не виконав, оскільки земельна ділянка за адресою: місто Маріуполь бульвар Комсомольський (стара назва бульвару Морського) [ADDRESS], яка самовільно була зайнята відповідачем та використовується під розміщення трьох металевих швелерів загальною площею 0,0021 га, не була звільнена та до придатного для використання стану не приведена. Відповідно до ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Зазначені металеві швелери, зведені на спірній земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети та, без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, без належно затвердженого проекту. Відповідно до п. 2 ст. 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Відповідно до п. 3 ст. 376 ЦК України, право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. На час звернення до суду та ухвалення судового рішення проект відведення спірної земельної ділянки не був затверджений у встановленому законом порядку. Не визнаючи позовних вимог, відповідач [PERSON] не заперечував того факту, що земельна ділянка, на якій розміщені металеві швелери, не була відведена йому для цієї мети, водночас наголошував на тому, що це не було самозахватом земельної ділянки, оскільки ніяких капітальних будівель на ній він не проводив, у звязку з чим просив у задоволенні позову відмовити. Проте суд не може погодитись з позицією відповідача, оскільки відповідно до положень ч. 3 ст. 373 ЦК України, право власності на земельну ділянку поширюється на поверхневий (грунтовий) шар у межах цієї ділянки, на водні обєкти, ліси, багаторічні насадження, які на ній знаходяться, а також на простір, що є над і під поверхнею ділянки, висотою та глибиною, які необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд. Аналогічна норма закріплена у ч. 3 ст. 79 ЗК України. Таким чином, самовільно встановивши металеві швелери загальною площею 0,0021 га над поверхнею земельної ділянки в межах, які необхідні для зведення будь-яких будівель або споруд за адресою: місто Маріуполь бульвар Морський (Комсомольський) [ADDRESS], відповідач [PERSON] тим самим порушив права територіальної громади міста Маріуполя. Відповідно до п. 4 ст. 376 ЦК України, якщо власник земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. В правовій позиції Верховного Суду України у справі № 6-180 цс14 вказано, що відповідно до частини першої статті 376 ЦК України, об'єкт нерухомості відноситься до самочинного будівництва за наявності однієї із наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети; відсутній належний дозвіл на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект; під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил. За змістом частин четвертої та сьомої статті 376 ЦК України залежно від ознак самочинного будівництва особи, зазначені у цих пунктах, можуть вимагати від особи, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво: знесення самочинно збудованого об'єкта або проведення перебудови власними силами або за її рахунок; приведення земельної ділянки в попередній стан або відшкодування витрат. З урахуванням змісту зазначеної норми у поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України позивачами за такими вимогами можуть бути відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування та інші особи, право власності яких порушено самочинним будівництвом. Отже, за змістом статті 376 ЦК України, вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою. Такий висновок узгоджується з нормами статей 3, 15, 16 ЦК України, статті 3 ЦПК України, згідно з якими кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Таким чином відповідач зобов`язаний звільнити самовільно захоплену спірну земельну ділянку. Відповідно до п. 7 постанови Вищого спецiалiзованого суду України з розгляду цивiльних i кримiнальних справ від 30.03.2012 № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» не може бути застосовано правила статті 376 ЦК при вирішенні справ за позовами про визнання права власності на самочинно збудовані приналежності до основної речі (ганок, веранда, мансарда тощо). Отже у відповідача відсутні також правові підстави для заперечення позову з вказаних підстав. Так само в п. 11 постанови Вищого спецiалiзованого суду України з розгляду цивiльних i кримiнальних справ від 30.03.2012 № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» зазначено, що відповідно до пункту 4 статті 26, статті 27 Закону № 3038-VI право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог необхідної містобудівельної документації, отриманої забудовником до початку виконання будівельних робіт, зокрема: вихідних даних, технічних умов, будівельного паспорта, розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; затвердження проектної документації; виконання підготовчих та будівельних робіт. У судовому засіданні було встановлено, що на момент розгляду справи, відповідачем [PERSON] не було надано жодних правовстановлюючих документів на земельну ділянку, розташовану за адресою: місто Маріуполь бульвар Морський (Комсомольський) [ADDRESS], щодо якої виник спір, зокрема, не надано доказів на підтвердження його звернень до державних органів з приводу виділення йому цієї земельної ділянки. Так, ст. 212 ЗК України закріплено, що самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки.Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду. Відповідно до п. 1 ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Відповідно до п. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Маріупольської міської ради підлягають задоволенню шляхом зобов'язання [PERSON] звільнити земельну ділянку із земель житлової та громадської забудови, загальною площею 0,0021 га, зайняту під розміщення трьох металевих швелерів за адресою: місто Маріуполь бульвар Морський (Комсомольський) [ADDRESS], яка була зайнята останнім самовільно. Крім того, відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, понесені Маріупольською міською радою при зверненні до суду із вказаним позовом в сумі 1378,00 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: approved