Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-26 00:00:00

23 лютого 2016 року позивач ПАТ КБ «Приватбанк» (далі за текстом - Банк) звернувся до суду із позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості. Позивач свої вимоги обґрунтовує тим, що 31 травня 2007 року між ним та відповідачем [PERSON] було укладено договір № HAH2GK01270052, за умовами якого відповідач отримала кредит у розмірі 92700,00 доларів США на термін до 28 травня 2027 року зі сплатою відсотків за користування кредитом в строки та порядку, встановлених кредитним договором. В якості забезпечення виконання відповідачем [PERSON] зобов'язань за кредитним договором між позивачем та відповідачем [PERSON] 31 травня 2007 року було укладено договір поруки № HAH2GK01270052. Позивач належним чином виконав своє зобов'язання за договором шляхом надання коштів відповідачу. В зв'язку з невиконанням умов договору належним чином, утворилася заборгованість станом на 08 лютого 2016 року, яка складається з наступного: заборгованість за кредитом - 91352,70 доларів США, заборгованість за відсотками за користування кредитом - 37810,77 доларів США, заборгованість по комісії за користування кредитом - 6551,56 доларів США, пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 64264,36 доларів США, у загальному розмірі 199979,39 доларів США. Позивач просить достроково стягнути з відповідачів на його користь солідарно заборгованість за кредитним договором в розмірі 115785,41 доларів США, що складається із заборгованості за кредитом - 91352,70 доларів США, заборгованості за відсотками за користування кредитом - 24432,71 доларів США, що в еквіваленті за курсом 25,91 відповідно до службового розпорядження НБУ від 08 лютого 2016 року складає 2999999,97 грн. та судові витрати. Представник позивача в судове засідання не з'явився, просив в разі неявки в судове засідання проводити розгляд справи у його відсутності, не заперечував проти заочного розгляду справи. Представник відповідачів адвокат [PERSON], який діяв від імені та в інтересах [PERSON] та [PERSON], позовні вимоги не визнав, 10.11.2016 року подав зустрічний позов про визнання недійсними договорів та зобов'язання вчинити певні дії, в якому, посилаючись на порушення Банком під час укладання кредитного договору із [PERSON] Закону України «Про захист прав споживачів», рішення Конституційного Суду України у справі №15-рп/2011 від 10.11.2011 року щодо поширення норм вказаного закону на кредитні правовідносини, просив: визнати недійсним кредитний договір № HAH2GK01270052 від 31.05.2007 року, укладений між Банком та [PERSON], а також визнати недійсними, - як похідні від основного зобов'язання, - договір іпотеки квартири № НАН 2G 101270052 від 31.05.2007 року між Банком та [PERSON], скасувавши заборону відчуження нерухомого майна, переданого у іпотеку - трикімнатної квартири [ADDRESS], та визнати недійсним договір поруки № НАН 2G 101270052 від 31.05.2007 року між Банком та [PERSON] (т1, а.с.86-90). Також представником позивачів за зустрічним позовом було подана заява про застосування позовної давності до заявлених Банком вимог, оскільки вважає, що Банком пропущено строк звернення до суду зважуючи на те, що останній платіж за кредитним договором [PERSON] здійснила 07.06.2012 року, а Банк звернувся до суду із позовом лише 23.02.2016 року (т.1, а.с.103-105). Представник Банку проти задоволення зустрічного позову заперечував у повному обсязі, надав письмові заперечення у яких зазначив, що під час укладання спірного кредитного договору були виконані усі вимоги законодавства, у тому числі Закону України «Про захист прав споживачів», сторони досягли згоди щодо всіх умов кредитного договору, та графіку погашення кредиту, який підписано [PERSON] Останньою не було заявлено до договору ніяких претензій протягом 14-та днів та й протягом 3-х років у межах строку позовної давності. Щодо визнання недійсним договорів зазначив, що підстави визнання недійсними договору іпотеки та договору поруки у відповідності до вимог ст.ст. 203, 215,216 ЦК України відсутні (т.1, а.с.109-112). Додатково надав пояснення щодо застосування позовної давності до вимог за первісним позовом, зазначивши, що остаточний строк виконання зобов'язань за спірним договором настає тільки 28 травня 2027 року, тобто строки позовної давності за первісним позовом не спливли (т.1, а.с.139-140). У судове засідання сторони та їх представники не з'явились, надали заяви про розгляд справи за їх відсутності. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на це, на підставі ст. 247 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін, на підставі наявних у справі доказів, без фіксації судового процесу. З'ясувавши позицію сторін, дослідивши письмові докази по справі, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 31 травня 2007 року між Банком та відповідачем [PERSON] було укладено Кредитний договір № HAH2GK01270052, за умовами якого відповідач отримала кредит у розмірі 92700,00 доларів США на термін до 28 травня 2027 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,84% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом (т.1, а.с.12-14). Погашення кредиту повинно відбуватися у сумі і в строки згідно графіку погашення кредиту - Додатку №1 (т.1, а.с.15). Відповідно п. 7.1 Кредит надавався на придбання трикімнатної квартири [ADDRESS], тобто кредит було надано на споживчі цілі. У якості забезпечення виконання відповідачем [PERSON] зобов'язань за кредитним договором між Банком та відповідачем [PERSON] 31 травня 2007 року було укладено договір поруки № HAH2GK01270052, згідно з умовами якого останній зобов'язався відповідати по зобов'язаннях [PERSON] як солідарний боржник (т.1, а.с.16). Крім того, відповідно до п.7.3. Кредитного договору забезпеченням виконання Позичальником зобов'язань за даним договором виступає іпотека трикімнатної квартири [ADDRESS] (т.1,а.с.14 зворот). Факт укладення кредитного договору, договору іпотеки та договору поруки з Банком, отримання та використання кредитних коштів у розмірі, зазначеному у договорі, сторонами не оспорюється. Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; волевиявлення учасника має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. ч. 1, 3 ст. 203 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з преамбулою Закону України «Про захист прав споживачів» у ньому встановлені загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг. Його метою є створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, правове забезпечення діяльності і розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні. Так, ч. ч. 1, 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати детальнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. За положеннями ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Згідно з ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Сукупною вартістю кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов'язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги. Крім того, як роз'яснено у рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі № 15-рп/2011 положення п. п. 22, 23 ст. 1, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Представник відповідачки за первісним позовом [PERSON] адвокат [PERSON] у судове засідання подав клопотання про призначення у справі економічної експертизи з метою вирішення питання про відповідність спірного кредитного договору нормам чинного законодавства (т.2, а.а.21-22). Судом приймається до уваги як належний та допустимий доказ висновок судової економічної експертизи Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса №15178 від 28.09.2017 р. Відповідно до зазначеного висновку: кредитний договір № HAH2GK01270052 від 31.05.2007 року та договір іпотеки квартири №HAH2GK01270052 від 31.05.2007 року не містять інформацію, передбачену вимогами законодавства України про захист прав споживачів, про сукупну вартість кредиту та абсолютне значення подорожчання кредиту із зазначенням послуг страхових компаній, нотаріусу, оцінщика, державного мита, пенсійного збору, комісійних банку за відкриття рахунку, ведення рахунку, валютно-обмінні операції та інше із зазначенням грошових сум, які мають бути витрачені споживачем при укладенні кредитного договору та інформацію про попередження споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач. Розмір реальної відсоткової ставки - 13,88% річних (1,157% щомісячно) не відповідає розміру відсоткової ставки, зазначеної у п. 7.1 кредитного договору… У кредитному договорі та зокрема у графіку погашення кредиту (додаток «Графік») до кредитного договору не міститься інформація щодо абсолютного значення подорожчання кредиту (яке фактично становить 140996,80 дол. США), не міститься інформація щодо платежів за надані супутні послуги, а також інформація щодо реальної процентної ставки, яка передбачена «Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених постановою Правління НБУ від 10.05.2007 р. №168. Зазначені обставини є порушенням вимог ст.18,19 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо несправедливих умов договору, наслідком яких є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача та щодо нечесної підприємницької діяльності. Постановою Правління НБУ від 10.05.2007 р. №168, зареєстрованою в МЮУ 25.05.2007 р. за №541/13808 встановлено, що у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладання кредитного договору банк зобов'язаний попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач. Однак зазначена вимога закону Банком виконана не була. П. 2.3. Постанови Правління НБУ від 10.05.2007 р. №168 передбачає, що банки зобов'язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з інформацією про умови кредитування. Письмова інформація доводиться до споживача перед підписанням кредитного договору у вигляді окремого документа (бюлетеня, довідки, повідомлення тощо) п.2.5 Постанови НБУ. В процесі розгляду справи встановлено, що ця вимога також відповідачем не виконана, належні та допустимі докази на спростування цього Банком суду не надано. Відповідно до ч.6 ст.19 ЗУ «Про захист прав споживачів» правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики є недійсними. Суд вважає, що Банком порушені вимоги ч.2 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів», оскільки він перед укладанням кредитного договору письмово не повідомив позичальника [PERSON] про кредитні умови, а саме: наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладанням договору про надання споживчого кредиту; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяг; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Вищезазначена позиція повністю узгоджується із правовим висновком, наведеним в Ухвалі Колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 травня 2016 року у цивільній справі №667/3659/15-ц. Відповідно до вимог ст.ст.12,77,81 ЦПЦ України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд вважає, що представником Банку не доведені обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень. Зокрема, щодо застосування строків позовної давності слід зазначити наступне. За загальним правилом (ч.1ст.261 ЦК України) перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч.ч.3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Але, зважаючи на позицію представника Банку щодо аналогічного клопотання представника відповідачів за первісним позовом, - щодо початку та закінчення строку позовної давності до вимог за спірним кредитним договором, - до 29 травня 2030 року (т.1,а.с.140), суд вважає правильним розповсюдити цей самий строк і до вимог про визнання недійсним кредитного договору, тобто на весь період його безпосередньої дії. Таким чином, судом встановлені підстави для відмови у задоволенні клопотання представника Банку щодо спливу строку позовної давності до зустрічних позовних вимог. Стаття 1057-1 ЦК України введена в дію з 03.11.2012 року та регулює правові наслідки недійсності кредитного договору, передбачаючи, що у разі визнання недійсним кредитного договору суд за заявою сторони в обов'язковому порядку застосовує наслідки недійсності правочину, передбачені частиною першою статті 216 цього Кодексу, та визначає грошову суму, яка має бути повернута кредитодавцю. Визнаючи недійсним кредитний договір, у якому виконання зобов'язання позичальника забезпечено заставою майна позичальника або поручителя, суд за заявою кредитодавця накладає на таке майно арешт. Арешт на майно підлягає зняттю, якщо протягом 30 днів з дня набрання законної сили рішенням суду про визнання недійсним кредитного договору кошти у розмірі, визначеному судом, будуть повернуті кредитодавцю. Якщо у зазначений строк зобов'язання повернути кошти не виконано, кредитодавець має право звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на арештоване майно. Арешт на майно, накладений відповідно до частини другої цієї статті, підлягає зняттю після виконання зобов'язання повернути кредитодавцю кошти у розмірі, визначеному судом. Визнаючи недійсним договір застави, який забезпечував виконання зобов'язання позичальника за кредитним договором, суд за заявою кредитодавця накладає арешт на майно, яке було предметом застави. Такий арешт підлягає зняттю після виконання зобов'язання повернути кредитодавцю кошти за кредитним договором, а у разі визнання кредитного договору недійсним - після виконання зобов'язання повернути кредитодавцю кошти в розмірі, визначеному судом відповідно до частини першої цієї статті. Відповідно до ст. 216 Цивільного кодексу недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину (ч.2 ст. 216 ЦК) Згідно оспорюваного Договору позивачем за зустрічною заявою [PERSON] було отримано від банку 92 700 доларів США, а в подальшому ця сума була, за твердженням представників відповідачів за первісним позовом, погашена. Відповідно до ст. 1057-1 ЦК України арешт на майно накладається лише у випадку, якщо суд визначає, що позичальник повинен повернути кредитодавцю певну суму. У той же час, незважаючи на неодноразові вимоги суду щодо надання Банком детального розрахунку фактично сплачених коштів у погашення спірного кредитного договору, надання додаткового часу представнику Банку для ознайомлення із висновками судової економічної експертизи, позивач за первісним позовом окрім руху коштів за кредитним рахунком [PERSON] та заперечень щодо експертного висновку такого розрахунку суду не надав (т.2, а.с.45,82,85,91-97). Правом безпосередньої участі у судового засіданні представник Банку не скористався, обмежившись лише письмовими заявами про підтримання позовних вимог у повному обсязі та розгляд справи за відсутності представника (а.с.45,82). При цьому заяви у розумінні ст.1057-1 ЦК України щодо застосування наслідків недійсності правочину та визначення суми, яка має бути повернута кредитодавцю, так само як і про накладення арешту на заставлене майно - від представника Банку не надходили. Твердження представників відповідачів за первісним позовом щодо погашення кредиту не спростовані. У той же час, на підставі договору уступки вимоги, наданих суду представником відповідачки за первісним позовом [PERSON], частково платежі за цим кредитом приймав ПАТ «Акцент-Банк» (т.2,а.с.72-75). Зазначені обставини підтверджені також вищевказаними виписками з кредитного рахунку [PERSON], наданими представником Банку (т.2, а.с.91-97). З урахуванням вищенаведеного суд позбавлений можливості визначити суму, яку належить повернути кредитодавцю, оскільки розрахунок такої суми суду не надано, клопотань про залучення до справи із визначенням процесуального статусу ПАТ «Акцент-Банк», як правонаступника за спірним кредитним договором та отримувача платежів у його погашення - суду не надходило. Таким чином на теперішній час також відсутні підстави для накладення арешту на майно [PERSON], а саме на квартиру, яка розташована за адресою: м. Харків, пр-т Московський, б. 128-а, кв. 121 (предмет іпотеки). Відповідно до ч.2 ст.548 ЦК України недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину, щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Відповідно до положень ч. 1 ст. 1 Закону України «Про іпотеку», ст. ст. 572, 575 ЦК України іпотекою є вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно з ч. ч. 4, 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов'язання, вона має похідний характер від основного зобов'язання, за ч. 2 ст. 548 ЦК України недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню, недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення. Відповідно до положень п. 1) ч. 2 ст. 11, ч. 2 ст. 509 ЦК України підставою для виникнення зобов'язання може бути договір. За ст. 1 Закону України «Про іпотеку» основне зобов'язання - зобов'язання боржника за договорами позики, кредиту, купівлі-продажу, лізингу, а також зобов'язання, яке виникає з інших підстав, виконання якого забезпечене іпотекою. Таким чином дійсне зобов'язання повинне ґрунтуватися на чинних правових підставах і повинне бути спрямоване на реальне настання юридичних наслідків, іпотекою забезпечуються виключно реально існуючі зобов'язання або вимоги, які можуть виникнути в майбутньому на підставі чинного договору, у зв'язку з похідним характером іпотеки від основного зобов'язання вона не може без нього самостійно бути чинною, недійсність договору, забезпеченого іпотекою, тягне за собою і недійсність іпотеки. Таким чином, суд вважає такими, що підлягають визнанню недійсними договір іпотеки квартири № НАН 2G 101270052 від 31.05.2007 року, який було нотаріально посвідчено та зареєстровано в реєстрі за № 2625 та договір поруки № НАН 2G К01270052 від 31.05.2007 року, оскільки вони є забезпеченням та мають похідний характер від основного зобов'язання. Крім того, з врахування частини шостої ст. 141 ЦПК України, оскільки позивачі за зустрічним позовом звільнені від сплати судового збору, суд вважає за необхідне стягнути з позивача ПАТ «Комерційний банк «Приватбанк» з врахуванням абзацу другого ч.3 ст.6 ЗУ «Про судовий збір» в дохід держави судовий збір в розмірі 1600 грн. 00 коп. На підставі ст.ст.16,203,526,548, 554,611,615,1050 ЦК України

Outcome: approved