Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-17 00:00:00

22 квітня 2014 року позивач [PERSON], звернувся до суду з позовом, який 08.07.2014 року уточнив і просить суд визнати недійсним свідоцтво № 57 на право власності на житловий будинок [ADDRESS], видане 14 березня 2001 року Тепеницькою сільською радою Олевського району Житомирської області на ім'я [PERSON]; визнати недійсним договір дарування житлового будинку [ADDRESS], укладений 16 березня 2001 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений державним нотаріусом Олевської державної нотаріальної контори Лугіною О.І., за реєстраційним № 1064 та визнати за позивачем право власності на житловий будинок у цілому з усіма надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Свої позовні вимоги мотивує тим, що відповідно до договору дарування від 02 липня 2011 року, який посвідчено приватним нотаріусом Олевського районного нотаріального округу Житомирської області [PERSON], за реєстраційним № 1422, між [PERSON], як дарувальником та [PERSON], як обдарованим укладено договір дарування житлового будинку у цілому з усіма надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Право власності на зазначене нерухоме майно зареєстроване позивачем 10.08.2011 року комунальним підприємством «Коростенське міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради за № 34008370 та проведено державну реєстрацію. Позивач зазначає, що у 2012 році він дізнався про те, що існує інший договір дарування де власником зазначеного нерухомого майна є обдарована [PERSON], яка прийняла в дар від дарувальника [PERSON] 16.03.2001 року житловий будинок, що розташований в [ADDRESS]. Даний договір посвідчений державним нотаріусом Олевської державної нотаріальної контори, Лугіною О.І., за реєстраційним № 1064, а право власності зареєстроване 20.03.2001 року в Коростенському БТІ за реєстраційним № 1 в реєстровій книзі № 1. Отже, право власності за договором дарування від 16.03.2001 року (власник [PERSON]) зареєстровано в БТІ в документарній формі, без внесення відомостей до державного реєстру, а за договором дарування від 02.07.2011 року (власник [PERSON]) зареєстровано БТІ в бездокументарній (електронній) формі із внесенням відомостей до державного реєстру. Таким чином на даний час, як зазначає позивач є чинними два різні правочини на підставі яких дві різні особи зареєстрували за собою право власності на одне й те саме нерухоме майно, що суперечить вимогам цивільного законодавства та порушує майнові права позивача. А тому з метою захисту свого права власності, останній змушений звернутися до суду. У судовому засіданні представник позивача [PERSON], - [PERSON], діючи на підставі довіреності заявлені позовні вимоги підтримав із підстав, які наведено у позовній заяві та просить суд задовольнити позов його довірителя у повному обсязі. Представник відповідачки [PERSON], - [PERSON], діючи на підставі довіреності, заявлені вимоги [PERSON], не визнав, вважає позовні вимоги позивача безпідставними, надавши до суду письмові заперечення щодо пред'явленого позову до [PERSON], та просить суд розглянути справу у його відсутності та відсутності його довірительниці [PERSON], застосувавши до позовних вимог [PERSON], строк позовної давності для звернення до суду про захист своїх прав та інтересів (а.с.35,56). Відповідач [PERSON], у судове засідання не з'явився подавши до суду письмову заяву про розгляд справи у його відсутності. Заявлені вимоги [PERSON], не визнає (а.с.53). Представник відповідача - Тепеницької сільської ради Олевського району Житомирської області - [PERSON], у минулому судовому засіданні (30.07.2014 року), заявлені вимоги [PERSON], визнав повністю та надав пояснення суду про те, що він працює на посаді сільського голови Тепеницької територіальної громади Олевського району Житомирської області з 2010 року. Так спірний будинок належав [PERSON] про, що свідчить запис в господарській книзі № 8 за 2001-2005 роки ( сторінка книги № 26), особовий рахунок [NUMBER], яка мала двох неповнолітніх дітей: [PERSON] та [PERSON]. На той час (2001 рік) [PERSON], перебувала у місцях позбавлення волі за вчинення суспільно небезпечного діяння. ЇЇ чоловік [PERSON], батько вказаних дітей був також власником спірного будинку, а коли він помер (2002 рік) то спірний будинок [ADDRESS], перейшов його дітям: [PERSON], та [PERSON], які на той час (2001 рік) перебували в Радомишльській школі-інтернаті Житомирської області для дітей, позбавлених батьківського піклування. Однак, станом на 2001 рік посадові особи Тепеницької сільської ради Олевського району та виконком цієї ж сільської ради, в порушення передбачених Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» вимог щодо збереження нерухомого майна до повернення дітей із виховного закладу, з невідомих йому підстав та порушуючи права неповнолітніх - [PERSON], і [PERSON], прийняли рішення від 13.02.2001 року про визнання права власності на вказаний будинок [ADDRESS] за [PERSON], дядьком неповнолітніх - [PERSON], та [PERSON], який будь-якого відношення до спірного нерухомого майна не мав, опікуном не був, причому заяви [PERSON], про визнання права власності на житловий будинок [ADDRESS] за ним та рішення № 5 від 13.02.2001 року в номенклатурі справ Тепеницької сільської ради відсутні. [PERSON], ж, в свою чергу на підставі рішення № 5 від 13.02.2001 року виконавчого комітету Тепеницької сільської ради Олевського району, після його оформлення в органах Коростенського МБТІ, спірний будинок подарував своїй дружині [PERSON] таким чином незаконно позбавивши своїх племінників житла. [PERSON], прийнявши в дар спірний будинок не зареєструвала його в погосподарській книзі Тепеницької сільської ради. За протестом прокурора Олевського району від 14.05.2001 року № 533, п.3 рішення виконкому Тепеницької сільської ради від 13.02.2001 року «Про визнання права власності на жилий будинок [ADDRESS] за [PERSON]» було скасовано, як такий що суперечить закону (рішення № 2 від 24.05.2001 року). І у відповідності до записів по господарської книги, оскільки реєстрація права власності за [PERSON], була скасована, а за [PERSON], не була проведена, то рішенням № 47 Тепеницької сільської ради від 23.06.2011 року, було поновлено права [PERSON], на житло і оформлено право власності останньої на спірний будинок [ADDRESS] та видано 29.06.2011 року свідоцтво про право власності на нерухоме майно, і саме з цього моменту [PERSON], могла подарувати вказаний будинок будь-кому, на свій розсуд як власник. 02.07.2011 року [PERSON], як власник зазначеного будинку подарувала (передала у власність) [PERSON], вказаний будинок. На разі законним власником будинку [ADDRESS] є [PERSON] Заслухавши пояснення представника позивача, представника Тепеницької сільської ради Олевського району та дослідивши матеріали справи і надані докази, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Так Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном (ст.ст.316,317,319,321 ЦК України). Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.1 ст.179 ЦПК України). Судом встановлено, що 13 лютого 2001 року виконавчим комітетом Тепеницької сільської ради Олевського району Житомирської області прийнято рішення «Про визнання права власності на жилий будинок [ADDRESS]» (протокол № 2 від 13.02.2001 року, а.с.23-24) за [PERSON], на підставі якого винесено рішення № 146 від 16.05.1980 року, дата та номер якого виправлено і внесено зміну номеру вказаного рішення на №5, дату винесення вказаного рішення виправлено на - 13.02.2001 року, виправлення номеру і дати не оговорено органом, що виніс зазначене рішення (а.с.22). На підставі рішення Тепеницької сільської ради Олевського району № 5 від 13.02.2001 року «Про оформлення права власності на домоволодіння», яке розташоване в [ADDRESS], 14.03.2001 року Тепеницькою сільською радою Олевського району видано [PERSON], свідоцтво № 57 про право власності на вказаний жилий будинок (а.с.25). Відповідно до наданих суду пояснень голови Тепеницької сільської ради Олевського району - [PERSON], заява [PERSON], про визнання за ним права власності на житловий будинок [ADDRESS] та рішення № 5 від 13.02.2001 року в номенклатурі справ Тепеницької сільської ради Олевського району відсутні. 16 березня 2001 року [PERSON], - дарувальник, подарував, а [PERSON], (дружина [PERSON]) обдарована прийняла, подарунок, у власність - житловий будинок в цілому з усіма надвірними будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] (а.с.20). Зазначений договір дарування посвідчений державним нотаріусом Олевської державної нотаріальної контори, Лугіною О.І., за реєстраційним № 1064, а право власності зареєстроване 20.03.2001 року в Коростенському БТІ за реєстраційним № 1 в реєстровій книзі № 1. Згідно до протесту прокурора Олевського району від 14.05.2001 року № 533, (а.с.26), з метою захисту майнових прав неповнолітніх: [PERSON], і [PERSON], п.3 рішення виконкому Тепеницької сільської ради від 13.02.2001 року «Про визнання права власності на жилий будинок [ADDRESS] за [PERSON]» було скасовано, як такий що суперечить закону (рішення № 2 від 24.05.2001 року) (а.с.27). І у відповідності до записів по господарської книги, оскільки реєстрація права власності за [PERSON], була скасована, а за [PERSON], не була проведена, то рішенням № 47 Тепеницької сільської ради від 23.06.2011 року (а.с29), поновлено права [PERSON], на житло і оформлено право власності останньої на спірний будинок [ADDRESS], видано 29.06.2011 року свідоцтво про право власності на нерухоме майно та проведено його державну реєстрацію (а.с.29,30). 02 липня 2011 року [PERSON], діючи як власник, право якого не оспорювалося, подарувала (передала у власність) в цілому, а [PERSON], прийняв подарунок у власність житловий будинок в цілому з усіма надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. (а.с.5). Правовідносини сторін регулюються як ЦК УРСР (в редакції 1963 року) так і ЦК України в редакції 2004 року, оскільки правовідносини між сторонами виникли 16 березня 2001 року. Так, положеннями ст.86 ЦК УРСР (1963 р.) визначено, що право власності це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпоряджання майном. Згідно зі ст.243 ЦК УРСР (1963 р.), який діяв на час укладання договору, за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Відповідно до ст.ст.244, 227 ЦК УРСР (1963 р.) договір дарування нерухомого майна повинен бути нотаріально посвідченим та підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Виходячи з наведених норм права та встановлених судом обставин справи, суд вважає, що свідоцтво № 57 на право власності на житловий будинок [ADDRESS], що видане 14 березня 2001 року Тепеницькою сільською радою Олевського району Житомирської області на ім'я [PERSON], на підставі рішення виконкому цієї ж сільської ради від 13.02.2001 року, пункт 3 якого скасовано тим же виконавчим комітетом (рішення № 2 від 24.05.2001 року) щодо визнання права власності на спірний житловий будинок за [PERSON], є незаконним, а договір дарування вказаного будинку, укладений 16 березня 2001 року між [PERSON] та [PERSON] за наведених підстав є недійсним. Відтак, вимоги [PERSON], в цій частині є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення. Вирішуючи питання стосовно позовної вимоги позивача [PERSON], про визнання за ним права власності на житловий будинок [ADDRESS], слід зазначити, що відповідно до витягу про державну реєстрацію прав № 30914638 від 10.08.2011 року, виданого КП «Коростенське міжміське бюро технічної інвентаризації Житомирської обласної ради» (а.с.8) власником зазначеного житлового будинку є, саме [PERSON], а тому повторного визнання права власності на вказане нерухоме майно не потребує. Разом із тим вирішуючи заяву представника відповідачки [PERSON], - адвоката [PERSON], стосовно пропуску позивачем строків давності звернення до суду про захист свого інтересу, суд зазначає про те, що статтями 256 та 257 ЦК України (в редакції 2004 року) визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Як зазначав у судовому засіданні представник позивача [PERSON], - [PERSON], про порушення права позивача останній дізнався при надходженні 18.08.2012 року на його адресу позовної заяви [PERSON], до [PERSON], [PERSON], [PERSON], третьої особи Органу опіки та піклування Тепеницької сільської ради «Про усунення перешкод в користуванні будинком шляхом виселення» (а.с.62-65), із якої [PERSON], стало відомо про існування іншого договору дарування та порушення майнових прав останнього. Згідно до ст.261 ЦК України (в редакції 2004 року) перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За таких обставин, суд вважає доводи представника відповідачки [PERSON], - [PERSON], щодо застосування до даних правовідносин позовної давності не є обґрунтованими, оскільки перебіг позовної давності починається від дня, коли [PERSON], довідався про порушення свого права, а саме з дня отримання судової повістки (18.08.2012 року (а.с.65)) копії ухвали про відкриття провадження у справі та позовної заяви [PERSON], до [PERSON], [PERSON], [PERSON], третьої особи Органу опіки та піклування Тепеницької сільської ради «Про усунення перешкод в користуванні будинком шляхом виселення» і додатків до неї. Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Цивільним процесуальним Кодексом України. Статтею 60 ЦПК України крім того покладено обов'язок доказування і подання доказів сторонами. Із зазначеної статті слідує, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до п.4 ч.3 ст.129 Конституції України однією із засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Виходячи із цього принципу, суд не може за власною ініціативою збирати докази або робити інші процесуальні дії, направлені на збирання доказів, а лише оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. На підставі наведеного та

Outcome: partial