Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-05 00:00:00

24.03.2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду із позовом про звернення стягнення кредитором спадкодавця до [PERSON], [PERSON], [PERSON], який уточнило в ході судового розгляду, мотивуючи його тим, що 17.06.2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладений кредитний договір №ZPBJGA0000003740, відповідно до умов якого останньому надано кредит у розмірі 52107,39 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 20,04% річних на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном поверненням кредиту 17.06.2013 року. На забезпечення виконання кредитних зобов'язань 17.06.2008 року сторони уклали іпотечний договір №ZPBJGA0000003740, згідно з яким [PERSON] передала позивачу в іпотеку житловий будинок за адресою: [ADDRESS], що належить їй на праві приватної власності. [INFO] позичальник [PERSON] померла. На дату смерті позичальника заборгованість за кредитним договором складає 73059,85 грн., в тому числі: 53073,00 грн. заборгованість за кредитом, 12815,03 грн. заборгованість за відсотками, 7171,72 грн. заборгованість з пені. 07.06.2012 року позивачем направлена претензія кредитора до нотаріальної контори. Відповідач [PERSON] є дочкою позичальника, на день смерті проживала разом з позичальником, тому відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України прийняла спадщину після смерті [PERSON] 12.01.2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» направив претензію спадкоємцю [PERSON], проте вимоги про сплату боргу за кредитом не виконано. Позивач просить звернути стягнення на предмет іпотеки та виселити з вказаного житлового будинку зі зняттям з реєстрації осіб, які там проживають. В ході судового розгляду справи представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги в повному обсязі з викладених у ньому підстав. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги не визнали, мотивуючи тим, що спадкоємець [PERSON] прийняла спадщину, але не оформила спадкових прав, тому вимоги про звернення стягнення на спадкове майно не відповідають вимогам ст.1282 ЦК України. Крім того, спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора в межах вартості майна, отриманого у спадщину, проте вартість отриманого у спадщину майна не визначена. Також пояснили суду, що на підставі рішення Василвського районного суду від 25.07.2005 року її батько був позбавлений батьківських прав щодо неї, неповнолітня [PERSON] залишена на вихованні матері [PERSON]. З 05.06.2008 року вона разом з матір'ю [PERSON] проживала в житловому будинку в [ADDRESS], який належав її матері. Укладений іпотечний договір від 17 червня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» і [PERSON] суперечить вимогам ст.12 Закону України «Про основи соціального захист бездомних осіб і безпритульних дітей», ст. 32 ЦК України, ст. 177 СК України, ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства», оскільки договір був укладений без дозволу органу опіки і піклування. Відповідачі [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з`явилися, належним чином повідомлені про розгляд справи, про причини неявки суду не повідомили. Розглянувши надані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення учасників процесу, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення, оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов ПАТ КБ «ПриватБанк» не підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 17 червня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та [PERSON] укладений кредитний договір №ZPBJGA0000003740, відповідно до умов якого останньому надано кредит у розмірі 52107,39 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 20,04% річних на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном поверненням кредиту 17.06.2013 року. На забезпечення виконання кредитних зобов'язань 17 червня 2008 року сторони уклали іпотечний договір №ZPBJGA0000003740, згідно з яким [PERSON] передала позивачу в іпотеку житловий будинок за адресою: [ADDRESS], що належить їй на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченому приватним нотаріусом Василівського районного нотаріального округу Запорізької області [PERSON] 17 вересня 2007 року за реєстровим №2544, витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданим РКП «Василівське БТІ» 04 червня 2008 року за №19075603. [INFO] позичальник [PERSON] померла. За розрахунком, наданим ПАТ КБ «ПриватБанк», на дату смерті позичальника заборгованість за Кредитним договором від 17 червня 2008 року №ZPBJGA0000003740 складає 73059,85 грн., в тому числі: 53073,00 грн. заборгованість за кредитом, 12815,03 грн. заборгованість за відсотками, 7171,72 грн. заборгованість з пені. Згідно ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленому ст.1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч.4 ст.1268 ЦК України малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину. На момент смерті [PERSON] її дочка [PERSON] була неповнолітньою і проживала разом з нею за адресою: [ADDRESS], тому вважається такою, що прийняла спадщину. З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що оскільки борг позичальника [PERSON] перед банком не погашений, а спадкоємець [PERSON] фактично прийняла спадщину, то до неї перейшли всі права та обов'язки іпотекодавця. Відповідно до ст.1299 ЦК України, якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, спадкоємець зобов'язаний зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна (стаття 182 ЦК України). Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна. Разом з цим, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч.3 ст.1296 ЦК України), оскільки одержання свідоцтва про право на спадщину є його правом ( ч.1 ст.1296 ЦК України). Встановлено, що відповідач [PERSON] після смерті матері [PERSON] прийняла спадщину, однак в порядку установленому законом право власності на нерухоме майно, а саме житловий будинок [ADDRESS], - не набула. Право кредитора пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, закріплене ч.2 ст.1281 ЦК України та не залежить від дотримання останніми, встановленими ч.1 ст.1297, ст.1299 ЦК України, вимог щодо отримання свідоцтва про право на спадщину та подальшої реєстрації права на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна. Відповідно до ст.23 Закону України «Про іпотеку» та п. 36 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» передбачено, що у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до третьої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, суди мають враховувати, що іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статусу іпотекодавця, має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі й на тих самих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки ( ч.ч.1, 2 ст.23 Закону України «Про іпотеку»). Проте, якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - іпотекодавця, який є відмінним від боржника, такий спадкоємець не несе відповідальності перед іпотекодержателем за виконання основного зобов'язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимог іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки (ч.3 ст.23 Закону України «Про іпотеку»). Якщо боржник та іпотекодавець - одна й та сама особа, то після її смерті до спадкоємця переходять не лише права та обов'язки іпотекодавця, а й обов'язки за основним зобов'язанням у межах вартості спадкового майна. За змістом частини шостої статті 203 ЦК України відчуження майна на підставі правочину, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, тому за правилами статті 215 ЦК України такий правочин підлягає визнанню недійсним. Згідно ч.1 ст.224 ЦК України правочин, вчинений без дозволу органу опіки та піклування (стаття 71 цього Кодексу), є нікчемним. Відповідно до ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, що встановлені Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними правовими актами, визнаними в Україні. Відповідно до ст. 3 Конвенції «Про права дитини» від 20.11.1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року за №789-ХІІ, що набрала чинності в Україні 27.09.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч.4 ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб та безпритульних дітей» для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям. Згідно ч.3 ст.17 ЗУ «Про охорону дитинства», батьки або особи, що їх замінюють, не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. Згідно ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», ч. 1 ст. 156 ЖК України та ч. 1 ст. 405 ЦК України, права батьків та дітей на користування житлом, яке є власністю когось із них, встановлюється законом, діти - члени сім'ї власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником. З наведеної законодавчої бази вбачається, що для отримання будь-яких кредитів, забезпеченням яких виступає іпотека нерухомого майна - житлового приміщення для громадян, які мають неповнолітніх дітей, обов'язковим є отримання попереднього дозволу органу опіки та піклування. За роз'ясненнями п. 44 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» згідно зі статтею 32 ЦК України, статтею 177 СК України та статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. У зв'язку із наведеним суди повинні виходити із того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки. Судом встановлено, що померла [PERSON] стала власником будинку [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченому приватним нотаріусом Василівського районного нотаріального округу Запорізької області [PERSON] 17 вересня 2007 року за реєстровим №2544, зареєстрованим на її ім'я на підставі витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданим РКП «Василівське БТІ» 04 червня 2008 року за №19075603. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. На запит суду з метою з`ясування місця реєстрації [PERSON] та її дочки [PERSON] на час укладення іпотечного договору Василівський районний відділ Міграційної служби України в Запорізькій області листом від 14.08.2014 року (а.п.104) повідомив, що ведення та накопичення архівної інформації щодо реєстрації місця проживання громадян не передбачене, тому надати інформацію за 2008 рік не мають змоги за її відсутністю. На теперішній час [PERSON] значиться знятою з обліку з 13.07.2011 року у зв'язку зі смертю з адреси: Василівський район, [ADDRESS], [PERSON] зареєстрована за цією адресою 22.01.2011 року у зв'язку з досягненням віку документування паспортом громадянина України. Одночасно з цим, наданих позивачем документів з матеріалів кредитної справи, судом встановлено, що у паспорті громадянина України [PERSON] з 05 червня 2008 року стояв штамп реєстрації з пропискою: Василівський район, [ADDRESS], копія паспорту завірена представником банку і [PERSON] станом на 13.06.2008 року (а.п.14-15). При посвідченні іпотечного договору нотаріусу була пред'явлена довідка зі Скельківської сільської ради Василівського району Запорізької про склад сім'ї [PERSON], з якої також вбачається, що на момент підписання іпотечного договору вона була зареєстрована в житловому будинку [ADDRESS] (а.п.101). Зазначена довідка не містить даних про реєстрацію неповнолітньої дитини [PERSON] Проте, факт того, що померла [PERSON] на момент укладення іпотечного договору мала неповнолітню дитину був достовірно відомим сторонам договору, оскільки неповнолітня [PERSON], [INFO], була вписана у паспорт матері під час укладення іпотечного договору, але сторонами іпотечного договору свідомо були порушені права дитини - вона була позбавлена в майбутньому права на користування житловим приміщенням, оскільки метою іпотечного договору є задоволення фінансових вимог Банку в разі припинення боржником виплат за кредитним договором, тому сторони свідомо не звернулися до органу опіки і піклування за дозволом на укладення такого договору. Відповідно до абз. 7 ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація - це внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції. Згідно з п. 40 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України №20/5 від 03.03.2004 року, у разі укладення правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, у тому числі договорів щодо поділу, обміну житлового будинку, квартири за участю осіб, над якими встановлено опіку та піклування, нотаріус перевіряє наявність дозволу органу опіки та піклування на укладення таких договорів. Згідно рекомендацій Міністерства юстиції України, наданих у листі №19-50-556 від 25.07.2006 року «Щодо отримання згоди органів опіки і піклування» нотаріуси, для встановлення факту користування нерухомим майном, витребовують довідку про реєстрацію місця проживання або місця перебування дитини за адресою майна, що відчужується або заставляється, видану житлово-експлуатаційною організацією або іншим відповідним уповноваженим органом з питань реєстрації. Коли з поданих документів нотаріусом установлено, що така дитина проживає за іншою адресою, ніж адреса майна, що відчужується, а також те, що така дитина не має права власності на це майно (його частину) нотаріус має право не витребовувати згоду органів опіки та піклування на посвідчення такого правочину. Згідно з Примірним регламентом з оформлення документів та контролю з питань реєстрації і зняття з реєстрації місця проживання (перебування) фізичних осіб в Україні, затвердженим наказом МВС від 03.02.2006 року №96, на підставі поданих для реєстрації місця проживання документів уповноваженою особою органу реєстрації заповнюється 2 примірники талона реєстрації місця проживання та заносяться відповідні відомості із зазначенням адреси житла особи до паспортного документа шляхом проставлення штампа відповідного зразка. У разі реєстрації неповнолітніх дітей до 15 років разом з батьками (одним з батьків) відомості про їх реєстрацію вносяться до талона реєстрації одного із батьків. Відповідно до ч.3 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. На підставі рішення Василіського районного суду від 25.07.2005 року батько [PERSON] був позбавлений батьківських прав щодо неповнолітньої [PERSON], [INFO], а дитина залишена на вихованні матері [PERSON]. Оскільки мати [PERSON] була зареєстрована і проживала у спірному житловому будинку [ADDRESS], то місцем проживання її неповнолітньої дитини [PERSON], якій на час укладення іпотечного договору було 13 років, також був спірний будинок, оскільки батько дитини позбавлений батьківських прав, а даних про те, що у вказаний час неповнолітня [PERSON] мала право користування іншим житлом, матеріали цивільної справи не містять. Оскільки неповнолітня [PERSON], [INFO], на час укладення іпотечного договору 17 червня 2008 року повинна бути зареєстрована разом з матір'ю [PERSON] в житловому будинку [ADDRESS], отже вона мала права користування ним та за вимогами ст.12 Закону України «Про основи соціального захист бездомних осіб і безпритульних дітей», ст. 32 ЦК України, ст. 177 СК України, ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» її мати [PERSON] не мала права без дозволу органу опіки і піклування укладати іпотечний договір. Оскільки при укладанні спірного іпотечного договору між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] відповідно до вимог ст. 71 ЦК України не було отримано дозволу органу опіки та піклування, тому цей правочин в силу ч.1 ст.224 ЦК України є нікчемним. З урахуванням наведених обставин, у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» про звернення стягнення необхідно відмовити в повному обсязі.

Outcome: dismissed