Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-17 00:00:00

23.04.2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, в якому зазначила, що вона перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 12.08.2007 року. Від даного шлюбу вона та відповідач мають двох неповнолітніх дітей: доньок - [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. [PERSON] просить шлюб розірвати, посилаючись на те, що у неї та відповідача різні погляди на сімейне життя, ведення сім'ї, утримання та виховання дітей. Однією сім'єю з відповідачем вона не проживає з вересня 2011 року, спільне господарство не веде. Подальше спільне життя та збереження шлюбу вважає неможливим, так як це суперечить її інтересам. В судове засідання позивачка [PERSON] не з'явилася, відповідно до п.2 прохальної частини позовної заяви (а.с.2) та заяви від 23.04.2014 року просить розгляд справи проводити у її відсутності у зв'язку з неможливістю прибути в судове засідання, позов підтримує, на розірванні шлюбу наполягає (а.с.9). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, хоча про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином шляхом надіслання судової повістки за зареєстрованим місцем проживання. Судові повістки, направлені судом на ім'я відповідача за місцем реєстрації проживання, зазначеним в інформації Жмеринського РВ УДМС України у Вінницькій області та в інформації адресно-довідкового бюро (а.с.17, 19), повернута до суду відділенням Укрпошти з поміткою про причини повернення - закінчення терміну зберігання (а.с.29, 32). Відповідно до вимог ч.5 ст.74 ЦПК України, судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь в справі… У разі ненадання особами, які беруть участь в справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається фізичним особам, що не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручено їм належним чином. Отже, суд вважає, що відповідач [PERSON] належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду справи, оскільки, будучи повідомленим поштовим відділенням про надходження рекомендованого поштового відправлення - судової повістки, не звернувся у поштове відділення для його отримання. Також, суд вважає, що відповідач [PERSON] не з'явився до суду без поважних причин, заперечень щодо позову на пропозицію суду, викладену в ухвалі від 23.04.2014 року, до суду не надав. Згідно із ч.1 ст.224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, не з'явився до суду без поважних причин, не повідомив суд про причини неявки в судове засідання, заяви про розгляд справи у його відсутності не подав, а позивачка заперечень щодо заочного розгляду справи не подала, то суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. В судове засідання не з'явилися всі особи, які беруть участь в справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, при цьому позивач заявила клопотання про розгляд справи за її відсутності, перешкод для розгляду справи в судовому засіданні немає, тому суд вважає, що справу можна розглянути без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України. Вирішуючи спір, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 12.08.2007 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (а.с.4). Від шлюбу позивач та відповідач мають неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвами про народження дітей (а.с.5-6). Однією сім'єю позивач та відповідач не проживають з вересня 2011 року, що вбачається із позовної заяви. Заперечень щодо вказаних обставин, встановлених судом, відповідач не надав, не дивлячись на пропозицію суду, викладену в ухвалі від 23.04.2014 року. Позивач не бажає миритися, має стійке волевиявлення, спрямоване на припинення сімейних відносин і розірвання шлюбу, що вбачається із її заяви (а.с.9). Причиною розладу в сім'ї стали різні погляди на сімейне життя, утримання та виховання дітей, ведення господарства. Судом встановлено фактичні взаємини між [PERSON] та [PERSON], а саме: що у їх сім'ї виник не короткочасний розлад, а тривалий розлад, оскільки сторони не проживають однією сім'єю з вересня 2011 року. Отже, суд вважає, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу неможливе та суперечить інтересам позивачки. Встановленим судом фактам відповідають сімейні правовідносини, які регулюються Конституцією України та Сімейним кодексом України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції», і є частиною національного законодавства України. Згідно із ст.51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та щодо його розірвання. Відповідно до ст.ст.105, 110, 112 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного із подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ч.1 ст.110 СК України). Згідно зі ст.112 СК України, суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Оскільки у суду склалася достатня переконаність у тому, що подальше спільне життя подружжя неможливе, що позивачка наполягає на розлученні, має стійке волевиявлення до розірвання шлюбу, а також, що збереження шлюбу та подальше спільне проживання подружжя суперечить інтересам позивачки, то суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved