Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-02 00:00:00

21 травня 2018 року позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа - Центральний відділ державної виконавчої служби м. Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, про звільнення майна з-під арешту. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивачці та її дітям належить квартира [ADDRESS]. У березні 2018 року позивачка дізналася про арешт, накладений у грудні 2005 року на вказану квартири. Арешт був накладений у зв'язку з борговими зобов'язаннями її колишнього чоловіка ([PERSON].) перед [PERSON] Між тим, [PERSON] ніколи не був співвласником квартири. Викладене стало причиною звернення позивачки до суду з позовом про звільнення квартири з-під арешту (а.с.а.с. 2 - 6). У судовому засіданні позивачка позов підтримала, пояснивши, що їй та її дітям - [PERSON] та [PERSON], належить квартира [ADDRESS]. 28.03.2018 року позивачка дізналася про арешт, накладений третьою особою у грудні 2005 року на вказану квартири. Арешт був накладений у зв'язку з борговими зобов'язаннями її колишнього чоловіка ([PERSON].) перед [PERSON] Між тим, [PERSON] ані на час виникнення борговим зобов'язань, ані згодом не був співвласником квартири. Відповідачі до суду не з'явилися, були повідомлені належним чином. 21.06.2018 року [PERSON] звернувся до суду із заявою про розгляд справи за його відсутності та визнання позову (а.с. 31). У справі є достатньо доказів для її вирішення, що у сукупності з викладеними обставинами дає суду підстави для застосування положень частини 4 статті 223, статті 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК). Представник третьої особи до суду також не з'явився, був повідомлений належним чином. Суд, заслухавши пояснення позивачки, вивчивши матеріали справи, дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що позивачці та її дітям ([PERSON], [PERSON]) на праві спільної часткової власності від 14.10.2008 року на підставі свідоцтва про право власності від 20.06.2008 року, виданого Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради, належить квартира [ADDRESS] (по 1/3 частині), про що свідчить витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 14.10.2008 року [NUMBER]. [PERSON] є колишнім чоловіком позивачки (а.с.а.с. 9, 15). Позивач та її діти є першими власниками квартири, набувши її у власність у порядку приватизації державного житлового фонду (а.с. 10). 04 жовтня 2005 року рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська з [PERSON] на користь [PERSON] було стягнуто заборгованість за договором позики в сумі 16 428,75 грн. (а.с. 14). 21 листопада 2005 року державним виконавцем Кіровського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції (правонаступником якого є третя особа) Горбатенко Д.А. у рамках виконавчого провадження з виконання рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 04.10.2005 року було ухвалено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження серії АЕ №928929, якою на спірну квартиру було накладено арешт (номер запису про обтяження - 2719693 від 21.12.2005 року) (а.с.а.с. 12, 13). 24 квітня 2018 року позивачка звернулася до третьої особи із заявою про зняття арешту, накладеного на квартиру, проте їй було відмовлено та рекомендовано звернутися до суду з позовом (а.с.а.с. 16 - 20). Відповідно до частини другої статті 57 Закону України від 21.04.1999 року №606-ХІV «Про виконавче провадження» (далі - Закон №606-ХІV) арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом ухвалення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Згідно з частиною третьою статті 57 Закону №606-ХІV постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Аналіз приведених норм дає підстави для висновку про те, що арешт у рамках виконавчого провадження може бути накладений виключно на майно, що належить боржникові. Між тим, судом було встановлено, що станом на день ухвалення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 21.11.2005 року [PERSON] не був співвласником спірної квартири. Ця обставина не була встановлена державним виконавцем під час накладення арешту, що вплинуло на законність ухваленого ним рішення. У відповідності з частиною першою статті 59 Закону України від 02.06.2016 року №1404-VIII «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. За правилами, встановленими статтею 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Ураховуючи факт наявності для позивачки перешкод (у вигляді накладеного і незнятого згодом арешту) у користуванні та розпорядженні їх нерухомим майном, суд вважає за необхідне заявлений у справі позов задовольнити.

Outcome: approved