Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-06 00:00:00

23 листопада 2016 року позивач в особі свого представника [PERSON] звернувся з позовом до суду в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить визнати дії відповідача неправомірними щодо зміни істотних умов його праці в односторонньому порядку, які полягали в зниженні розміру оплати праці під час виконання робіт на машинах і механізмах, не передбачених трудовим договором; стягнути з ДСП «Чорнобильський спецкомбінат» на його користь 21100,34 грн. (двадцять одна тисяча сто гривень тридцять чотири копійки) недоплаченої заробітної плати, 1896,51 грн. (одна тисяча вісімсот дев'яносто шість гривень п'ятдесят одна копійка) заробітної плати за вересень 2014 року, яка була перерахована не на вказаний ним банківський рахунок, 11749,48 грн. (одинадцять тисяч сімсот сорок дев'ять гривень сорок вісім копійок) лишково утриманих з його заробітної плати аліментів за період з [INFO] року по серпень 2016 року; допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення недоплаченої заробітної плати. Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що з 01 грудня 2010 року він працює у відповідача машиністом бульдозера потужністю двигуна 200 к.с. (РАВ) 6 розряду. З грудня 2011 року керівництвом його було залучено до виконання робіт на малих механізмах, та закріплено за ним кілька одиниць механізмів, на яких позивач виконував різні роботи. При цьому оплата роботи здійснювалась не за його годинною тарифною ставкою, встановленою штатним розписом по підприємству, а за посадовими окладами працівників, задіяних на роботах з іншими механізмами. У ці ж періоди позивачу не здійснювалась доплата та нарахування премії за роботу з РАВ. Позивач вважає, що керівництвом відповідача без його згоди в односторонньому порядку, були змінені істотні умови трудового договору, укладеного між ним та відповідачем, в частині оплати його праці. Тому позивач вважає, що загальна сума недовиплаченої заробітної плати за вказаний період, згідно проведених ним розрахунків становить 21100 грн. 34 коп. Крім того, восени 2013 року позивачем було відкрито зарплатний рахунок у ПрАТ КБ «ПриватБанк», а до цього часу він користувався зарплатним рахунком, відкритим у ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», про що було повідомлено відповідача. Проте, 25 вересня 2014 року працівниками відповідача його заробітна плата за вересень 2014 року в сумі 1896 грн. 51 коп. була зарахована на зарплатний рахунок, відкритий у ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», яку позивач не отримав і до цього часу. У відповідності до ч.5 ст.24 Закону України «Про оплату праці» за особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через установи банків, поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов'язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця. З аналізу цієї норми трудового законодавства вбачається, що роботодавцем належна працівнику заробітна плата може виплачуватись виключно на банківський рахунок, вказаний працівником. Позивач вважає, що має право на стягнення з відповідача заробітної плати за вересень 2014 року в сумі 1896 грн. 51 коп., яка була перерахована не на вказаний ним банківський рахунок. Ще одним порушенням його прав з боку відповідача є незаконне утримання з його заробітної плати аліментів з листопада 2014 року по серпень 2016 року включно. Аліменти утримувались з позивача на утримання його дочки [PERSON], [INFO] та повинні були утримуватися до досягнення дитиною повноліття, тобто до [INFO] року. У відповідності до ч.1 ст.127 КЗпП України відрахування із заробітної плати можуть проводитись тільки у випадках, передбачених законодавством України. Незважаючи на це відповідач продовжував стягувати з позивача аліменти, лишково утримавши з його заробітку за вказаний період 11749 грн. 48 коп. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] зазначили, що позов підтримують повністю та просять його задовольнити. Представник відповідача [PERSON] позов визнав частково, не заперечував проти його задоволення лише в частині недоплати позивачу заробітної плати у зв'язку із істотними змінами умов праці. Суд, вислухавши сторін та їх представників, встановивши обставини справи, що підтвердженні засобами доказування, дослідивши матеріали цивільної справи та оцінивши докази в їх сукупності вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Згідно із ст.ст.10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. На підставі статті 233 КЗпП « працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки». Відповідно до ч.1 ст.43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Згідно з ч.1 ст.2 КЗпП України, право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Судом встановлено, що на підставі Наказу №294-ос генерального директора Державного підприємства по забезпеченню життєдіяльності зони відчуження і зони безумовного (обов'язкового) відселення «Чорнобильсервіс» про прийняття на роботу від 30.11.2010 року, [PERSON] було прийнято на роботу до Державного підприємства по забезпеченню життєдіяльності зони відчуження і зони безумовного (обов'язкового) відселення «Чорнобильсервіс» на посаду машиніста бульдозера потужністю двигуна 200 к.с. (РАВ) 6 розряду. З грудня 2011 року керівництвом його було залучено до виконання робіт на малих механізмах, та закріплено за ним кілька одиниць механізмів, на яких позивач виконував різні роботи. Статтею 33 КЗпП передбачено, що тимчасове переведення працівника на іншу роботу, не обумовлену трудовим договором, допускається лише за його згодою. Власник або уповноважений ним орган має право перевести працівника строком до одного місяця на іншу роботу, не обумовлену трудовим договором, без його згоди, якщо вона не протипоказана працівникові за станом здоров'я, лише для відвернення або ліквідації наслідків стихійного лиха, епідемій, епізоотій, виробничих аварій, а також інших обставин, які ставлять або можуть поставити під загрозу життя чи нормальні життєві умови людей, з оплатою праці за виконану роботу, але не нижчою, ніж середній заробіток за попередньою роботою. Згідно з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України в постанові від 04.07.2012 року у справі №6-59цс12, відповідно до ч.3 ст.32 КЗпП України у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за цією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше, ніж за два місяці, якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено. Якщо працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 КЗпП. З матеріалів справи вбачається, що зазначені вимоги законодавства України відповідачем дотримано не було. Оплата праці [PERSON] повинна відповідати вимогам глави VII Кодексу законів про працю. Крім того, восени 2013 року позивачем було відкрито зарплатний рахунок у ПрАТ КБ «ПриватБанк», а до цього часу він користувався зарплатним рахунком, відкритим у ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», про що було повідомлено відповідача. Проте, 25 вересня 2014 року працівниками відповідача заробітна плата [PERSON] за вересень 2014 року в сумі 1896 грн. 51 коп. була зарахована на зарплатний рахунок, відкритий у ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», яку за словами позивача він не отримав до цього часу не відповідає обставинам справи, оскільки заробітна плату була нарахована та виплачена позивачу на зарплатний рахунок відкритий в ВАТ «Райфайзен банк аваль» проте була списана банківською установою на погашення інших договірних зобов'язань позивача. У відповідності до ч.5 ст.24 Закону України «Про оплату праці» за особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через установи банків, поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов'язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця. З аналізу цієї норми трудового законодавства вбачається, що роботодавцем належна працівнику заробітна плата може виплачуватись виключно на банківський рахунок, відомості про який є у роботодавця. На підставі ч.1 ст.127 КЗпП «відрахування із заробітної плати можуть провадитись тільки у випадках, передбачених законодавством України». Як вбачається з виконавчого листа №2-1029/2011 рік, виданого Полонським районним судом Хмельницької області, на підставі рішення, резолютивна частина якого: «Стягнути з [PERSON], [INFO], жителя [ADDRESS], на користь [PERSON] аліменти на утримання дочок [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], в розмірі 1/3 частини заробітку щомісячно, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи з 12.10.2011 року і до досягнення дітьми повноліття. З огляду на це, можна дійти висновку, що 1/3 частину заробітку щомісячно слід стягувати до досягнення всіма дітьми повноліття, тобто до [INFO] року. В свою чергу норми сімейного законодавства України не забороняють позивачу як збільшувати так і зменшувати розміри аліментів у відповідних випадках, а тому суд приходить до висновку про необґрунтованість вимоги позивача про повернення йому лишкові сплачених коштів відрахованих як аліменти. Відповідно до ч.2 ст.88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. За огляду на викладене, з відповідача слід стягнути в дохід держави до спеціального фонду Держаного бюджету України судовий збір у розмірі 551 грн. 20 коп. Окрім того, згідно зі ст.367 ЦПК України рішення в частині стягнення недоплаченої заробітної плати (але не більше ніж за один місяць) підлягає негайному виконанню. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial