Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-28 00:00:00

22 серпня 2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням та зняття із реєстрації за місцем проживання. Позовна заява [PERSON] мотивована тим, що згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно вона є власником житлового будинку, який розташований по [ADDRESS] в якому зареєстрована та фактично проживає. Разом з нею у даному житловому будинку зареєстровані її колишній чоловік [PERSON] та рідний син, [PERSON]. Зазначає, що більше десяти років [PERSON] та [PERSON] у даному будинку не проживають, спільного господарства із позивачкою не ведуть, в утриманні будинку участі не беруть. Факт реєстрації відповідачів у даному житловому будинку створює їй перешкоди у користуванні та розпорядженні своєю власністю на власний розсуд. Посилаючись на викладені обставини позивач просила суд визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим будинком, що знаходиться по [ADDRESS] та зняти їх з реєстрації за місцем проживання. Ухвалою Козівського районного суду Тернопільської області від 19 вересня 2018 року відкрито провадження в указаній справі. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала з мотивів, наведених у позовній заяві, надавши пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві обставинам та просила суд їх задовольнити. Позивач також зазначила, що не заперечує проти заочного розгляду справи та судові витрати просила залишити за нею. Відповідачі [PERSON] та [PERSON], будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України, повторно до суду не з'явилися, про причини неявки не повідомили, заяв та клопотань від останніх не надходило. Відзив на позов суду не подано. Враховуючи те, що у справі є достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін та враховуючи те, що позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення. Заслухавши пояснення позивача [PERSON], допитавши свідків [PERSON] та [PERSON], дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з таких підстав. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок з господарськими будівлями, який розташований по [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом № 347, виданого 12.06.2017 року приватним нотаріусом Козівського районного нотаріального округу Боднарук М.В. Відповідно до довідки про склад сім'ї №1412/3-17, виданої Козівською селищною радою Козівського району Тернопільської області 30.05.2018 року, до складу зареєстрованих осіб за адресою: [ADDRESS] входять [PERSON] - власник будинку, [PERSON] - внучка, [PERSON] - колишній чоловік, [PERSON] - син, [PERSON] - син. Також судом встановлено, що [PERSON] є рідним сином позивачки, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 06.09.2018 року, а [PERSON] - колишнім чоловіком позивачки, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 24.07.2007 року. Факт відсутності відповідачів в житловому будинку за адресою [ADDRESS] більше десяти років підтверджується актом обстеження проживання № 111, виданим 31.05.2018 року Козівською селищною радою Козівського району Тернопільської області та показаннями свідків [PERSON] та [PERSON], які не були спростовані у судовому засіданні. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожна особа має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Власникові, згідно із ст. 317 ЦК України, належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. За змістом положень частини першої статті 383 ЦК України та статті 150 ЖК Українського РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до частини першої статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України, за змістом якої члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначаються власником. Відповідно до частини 2 статті 405 Цивільного кодексу України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом не здобуто жодних доказів про поважність причин відсутності відповідачів у спірному приміщенні понад один рік. За вказаних обставин судом встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] відсутні у житловому будинку, по [ADDRESS] понад один рік без поважних на це причин, тому відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України втратили право на користування спірним житлом. З цих підстав вимоги позивачки щодо визнання відповідачів такими, що втратили право на користування зазначеним житлом, є обгрунтованими і їх слід задовольнити. При вирішенні позову в частині вимог щодо зняття відповідачів з реєстрації місця проживання за вказаною адресою, суд виходить з наступного. Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи, крім інших підстав, здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у абз. 3 п. 34 Постанови № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є підставою для зняття такої особи з реєстрації місця проживання, тому окрема вимога щодо зняття відповідачів з реєстраційного обліку за вказаною адресою задоволенню не підлягає. На підставі вищевикладеного, відповідно до ст.ст.317, 319, 383, 405 ЦК України, ст.ст. 64, 150, 156 ЖК УРСР,

Outcome: partial