Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-24 00:00:00

22 січня 2015 року представник позивачки [PERSON] [PERSON] звернувся в інтересах останньої з позовом в Миколаївський районний суд Миколаївської області до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та поділ майна набутого під час спільного проживання, посилаючись на те, що з 1991 року по січень 2014 року позивачка проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з відповідачем [PERSON] За час спільного проживання у них народилася донька [PERSON], [INFO], батьком якої записаний відповідач. Також за час спільного проживання ними було набуто наступне майно: квартиру [ADDRESS]; квартиру [ADDRESS]; автомобіль та автомобільний причеп. Посилаючись на вимоги ст. ст. 57, 60, 61, 68, 70, 74 СК України, ст. ст.370, 372 ЦК України просив поділити майно набуте позивачкою та відповідачем за час спільного проживання шляхом визнання за позивачкою права власності на ? її частину із стягненням компенсації у розмірі ? частини вартості майна, що відчужено відповідачем без згоди позивачки. 06.04.2015 року представник позивача [PERSON] подав заяву про збільшення позовних вимог та просив суд встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу між позивачкою та відповідачем з 1991 року по січень 2014 року та поділити майно набуте ними за час спільного проживання шляхом визнання за позивачкою права власності на ? її частину із стягненням компенсації у розмірі ? частини вартості майна, що відчужено відповідачем без згоди позивачки (а.с.20-21). Ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 08.04.2016 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору на боці відповідача залучено [PERSON]. 10.08.2016 року представник позивача [PERSON] уточнив позовні вимоги та просив суд встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу між позивачкою та відповідачем з 22 червня 2002 року по січень 2014 року та поділити майно набуте ними за час спільного проживання шляхом визнання за позивачкою права власності на ? частину квартири [ADDRESS] та гаражу, крім того стягнунути компенсацію у розмірі ? частини вартості майна, що відчужено відповідачем без згоди позивачки, а саме квартири [ADDRESS], автомобіля та автомобільного причепа. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] Ю,В. підтримав позовні вимоги, та вимоги викладені в уточнених заявах, підтвердивши викладені в них обставини та остаточно просив суд встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу між позивачкою та відповідачем з 22 червня 2002 року по січень 2014 року та поділити майно набуте ними за час спільного проживання шляхом визнання за позивачкою права власності на ? частину квартири [ADDRESS] та гаражу, крім того стягнути компенсацію у розмірі ? частини вартості майна, що відчужено відповідачем без згоди позивачки, а саме квартири [ADDRESS], автомобіля та автомобільного причепа. Відповідач [PERSON] спочатку позовні вимоги не визнав, подав письмові заперечення та просив відмовити в задоволенні позову позивачці. В подальшому відповідач [PERSON] позов визнав частково та пояснив суду, що з 25.05. 1989 року по 21.06.2002 року він перебував у шлюбі з [PERSON] З позивачкою він познайомився в 1991, однак проживав із своєю дружиною. В 2000 році він найняв квартиру [ADDRESS] та почав проживати з позивачкою в неї. В 2003 році він влаштувався на роботу водієм де працював до 20.05.2013 року. У нього був вантажний автомобіль на якому він підробляв. В 2003 році він також підробляв продажем полуниці, риби, раків. 28.05.2008 року позивачка поїхала на роботу до Італії. Донька проживала з ним. Потім поступила до інституту та почала проживати в гуртожитку. За цей період ані він, ані донька не отримували грошей від позивачки. Позивачка казала, що їй необхідно віддати борг сестрі, які вона позичила у неї на поїздку до Італії. Повернулася позивачка з Італії в жовтні-листопаді 2009 року. Після повернення вона сказала, що, він її дратує та їй не потрібен і через 2 місяці знов поїхала до Італії. В 2010 році захворіла донька і вони помирилися. В цьому ж році вони за спільні кошти купили квартиру [ADDRESS]. Потім вона знов поїхала до Італії. Після того, як захворіла його мати йому прийшлося продати будинок, належний матері та за ці гроші купити квартиру [ADDRESS] для неї, яка була оформлена на нього. Він в грудні 2010 року перевіз мати в квартиру, а 24.08.2011 року вона померла. Він залишився проживати в [INFO]. Коли в червні 2012 року приїхала позивачка вони жили в різних кімнатах. Поїхавши знов до Італії позивачка до серпня 2013 року йому не дзвонила. Потім до Італії поїхала також і донька. Приїхавши в жовтні-листопаді 2013 року додому позивачка остаточно сказала, що він їй не потрібен та щоби він їй виплатив за квартиру грошову компенсацію. Вони домовилися що він їй заплатить 9 тис.. 7 тис. він віддасть одразу, а 2 тис. протягом року. Однак, потім вона відмовилася отримувати грошову компенсацію, написала на нього в міліцію заяву, що він начебто її побив. Посилаючись на вказані вище обставини відповідач не заперечував визнати факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 21.06.2002 року по 29.05.2008 року. Не заперечував щодо визнання за позивачкою права власності на ? частини квартири [ADDRESS] та гаражу, які були набуто ними за спільні кошти за час спільного проживання. В іншій частині в задоволенні позову позивачці просив відмовити. Представник відповідача [PERSON] просив суд задовольнити позов частково з врахуванням позиції відповідача [PERSON] Третя особа [PERSON]Ю в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Суд розглянув справу у відсутності третьої особи. Свідок [PERSON] суду пояснила, що сторони по даній справі є її батьками. Батьки постійно проживали в [INFO] квартиру [ADDRESS], в якій проживали поки не купили квартиру в смт Ольшанське по вул. Леніна, 16. В 2008 році мати поїхала на заробітки до Італії. Покупкою квартири займався батько. Мати повернулася додому після того, як батько купив квартиру і вони почали перевозити речи та робити ремонт. Мати приїздила додому майже кожного року. Коли поверталася додому, то проживала в квартирі, яку купив батько. Батьки проживали разом як сім`я. Мати з Італії привозила гроші та віддавала батькові. Після того, як захворіла бабуся мати відповідача, батько сказав, що треба для бабусі купити квартиру Все покупалося за спільні гроші. ЇЇ в ці питання не посвячували. Мати спочатку заробляла 950 євро, потім 900 євро. Гроші мати або сама привозила, або передавала через знайомих, якими розпоряджався батько. Весь час її утримувала мати. Однією сім`єю батьки проживали з 1992 року по 2014 рік. Останнього разу позивачка приїздила додому в травні 2014 року. Свідок [PERSON] суду пояснила, що з позивачкою знайома з дитинства, потім робили разом. З моменту народження спільної дитини позивачка та відповідач почали проживати разом. В 2008 році позивачка поїхала до Італії. В 2010 році вони купили в смт Ольшанське в будинку №16 квартиру, робили ремонт. Коли позивачка поверталась додому вона до них приходила в гості. Позивачка висилала гроші на покупку квартири, машини. Відповідач продав будинок своєї матері, оскільки у відповідача не вистачало грошей позивачка додала 4 тис. євро і відповідач купив квартиру для своєї матері. Це їй відомо зі слів позивачки. В січні 2014 року відповідач її побив, не пускав додому і вона проживала у своїй матері, а потім деякий час у неї. Свідок [PERSON] пояснила суду, що вона працювала разом із позивачкою в Італії. Вона передавала гроші в 2011 році відповідачу в розмірі 2 тис євро. Свідок [PERSON] суду показала, що з відповідачем вона знайома з 1978 року . З 2002 по 2014 рік спілкувались між собою часто. У матері відповідача в селі був будинок і відповідач з 2002 року займався домашнім господарством, вирощуванням і продажем полуниці, часника, займався також металобрухтом. Позивачка та відповідач почали проживати разом приблизно з 2008-2009 року, може бути трохи раніше. Після 2008 року протягом року у сторін були нормальні відносини. Їй відомо, що вони купили двохкімнатну квартиру, в якій робили ремонт. У неї було таке враження, що вони жили кожен сам по собі, своїм життям. Коли вони припинили сімейні відносини їй не відомо. Свідок [PERSON] суду показала, що позивачку та відповідача вона знає з 2004 року. До 2008 року сторони проживали разом нормально, до тих пір поки позивачка не поїхала до Італії. У кожного з них був окремий бюджет. Те що вони разом покупали квартиру їй відомо зі слів сторін. Крім того у відповідача є однокімнатна квартира. Відповідач продав будинок своєї матері та купив для неї однокімнатну квартиру. З кожним роком відносини між ними псувалися. Останній раз вона заходила до них в гості 6 років тому на новий рік. Усі обставини їй відомі зі слів відповідача. Свідок [PERSON] суду показав, що він почав дружити з відповідачем з 2004 року. Тоді він проживав з позивачкою в будинку №23 по вул. Гагаріна в смт Ольшанське. Зі слів відповідача йому відомо, що він живе на свої гроші. Після того, як позивачка поїхала до Італії відповідач продав будинок і купив однокімнатну квартиру для своєї матері, а квартиру №16 вони купили за спільні гроші. Автомобіль ВАЗ , який був у відповідача, останній купив за свої гроші, який потім продав та купив автомобіль Фіат, який потім також продав. Останній раз він їх бачив разом в 2010 році на новий рік. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши наявні у справі докази суд, установив такі факти та відповідні правовідносини. Судом встановлено та не оспорюється сторонами, що відповідач [PERSON] перебував у шлюбі з [PERSON]В з 25 травня 1989 року по 21 червня 2002 року. Відповідно до договору купівлі-продажу від 19.11.2002 року відповідач придбав індивідуальний гараж, загальною вартістю 5955 грн., який розташований за адресою: Миколаївська області Миколаївський район смт Ольшанське вул. Гагаріна, будинок №24, гараж №9 (а.с.66). Крім того, відповідно до договору купівлі продажу від 02.10.2010 року [PERSON] придбав двокімнатну квартиру №36 в смт Ольшанське вул. Леніна, 16, Миколаївського району Миколаївської області, вартість якої становила 44385 грн. (а.с. 67-68, 86). Також 22.12.2010 року [PERSON] придбав однокімнатну квартиру №6 в смт Ольшанське по вул. Шкільна, 29 Миколаївського району Миколаївської області.(а.с.67, 85). Згідно договору дарування від 21.03.2014 року [PERSON] вказану квартиру подарував сину - [PERSON] Вартість вказаної квартири на час вчинення вказаної угоди становила 64683 грн. та яка на час розгляду справи на праві власності належить [PERSON] (а.с.98,100, 101-102). З довідки-рахунку серії ДПI №772361 від 10 листопада 2012 року вбачається, що [PERSON] придбав автомобіль [NUMBER], який на час розгляду справи відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 07.03.2014 року зареєстровано на іншого власника. Вартість автомобіля становила 25540 грн.(94, 120-121). Згідно акту про проживання від 03.02.2014 року [PERSON] з 2010 року проживала разом із [PERSON] та [PERSON] донькою за адресою: [ADDRESS]. Миколаївського району Миколаївської області. Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи. Згідно із частиною першою Прикінцевих положень Сімейного Кодексу України він набрав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним Кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. Отже, норми ст. 74 Сімейного Кодексу України про право на майно жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу набрали чинності з 01.01.2004 року, а застосування норм п.5 ч.1 ст.256 ЦПК України про встановлення такого юридичного факту як проживання однією сім`єю чоловіка і жінки без шлюбу передбачено тільки з набранням чинності новим Цивільно-Процесуальним Кодексом України, тобто з 01.09.2005 року. Отже, положення ст. 74 СК України щодо права на майно жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, або в будь-якому іншому шлюбі, а також застосування норм щодо встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка і жінки без шлюбу застосовуються лише до відносин, що виникли після набрання ним чинності. Як розяснив Пленум Верховного Суду України у п. 11 постанові від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», встановлення судом факту перебування у фактичних шлюбних відносинах на підставі п.5 ст. 273 ЦПК України може мати місце, якщо такі відносини виникли до 08 липня 1944 року і тривали до смерті ( пропажі без вісті на фронті) одного з подружжя, внаслідок чого шлюб не може бути зареєстровано в органах реєстрації актів громадського стану. В інших випадках заяви про встановлення факту перебування у фактичних шлюбних відносинах судовому розгляду не підлягають. Разом з цим, за змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудні 1995 року №29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу ( стаття 16 Закону України «Про власність», стаття 22 КпШС України, які були чинними до 01 січня 2004 року), а й майно придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 статті 17, стаття 18, пункт 2 статті 17 Закону України «Про власність) Отже, майно набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є обєктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, обєднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними . У звязку з цим під час поділу такого майна, набутого сім`єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці. Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Тільки в разі встановлення цих фактів положення частини першої статті 17 Закону України «Про власність» вважається правильно застосованим. Така правова позиція висловлена в Постанові Судової палати у цивільних справах Верховного суду України від 25 грудня 2013 року №6-135цс13. Крім того, з Правового висновку Верховного Суду України у справі про встановлення факту проживання однією сім`єю №6-2253цс15 від 08.06.2016 року вбачається, що згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім` ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Отже, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обовязків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. Відповідно до статті 128, частини третьої статті 240 УРСР 1963 року, який був чинним до 01 січня 2004 року, визначалось, що право власності в набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Враховуючи обставини справи, пояснення сторін та їх представників, покази допитаних по справі свідків, суд вважає, доведеною факт проживання сторін однією сім`єю з 01.01.2005 року по січень 2014 року. Що стосується позовних вимог в частини визнання за позивачкою права власності на ? частину квартири [ADDRESS], то такі вимоги підлягають задоволенню з врахуванням визнання відповідачем позову в цій частині. Щодо інших позовних вимог, то позивачці в їх задоволенні слід відмовити у звязку з їх не доведенням належними та допустимими доказами у спосіб, визначений законом. Не заслуговують на увагу покази допитаних по справі свідків як з боку позивача так і з боку відповідача в частині придбання спірного майна, оскільки про обставини придбання цього майна вони дізналися зі слів останніх. Інших належних доказів сторонами суду не надано. Щодо акту про проживання від 03.02. 2014 року за адресою: [ADDRESS] суд не приймає його до уваги, оскільки він містить виправлення. (а.с.8). На підставі ч.2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні праві та обов`язки. Відповідно до вимог ч.1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно приписів частин 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З врахуванням вищезазначеного суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог позивачки. Звертаючись до суду з даним позовом представник позивача [PERSON] просив визнати за позивачкою [PERSON] право власності на ? частину нерухомого та рухомого майна на загальну суму 70\~281 грн. 50 коп. З врахуванням положень п.1 п.п1 ч.2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», в редакції Закону від останній повинен був сплатити 703 грн. судового збору, а ним сплачено за вимоги майнового характеру 243 грн. 60 коп. В силу ст. 88 ЦПК України та враховуючи те, що представником позивача при зверненні до суду не було сплачено судові витрати у повному обсязі, заявлені позивачкою [PERSON] вимоги задоволено частково на суму 22\~192 грн. 50 коп., з відповідача [PERSON] слід стягнути на користь позивача [PERSON] 365 грн. 40 коп. судового збору , а з позивачки [PERSON] на користь держави недоплачений судовий збір у розмірі 459 грн. 40 коп.

Outcome: partial