overthelex/ua-case-outcome-6m huggingface dataset:
Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-09 00:00:00

22 грудня 2015 року позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому просить: - стягнути з [PERSON], [INFO], на користь [PERSON] аліменти на утримання сина С иволожського [PERSON], [INFO], у розмірі 1/4 частини всіх видів доходів щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня предявлення позову і до досягнення дитиною повноліття; -стягнути з [PERSON] аліменти на її утримання у розмірі 1/4 частини всіх видів доходів щомісячно, починаючи з дня предявлення позову і до досягнення дитиною, [PERSON], [INFO], 3-х річного віку. У судовому засіданні позивач позов підтримала, просила його задовольнити, відповідач заперечував проти задоволення позову. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. У судовому засіданні встановлено, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 24 листопада 2012 року. Від шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] (а.с. 5), який мешкає разом з матірю та перебуває на її утриманні. Як пояснив у судовому засіданні відповідач, він працює нерегулярно і можливості сплачувати аліменти не має. Згідно зі ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 199 Сімейного кодексу України право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дитина. За правилами ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоровя та матеріальне становище дитини, стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з ч. 1 ст. 183 Сімейного кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. За змістом ст. 84 Сімейного кодексу України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка батька дитини до досягнення дитиною трьох років незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Враховуючи положення ст. 182 СК України, проживання сина сторін разом з матірю, перебування на її утриманні та право на утримання від відповідача, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, та з відповідача на користь позивача належить стягнути на утримання дитини аліменти в розмірі 1/4 частки його доходів, на утримання позивача в розмірі 1/8 частки доходів. Відповідно до положень ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. На підставі викладеного,

Outcome: partial
Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-27 00:00:00

22 грудня 2015 року позивач звернулася з позовом до суду, в якому просить стягнути з відповідача аліменти на утримання спільного сина [PERSON], [INFO], у сталій грошовій сумі в розмірі 1 500 грн. щомісячно, починаючи з дня звернення до суду і до досягнення дитиною повноліття. Зважаючи на складність у викладенні повного рішення суду, пов'язаного з потребою в обґрунтуванні доводів сторін, на що може бути втрачений значний час, суд вважає за необхідне проголосити його вступну та резолютивну частини.

Outcome: partial
Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-05 00:00:00

22 грудня 2015 року позивачі звернулися до суду з цим позовом, вказуючи, що 04.03.2015р. померла їх мати, [PERSON], після її смерті відкрилась спадщина у виді земельної ділянки, яка розташована на території Педосівської сільської ради Погребищенського району Вінницької області. У встановлений законом шестимісячний строк вони звернулися до нотаріальної контори для отримання свідоцтва про право на спадщину, проте їм було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у звязку з відсутністю правовстановлюючого документіу оригіналу Державного акту на право власності на земельну ділянку, який був втрачений. Позивачі в судове засідання не зявилися, проте подали до суду заяви, в якій позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили розглянути справу без їх присутності. . Представник відповідача в судове засідання не з`явився, проте голова Педосівської сільської ради Погребищенського району Вінницької області [PERSON] листом повідомив суд про неможливість зявитись в судове засідання, просив розглянути справу у відсутності представника відповідача, не заперечував проти задоволення позовних вимог. Зясувавши позиції сторін та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з огляду на таке. Дані правовідносини у системному звязку регулюються: -ч.1 ст. 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, яка передбачає право на ефективне мирне володіння майном; -ст.328 ЦК України, за змістом якої фізична або юридична особа може набути право власності на підставах, що не заборонені законом; -ст.1218 ЦК України, відповідно до якої до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Оскільки в судовому засіданні беззаперечно доведено, що після смерті [PERSON], яка померла 04.03.2015р., відкрилась спадщина у виді земельної ділянки, яка розташована на території Педосівської сільської ради Погребищенського району Вінницької області, яку мають намір успадкувати [PERSON], [PERSON], проте через відсутність оригіналу Державного акту на право власності на земельну ділянку не має такої можливості, тому з метою захисту майнових прав позивачів, необхідно визнати за ними право власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-14 00:00:00

22 грудня 2015 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу, вказуючи, що з відповідачем вони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 23 вересня 2009 року, актовий запис № 341, від якого мають малолітню дитину сина [PERSON], [INFO]. З липня 2015 року сімейні відносини між сторонами припинено у звязку з відсутністю взаєморозуміння, різними поглядами на життя, постійно виникаючими сварками з побутових причин. Спору про спільне майно між сторонами немає. Позивачка вважає неможливим примирення і подальше збереження сімї, тому просила розірвати шлюб з відповідачем, залишивши за нею право іменуватися шлюбним прізвищем. У попередньому судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги, посилаючись на викладені у позовній заяві обставини. Відповідач у попередньому судовому засіданні позовні вимоги визнав, вважаючи також неможливим збереження сімї та примирення з позивачкою, про що вказав у письмовій заяві (а.с. 17). Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні попереднього судового засідання зі згоди сторін в порядку, встановленому ст.174 ЦПК України. Заслухавши сторони і дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судовим розглядом встановлено, що сторони по справі 23 вересня 2009 року зареєстрували шлюб (а.с. 3), від якого мають малолітню дитину сина [PERSON], [INFO] (а.с. 4), який проживає з позивачкою. З липня 2015 року шлюбно-сімейні відносини між сторонами припинено в звязку з відсутністю взаєморозуміння, різними поглядами на життя, постійно виникаючими сварками з побутових причин. Спору про спільне майно між сторонами немає. Відповідно ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Приймаючи до уваги викладене, враховуючи фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, тощо, суд вважає, що подальше спільне проживання та збереження сімї [PERSON] суперечить інтересам сторін, інтересам їхньої дитини, що мають істотне значення.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-22 00:00:00

22 грудня 2015 року позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому просить розірвати шлюб, укладений між ними. Свої вимоги вона мотивує тим, що шлюбні відносини вони не підтримують, шлюб між ними є формальним, з 2014 року мешкають окремо. Від шлюбу мають одну малолітню дитину. Позивачка, належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи до суду не з'явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позов підтримала та просила його задовольнити, надала згоду на заочний розгляд справи. Відповідач, якого належним чином повідомили про дату, час та місце розгляду справи (а.с.20, 25), до суду повторно не з'явився, не повідомив про поважні причини неявки та не надав заяви про розгляд справи за його відсутності. Частина 4 ст. 169 ЦПК України встановлює, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). У зв'язку з чим, відповідно до ст.ст.224-225 ЦПК України, за згодою позивачки, суд постановив заочне рішення. Дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку про задоволення позову з таких підстав. Відповідно до ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Частина 3 ст. 105, ч.1 ст.110 СК України передбачають, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Частина 1 ст.112 СК України визначає, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їх дітей, що мають істотне значення. 15 листопада 1998 року сторони зареєстрували шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії [NUMBER], виданого Вознесенською сільською радою Арцизького району Одеської області (а.с.6). Як видно з копії свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого Вознесенською сільською радою Арцизького району Одеської області 02 липня 1999 року, сторони є батьками неповнолітнього [PERSON], який народився [INFO] (а.с. 7). Шлюбні відносини сторони не підтримують з 2014 року, за цей час примирення не досягли, позивачка наполягає на розірванні шлюбу. Тому суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам кожного з них, що мають істотне значення, а тому вважає необхідним розірвати шлюб, укладений між сторонами. Відповідно до ст.113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. З урахуванням бажання позивачки суд вважає необхідним залишити їй прізвище [PERSON].

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-02 00:00:00

22 грудня 2015 року позивачка звернулася з даним позовом до суду, мотивуючи його тим, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 08 жовтня 2005 року, однак через різні погляди на життя та сім'ю вона подала до суду заяву про розірвання шлюбу. Від шлюбу у них народилося двоє дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Відповідач матеріально сім'ю не утримує, не цікавиться станом здоров'я дітей, до виховання дітей відносить байдуже. Вона неодноразово зверталася до відповідача із проханням матеріально допомогти, так як на забезпечення дітей необхідні чималі кошти, а їй одній важко забезпечити дітей всім необхідним. Але [PERSON] відмовляється в добровільному порядку надавати матеріальну допомогу на утримання дітей. Відповідач офіційно не працює, однак працює на приватних роботах, стан його здоров'я та матеріальне становище дозволяють йому сплачувати аліменти на утримання дітей, а тому просить суд стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], у розмірі по 700 грн. щомісячно на кожну дитину, до досягнення дітьми повноліття, крім того просить стягнути з відповідача судові витрати. Позивачка подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує. Відповідач теж подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнає в повному обсязі. З'ясувавши обставини, на які позивачка посилається, як на підставу своїх вимог, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд вважає, що позов слід задовольнити з таких підстав. Встановлено, що [PERSON] є батьком неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] /а.с.3-4/. На сьогоднішній день відповідач в добровільному порядку матеріальної допомоги на утримання дітей не надає. Діти перебувають на утриманні позивачки. Угоди про добровільну сплату аліментів між ними не досягнуто. Згідно статті 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідач є фізично здоровою людиною, має нерегулярний дохід, інших дітей та непрацездатних членів сім'ї, яких він зобов'язаний утримувати відповідно до СК України немає, а тому суд приходить до висновку, що необхідно стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], в розмірі по 700,00 грн. щомісячно на кожну дитину, до досягнення дітьми повноліття, стягнути з відповідача на користь позивачки 500 грн. витрат на правову допомогу. .На підставі ст.,ст. 180-182, 184 СК України та

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-09 00:00:00

22 грудня 2015 року представник ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Свої позовні вимоги представник позивача обґрунтував тим, що відповідно до договору від 11.08.2012 року відповідач [PERSON] отримала кредит у розмірі 2000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. У порушення умов договору відповідач зобовязання за вказаним договором не виконав. У звязку з зазначеними порушеннями зобовязань за кредитним договором відповідач станом на 31.10.2015 року має заборгованість 16384,18 грн., що складається з 1939,50 грн. - заборгованість за кредитом, 10318,50 грн. - заборгованість за процентами за користування кредитом, 2869,79 грн. заборгованість за пенею та комісією; а також штраф 1256,39 грн. Представник позивача просить стягнути з відповідача на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 16384,18 грн. та судові витрати по справі, що складаються із судового збору у сумі 1218 грн. Представник позивача у судове засідання не зявився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, в якій підтримав позов у повному обсязі та просив його задовольнити. Відповідач у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причина неявки суду невідома, у звязку з чим суд вважає можливим застосувати положення ст.224 ЦПК України та розглянути справу заочно. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ч.1ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) громадянину у розмірі та на умовах, встановлених договором, а громадянин зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до договору від 11.08.2012 року відповідач [PERSON] отримала кредит у розмірі 2000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с. 5-7). Однак, відповідач зобовязань за договором по погашенню кредиту, сплати процентів за користування кредитом не виконує, в результаті чого станом на 31.10.2015 року відповідач має заборгованість у сумі 16384,18 грн., що складається з 1939,50 грн. - заборгованість за кредитом, 10318,50 грн. - заборгованість за процентами за користування кредитом, 2869,79 грн. заборгованість за пенею та комісією, а також штраф 1256,39 грн. (а.с. 3-4). Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне стягнути на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором у сумі 16384,18 грн., а також судовий збір в сумі 1218 грн.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-09 00:00:00

22 грудня 2015 року представник позивача звернувся до суду з вищеназваною позовною заявою, в якої вказав, що 12 червня 2007 року між Банком та [PERSON] був укладений кредитний договір за № 543076 відповідно до якого відповідач отримав кредит у сумі 190\~000 доларів США та договір поруки № 10-343 від 12 червня 2007 року між Банком та [PERSON] . Відповідачі своїх зобовязань перед банком не виконують, в звязку з чим [PERSON] просить суд стягнути з відповідачів у солідарному порядку на користь Банку заборгованість за кредитним договором, яка складає 63\~264,94 дол. США та 3\~411, 57 грн. В судове засідання представник позивача не зявився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце слухання справи, але направив на адресу суду заяву в якій вказав, що на позовній заяві наполягає та просить розглянути справу у відсутність їхнього представника. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, хоча був повідомлений повторно, належним чином, причини не явки суду не відомі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася, хоча була повідомлена повторно, належним чином, причини не явки суду не відомі. Дослідивши письмові докази по справі суд вважає можливим задовольнити позов з наступних підстав. Відповідно до ст. 1054 ч. 1 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 554 ч. 1 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Так судом встановлено, що 12 червня 2007 року між Банком та [PERSON], [INFO], (код [NUMBER]) був укладений кредитний договір за № 5430476 відповідно до якого відповідач отримав кредит у сумі 190\~000 доларів США. 29 жовтня 2014 року між сторонами була укладена додаткова угода. 12 червня 2007 року між Банком та [PERSON], [INFO] (код [NUMBER]) був укладений договір поруки № 10-343. Відповідачі своїх зобовязань перед банком не виконують. Станом на 15 грудня 2015 року заборгованість відповідачів [PERSON] та [PERSON] становить -прострочена заборгованість за кредитом 61\~022,33 дол. США та 3\~191,34 грн.; -сума простроченої заборгованості за процентами 2\~242,61 дол. США та 220.23 грн., всього заборгованість становить 63\~264,94 дол. США та 3\~411,57 грн. Розрахунок заборгованості по кредитному договору судом перевірений та складений вірно. На час судового розгляду відповідачі своїх зобовязань по кредитному договору не виконали,а тому суд вважає, що позов позивача є обґрунтованим та підлягає задоволенню. При поданні позову позивач сплатив судовий збір у сумі 22\~370,36 грн., а тому відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідачів у рівних частинах.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-22 00:00:00

22 грудня 2015 року у даній справі було ухвалено судове рішення, згідно з яким позов [PERSON] задоволено частково. Визнано неправомірними та скасовано накази Департаменту освіти та науки Одеської міської ради від 17.06.2015 року № 99-К «Про звільнення [PERSON]В.» та від 25.11.2015 року № 315-К «Про внесення змін до наказу департаменту освіти та науки Одеської міської ради від 17.06.2015 № 99-К «Про звільнення [PERSON]В.». Поновлено [PERSON] на посаді директора Одеського навчально-виховного комплексу «Надія» «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів-дошкільний заклад № 275» Одеської міської ради Одеської області. Стягнуто з Департаменту освіти та науки Одеської міської ради на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 23949,31 грн. без урахування податків та обовязкових платежів, які підлягають відрахуванню із заробітної плати, та моральну шкоду в сумі 25000,00 грн. Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення [PERSON] на посаді директора Одеського навчально-виховного комплексу «Надія» «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів-дошкільний заклад № 275» Одеської міської ради Одеської області, та в частині стягнення з Департаменту освіти та науки Одеської міської ради на користь [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах розміру середнього заробітку за один місяць у розмірі 5481,33 грн. без урахування податків та обовязкових платежів, які підлягають відрахуванню із заробітної плати. Проте в цьому рішенні судом не було вирішено питання про судові витрати. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 220 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Як вбачається з матеріалів справи, разом з подачею позовної заяви до суду позивачем було подано також клопотання про витребування доказів, яке було оплачено судовим збором та яке було задоволено ухвалою суду від 01 липня 2015 року (а.с.2, 9, 46). На підставі викладеного і

Outcome: approved