Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-06 00:00:00

24.06.2016 року на адресу Кагарлицького районного суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики та стягнення моральної шкоди, в якій позивач просив суд винести рішення, яким: - стягнути з [PERSON] на його користь суму боргу в розмірі 101080 грн. 00 коп.; - стягнути з відповідача на його користь суму моральної шкоди в розмірі 5000 грн.; - звільнити його від сплати судового збору. 24.06.2016 року автоматизованою системою документообігу суду на підставі ч. 3 ст. 11 1 ЦПК України для слухання даної справи був визначений суддя Кагарлицького районного суду Закаблук О.В. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги уточнив в частині стягнення основної суми боргу, а саме, - просив стягнути суму боргу за договором позики в розмірі 106152 грн. 20 коп., та кошти, сплачені ним за поміщення оголошення в газету в розмірі 400 грн., в решті позов, а саме, - стягнення моральної шкоди, залишив без змін, посилаючись при цьому на обставини, які зазначені в мотивувальній частині позовної заяви. В судовому засіданні відповідач [PERSON] уточнений позов визнав частково, а саме, визнав основну суму боргу, визнав сплату за поміщення оголошення в газету, проти моральної шкоди заперечував в повному обсязі. Суд, вислухавши сторін по справі, дослідивши матеріали справи, приходить до часткового задоволення уточненого позову, шляхом винесення рішення, обґрунтовуючи своє рішення наступним. Фактичні обставини справи, та застосування до них норм права. Відповідно до ст. 109 ЦПК України позови до фізичної особи пред'являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її перебування. Як вбачається з паспорту громадянина України серії СК 944685, виданого 23 грудня 1999 року Кагарлицьким РВ ГУ МВС України в Київській області, відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: [INFO], окрім цього, таку адресу в судовому засіданні повідомив відповідач особисто, відповідно, дана справа підсудна Кагарлицькому районному суду Київської області, які суду загальної юрисдикції першої інстанції. Отже, що стосується фактичних обставин справи, то судом встановлено наступне. 26 червня 2013 року позивач [PERSON] надав відповідачу [PERSON] грошову позику у розмірі 5000 (п»ять тисяч) доларів США, в термін до 29.08.2013 року, окрім того, сума сплачених процентів при поверненні позики 29.08.2013 року мала становити ще 900 (дев»ятьсот) доларів США. На підтвердження надання позики та її умов, позивачем [PERSON] та [PERSON] складено спільну розписку 26 червня 2013 року, яка посвідчує з одного боку, - передання грошових коштів позивачем [PERSON] в боргу, а з іншого боку, - отримання відповідачем [PERSON] коштів в борг. Розписка міститься в матеріалах справи. Слід зазначити, що в судовому засіданні ні позивачем [PERSON], ні відповідачем [PERSON] як сама розписка, так і її умови, обставини складання, - не оспорювалися. Проте, відповідач [PERSON] кошти по розписці не повернув та не вчиняє жодних дій, спрямованих на їх повернення. Згідно з положенням ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно, договір позики між сторонами був укладений 26.06.2013 року. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Відповідно до статті 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Так, згідно договору було визначено, що термін повернення позики Позивачу становить 26.06.2013 року, отже, враховуючи дані умови Договору, повернення Відповідачем суми позики повинно було бути здійснено 26.06.2013 року. Проте, Відповідач 26.06.2013 року (строк повернення позики) так і не повернув суму позики, чим грубо порушив взяті на себе зобовязання за договором позики. 04 серпня 2015 року, з метою досудового врегулювання спору, позивач направив Відповідачу претензію, якою просив повернути йому кошти за договором позики. Виставлену позивачем претензію Відповідач отримала 07.08.2015 року. Проте, відповідачем [PERSON] поверталися суми позики, про що свідчать написи позивача [PERSON] на оригіналі розписки, - договору позики, в результаті чого станом на момент слухання справи відповідач заборгував позивачу [PERSON] кошти в сумі 3955 доларів США, що станом на 07.09.2016 року становить 106152 (сто шість тисяч сто п»ятдесят дві) грн.. 20 коп., що, слівд зазначити, відповідачем [PERSON] не оспорюється. Відповідно до статті 534 ЦК України у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов'язання у повному обсязі, ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором: І) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов'язані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу. Оскільки Договором позики не було встановлено іншого порядку черговості погашення вимог за грошовим зобов'язанням, та, враховуючи відсутність витрат Позивача, пов»язаних з одержанням виконання, отже, з переданих Відповідачем сум коштів в першу чергу погашалися вимоги Позивача щодо сплати процентів за користування позикою, а в другу чергу погашалася основна сума боргу. Частиною 1 статті 1050 Цивільного кодексу України передбачено, що «якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Пунктом 4.1. Договору передбачено, що за порушення строку повернення позики Відповідач сплачує Позивачу пеню у розмірі 0,5% від суми позики за кожен день прострочення. Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Станом на час винесення рішення, а саме, - станом на 07 вересня 2016 року офіційний курс Національного банку України складає 2684.8462 грн. за 100 доларів США, що підтверджено довідкою з офіційного веб сайту НБУ, та яка міститься в матеріалах справи. Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України). Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобовязання, передбачені, зокрема, у статті 1048 ЦК України, та при застосуванні статті 625 ЦК України. Дана правова позиція викладена в Постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 02.07.2014 року по справі № 6-79 цс 14. Враховуючи вищезазначені норми права, сума боргу за договором позики (в т.ч., плата за користування, пеня) підлягає стягненню у національній валюті України. Що стосується стягнення моральної шкоди, то в її задоволенні слід відмовити з огляду на наступне. Дійсно, відповідно до ч. 1 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. До збитків, ч.2 п.1 вказаної статті відносить витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. ч.1, ч.2 ст.23 ЦК України передбачають, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з ушкодженням здоровя. Ч. 3 ст. 23 ЦК України передбачено відшкодування моральної шкоди грішми. Відповідно до ст. 1166 ч. 1 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними діями особистим немайновим правам фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Ст.1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала за Наявності її вини. Проте, суд зазначає, що позивачем [PERSON] лише перелічено норми права, які визначають поняття моральної шкоди, та порядок її стягнення, при цьому, позивачем ні в позовній заяві, ні в судовому засіданні не наведено конкретних ознак спричинення йому моральної шкоди, не наведено в чому вона полягає, не обґрунтовано її розмір. Відповідно, суд наголошує, що він приймає рішення на підставі змагальності сторін, тобто на основі доказів, які надасть кожна із сторін, а тому, зглядаючись на мотивувальну частину позовної заяви, на пояснення позивача [PERSON] в судовому засіданні, суд не знаходить підстав для задоволення позову в частині стягнення моральної шкоди. Судові витрати. Суд на підставі ч. 1 ст. 88 ЦПК України, де, зокрема, зазначено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, приходить до висновку щодо стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] коштів в сумі 400 (чотириста) грн.., сплачених позивачем за поміщення оголошення про день, час та місце слухання справи в офіційний друкований орган, - газету «Час Київщини» № 27 (219) від 15 липня 2016 року. Факт сплати позивачем оголошення в газету підтверджується квитанцією # 0. 0. 581646034.1 від 12.07.2016 року, оригінал якої міститься в матеріалах справи. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: partial