Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-25 00:00:00

22 грудня 2017 року позивач звернулась до суду з позовом до відповідачів, в якому просить визнати за нею право власності на житловий будинок та земельну ділянку площею 0,1038 га, що розташовані за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка [PERSON], померлого [INFO]. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що прийнявши у передбачений законом строк спадщину, після смерті свого чоловіка [PERSON]., як спадкоємець першої черги, не має можливості нотаріально оформити свої права щодо вище вказаного майна через неналежне оформлення правовстановлюючих документів, а саме: договір купівлі-продажу не відповідає вимогам цивільного законодавства, адже не посвідчений нотаріально, неможливістю підтвердження в адміністративному порядку належності померлому Державного акту на право власності на земельну ділянку через розбіжності в написанні його по-батькові у даному документі та його особистих документах. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримала позовні вимоги в повному обсязі в межах доводів позовної заяви, та просила задовольнити позов. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] належним чином повідомлені про дату та час розгляду справи, до суду не з'явилися, про причини не повідомили. Будь яких відгуків по справі не надали. Заслухавши доводи представника позивача, дослідивши письмові докази, у межах заявлених позовних вимог, оцінивши докази в їх сукупності, судом встановлено: Позивач [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі із спадкоємцем [PERSON] по день його смерті [INFO] (а.с. 8- 9). На час смерті разом зі спадкодавцем була зареєстрована та проживала його дружина [PERSON] в [ADDRESS] (а.с. 54 зв. бік). За даними спадкової справи № 160/2013, заведеної нотаріусом Вітовської державної нотаріальної контори, із заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON]. звернулася позивач, а також сини спадкодавця від першого шлюбу - [PERSON] та [PERSON] (а.с. 49-50). Підстави, з яких позивач була змушена звернутися до суду із вказаним позовом підтверджуються постановою нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальних дій, а саме неможливості видачі свідоцтва про право на спадщину щодо спірного житлового будинку так як що договір купівлі-продажу не відповідає вимогам цивільного законодавства, не посвідчений нотаріально. Щодо земельної ділянки відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину через розбіжності написання по-батькові [PERSON] замість [PERSON] у правовстановлюючому документі на земельну ділянку та у баржевому договорі купівлі- продажу та у особистих документах спадкодавця (а.с. 11), що підтверджується доданими до справи копіями правовстановлюючих документів ( а.с. 12). Так вказівка у правовстановлюючих документах, а саме у Державному акті про право власності на земельну ділянку та біржовому договорі купівлі продажу по батькові спадкодавця як «[PERSON]» замість [PERSON] свідчить про наявність граматичних помилок при видачі документу, так як за даними інших документів, а саме свідоцтва про шлюб, свідоцтва про смерть, які датовані більш пізнім періодом, та могли бути видані на підставі паспортного документу, інші особисті дані, прізвище ім'я, дата народження та інші відповідають даним зазначеним у спірних документах. Як вбачається з договору купівлі - продажу будинку недодержання нотаріальної форми договору купівлі-продажу, укладеного 31 липня 2001 року, відповідно до ст.ст.57,58 Конституції України, ст.5 ЦК України до застосування підлягають акти цивільного законодавства, що регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Враховуючи, що спірні правовідносини виникли у липні 2001 року, для їх врегулювання слід застосовувати норми ЦК УРСР в редакції 1963 року. Частиною 2 ст.47 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) передбачено, що у разі, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, яка потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, що виконала угоду, визнати угоду дійсною. Відповідно до ст.224 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) за договором купівлі- продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст.227 цього Кодексу договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст.47 цього Кодексу). З матеріалів справи слідує, що сторони повністю виконали умови договору купівлі-продажу будинку. З жовтня 2001 року, за реєстровим №876 у реєстровій книзі №9, договір відповідно до вимог ч.2 ст.227 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) зареєстрований в Миколаївському БТІ, у передбаченому законом порядку угода купівлі-продажу з підстав недотримання нотаріальної форми судом не визнавалась недійсною (протилежного судом не встановлено), а тому за життя покупець [PERSON] на підставі ст.ст.128,153 ЦК УРСР і ст.49 Закону України «Про власність» набув право власності на спірний будинок і правомірно володів ним. В той же час, недодержання нотаріальної форми договору купівлі-продажу, а також невідповідності об'єкту спадкування (житлового будинку) даним об'єкту договірних відносин (домоволодіння), позивач позбавлена можливості в оформленні її спадкових прав в нотаріальному порядку. Відповідно до копії пічного паспорту будівлі за даною адресою [ADDRESS], за технічними характеристиками є житловим будинком. Відповідно до копії спадкової справи після смерті [PERSON] (а.с. 48- 63) позивачка у передбачений законом строк звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті чоловіка. Однак, як вбачається з тієї ж спадкової справи крім позивачки, право на спадщину у рівних частках мають і відповідачі [PERSON] та [PERSON] які також відповідно до ст. 1261 Цивільного кодексу України є спадкоємцями першої черги, та своєчасно звернулися до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Таким чином, вимоги позивачки [PERSON] підлягають задоволенню частково, з урахуванням вимог ст.ст. 1258, 1261 Цивільного кодексу України, встановивши належність спірного майна спадкодавцю, а також вичерпання можливості нотаріального оформлення спадкових прав позивачів щодо цього майна з підстав, про які зазначено вище, на підставі ст. ст. 4, 5 ЦК України, V зважає можливим захист прав позивачів в судовому порядку.

Outcome: partial