Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-27 00:00:00

22.12.2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - позивач) звернулося із вказаним вище позовом до [PERSON] (далі-відповідач), мотивуючи тим, що 16.03.2008 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», і відповідачем було укладено кредитний договір № б/н, згідно якого позивач надає відповідачеві кредит у розмірі 800,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22, 80% на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення , що відповідає строку дії картки. Позивач вказані зобовязання виконав, відповідач скористався кредитним лімітом, але станом на 30.11.2015 року не виконує належним чином свої зобовязання згідно вказаного Договору, внаслідок чого утворилась заборгованість на загальну суму 31297,49 грн., яка складається із заборгованості за кредитом 6129,32 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом 18430,67 грн., заборгованості за пенею та комісією 4770,95 грн., а також із штрафів відповідно до пункту 8.6 «Умов та правил надання банківських послуг»: 500,00 грн. штраф (фіксована частина), 1466,55 грн. штраф (процентна складова). З огляду на вказане, просить суд стягнути з відповідача вказану заборгованість, а також судовий збір у розмірі 1218,00 грн. Представник позивача та відповідач у судове засідання не зявились, хоч і повідомлялись належним чином. Представник позивача надіслав клопотання про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує. Зясувавши обставини та оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов слід задовольнити частково, виходячи з наступних встановлених обставин і відповідних їм правовідносин. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. В силу ч. 1 ст. 1056 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). При цьому в силу ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Судом встановлено, що 21.02. 2008 року відповідач звернувся із заявою до ЗАТ КБ «ПриватБанк» про отримання кредитного ліміту 800,00 грн. із базовою процентною ставкою 22,8 % із розрахунку 360 днів в році, розмір комісії 1 % від суми заборгованості, срок дії кредитного ліміту відповідає сроку дії картки, порядок погашення заборгованості щомісячними платежами в розмірі 7 % від суми заборгованості. Крім того, відповідач підписав заяву, що він ознайомився і погоджується з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, та згоден, що ця заява разом з Памяткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг /а.с. 6/. 16.03.2008 року банк відкрив відповідачу відповідний рахунок /а.с. 6/. Таким чином, 16.03.2008 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір приєднання на відповідних умовах. Як вбачається із копії статуту публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» - позивача, він є правонаступником всіх прав та зобовязань Закритого акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» /а.с. 17/. Відповідач 09.02.2016 року подав суду заяву про застосування у справі строку позовної давності /а.с. 34/. В силу ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. В силу ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до вимог ст. 266, ч. 2 ст. 258 ЦК України стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду та починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Вказане відповідає правовим позиціям ВСУ, що висловлені, зокрема, у постанові по справі № 6-160цс16 від 19.11.2014 року, по справі № 6-61цс16 від 18.06.2014 року. Судом встановлено на підставі заяви відповідача, що є частиною кредитного договору, що термін дії кредитного ліміту збігається з терміном дії платіжної картки /а.с. 6/. Позивач підтвердив, що термін дії кредитної картки відповідача згідно умов договору був визначений до 31.02.2012 року /а.с. 66/. Згідно п. 9.12. Умов та Правил надання банківських послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом вказаного строку жодна із сторін не проінформувала другу сторону про припинення дії договору, він автоматично пролонгується на той же строк. ВСУ у своїй постанові по справі № 6-103цс14 від 24.09.2014 року сформував правову позиці, відповідно до якої пролонгація договору передбачає продовження строку дії договору після виконання сторонами його умов і переукладання договору на тих самих умовах, на яких він був укладений, з урахуванням того, що після закінчення строку дії договору банк не видавав боржнику грошових коштів і нової платіжної картки, а боржник своїх зобовязань за договором не виконав. Судом встановлено, що після закінчення строку дії договору (31.02.2012 року) відповідач за договором зобовязання не виконав, банк не видавав йому кредитних коштів, що вбачається із виписки по рахунку, представленої представником позивача /а.с. 41-48/, а так само банк не надавав нової платіжної картки. Оскільки на ухвалу суду, згідно якої банк зобовязаний був надати інформацію щодо строку дії кредитної картки, що була видана відповідачу згідно договору б/н від 16.03.2008 року, банк повідомив, що видана картка № 5457082981651362, строк дії якої до 31.02.2012 року /а.с. 66/. Таким чином, договір б/н від 16.03.2008 року не міг бути пролонгований. Виходячи із строку дії договору, строк позовної давності сплив щодо стягнення заборгованості за договором 31.02.2015 року. Із позовною заявою у даній справі позивач звернувся 22.12.2015 року. Однак останній раз відповідач здійснював платіж на погашення заборгованості по договору 11.02.2013 року, що підтверджується випискою по рахунку /а.с. 41-48/. Таким чином, в розумінні ч. 1 ст. 264 ЦК України вчинивши дії, що свідчать про визнання ним свого боргу. Відповідно згідно ч. 3 цієї ж статті перебіг позовної давності почався заново з 11.02.2013 року щодо заборгованості за кредитом та по процентам за користування кредитом за період з 11.02.2010 року, оскільки їх повернення відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами і обчислюється з моменту настання строку погашення чергового платежу. А також зважаючи на те, що за період з 11.02.2010 року по 11.02.2013 року відповідач не вчиняв будь-яких дій, що свідчили б про визнання ним свого боргу, що підтверджено випискою по рахунку /а.с. 41-48/. Тому строк позовної давності щодо вимог про стягнення заборгованості по кредиту і процентам за користування кредитом за період до 11.02.2010 року сплив. Отже, з відповідача підлягає до стягнення заборгованість за кредитом та по процентам за користування кредитом з 11.02.2010 року в межах позовних вимог станом на 30.11.2015 року, що становить за кредитом 3 513,31 грн., за процентами за користування кредитом 17 772,48 грн. та підтверджено розрахунком заборгованості /а.с. 4-5/. Що ж стосується заборгованості по пені, застосовуючи строк позовної давності, з огляду на те, що позивач звернувся до суду із позовом 22.12.2015 року, на підставі розрахунку заборгованості за договором станом на 30.11.2015 року /а.с. 4-5/, розрахунку заборгованості за договором станом на 22.12.2014 року /а.с. 52-56/, виписки по рахунку /а.с. 41-48/, суд вважає за можливе стягнути із відповідача заборгованість по пені з 22.12.2014 року, що становить 550,00 грн. Окрім цього, згідно п. 8.6 Умов та Правил надання банківських послуг при порушення строків по будь-якому із грошових зобовязань більш ніж на 120 днів, клієнт зобовязаний заплатити банку штраф у розмірі 500 грн. та 5 % від суми позову. Відповідно до встановленої судом суми заборгованість відповідача перед банком згідно умов договору, зважаючи на невиконання ним умов договору понад 120 днів, до стягнення підлягає штраф 500,00 грн. (фіксована частина) та 1 091,79 грн. (процентна складова). З огляду на викладене, зважаючи на те, що відповідач належним чином зобовязання згідно умов Договору не виконував, що призвело до виникнення заборгованості з огляду на застосування строку позовної давності у розмірі 23 427,58 грн., що підлягає стягненню із відповідача на користь позивача, а позов до часткового задоволення. Враховуючи, що суд дійшов висновку щодо часткового задоволення позову, та з урахуванням положень статті ч. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне присудити судові витрати з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути 913,50 грн. Таким чином, на підставі ст.ст. 257, 258, 261, 264, 266, 267, 634, 1054 ЦК України, враховуючи правові позиції ВСУ, викладені у постановах по справах № 6-103цс14 від 24.09.2014 року, № 6-160цс16 від 19.11.2014 року, № 6-61цс16 від 18.06.2014 року,

Outcome: partial