Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-02 00:00:00

22.05.2019 [PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (далі - відповідач, [PERSON] ) про визнання права особистої приватної власності та стягнення грошових коштів. Вимоги позову обґрунтовано наступним. 16.06.2001 між [PERSON] та [PERSON] (прізвище до реєстрації шлюбу) було укладено шлюб. Від шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . 31.12.2010 між позивачем та [PERSON] було укладеного Договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Дана квартира була особистою приватною власністю позивача, оскільки придбана за його особисті кошти. Вартість продажу даної квартири складала 504 411,90 грн (62 500 доларів США). Частину вказаних коштів в розмірі 40 000,00 дол. США позивач 05.01.2011 розмістив на депозитний рахунок в ПАТ «СБЕРБАНК». Іншу частину грошових коштів від продажу вказаної квартири в розмірі 22 500 дол. США разом з його особистими коштами в розмірі 2 000 дол. США в січні 2011 року позивач передав відповідачу, яка внесла їх на депозитний рахунок, відкритий на своє ім`я. Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 04.07.2018 у справі № 758/3459/18, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 05.12.2018 шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. Тож позивач вважає, що наявні правові та фактичні підстави для визнання права особистої приватної власності та про стягнення з відповідача грошових коштів в сумі 25 000,00 дол. США. Ухвалою суду від 11.06.2019 було відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 01.10.2019 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона заперечувала проти позову. Вказала, що 04.09.2002, перебуваючи у шлюбі, сторони придбали у спільну сумісну власність квартиру [ADDRESS] , яка 31.12.2010 була відчужена на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Нікольською-Пукас А.В. В п. 1.7 даного договору зазначено, що «продавець стверджує, що він отримав згоду дружини [PERSON] на відчуження квартири, яка оформлена у вигляді заяви, підпис на якій посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Нікольською-Пукас А.В. 30.12.2010 за реєстровим номером 4300». Зазначила, що належні їй на праві власності кошти, які є предметом даного спору вона 16.09.2011 зняла зі свого рахунку в банку, та передала позивачу, який в цей же день вніс їх на свій рахунок, відкритий в АТ «Укрсиббанк». Вказані кошти були перераховані в рахунок оплати вартості майнових прав на кватиру [ADDRESS] відповідно до Договору купівлі-продажу майнових прав № 16-140/к1136, укладеного 15.09.2011 між позивачем та АТ ХК «Київміськбуд». 19.02.2020 ухвалою суду, без видалення до нарадчої кімнати суду було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. 10.11.2020 представником позивача подані клопотання про витребування доказів, зокрема: у ДФС України інформацію про доходи [PERSON] за період з 01.01.2016 по 30.09.2020; у Пенсійного фонду України інформацію про доходи [PERSON] за період з 01.01.2016 по 30.09.2020; у Державної прикордонної служби України інформацію про перетин державного кордону [PERSON] за період з 01.01.2016 по 30.09.2020. Ухвалою суду від 10.11.2020 клопотання представника позивача про витребування доказів в межах розгляду цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] (зміна прізвища після розірвання шлюбу) про визнання права особистої приватної власності та стягнення грошових коштів - залишено без задоволення. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та зазначили, що квартира [ADDRESS] придбана за особисті кошти позивача. Кошти, які були отримані від продажу вказаної квартири, в розмірі 24 500 доларів США, що є предметом спору позивач передав відповідачу, яка розпорядилася ними на власний розсуд. Враховуючи, що відповідач не виконала вимогу про повернення коштів, що фактично належать позивачу, останній був вимушений звернутися до суду. Представник позивача зазначив, що позивач утримував дружину, навчав її. Договір на купівлю майнових прав на квартиру позивач укладав сам, без згоди дружини, в той час, коли сторони не підтримували шлюбні стосунки. Відповідач у судовому засіданні проти позову заперечила. Зазначила, що кошти, які були на банківському рахунку були її особистими. З 2010 року вона працювала сімейним лікарем і отримувала мінімальну зарплатню, проте їй допомагали батьки. Кошти, які є предметом вказаного спору, відсутні, оскільки були внесені на оплату за майнові права на 3-кімнатну квартиру по [ADDRESS] . Зазначила, що в 2010 році сторони не проживали однією сім`єю, а відновили стосунки перед укладанням договору купівлі-продажу майнових прав на кватиру [ADDRESS] . Суд, вислухавши виступи сторін, представника позивача, повно та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов таких висновків. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як встановлено судом 16.06.2001 між сторонами було укладено шлюб, який в подальшому було розірвано рішенням Подільського районного суду м. Києва від 04.07.2018. Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. В період зареєстрованого шлюбу, 15.09.2011 між АТ ХК «Київміськбуд» (Компанія) та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу майнових прав № 16-140/к1136, відповідно до якого Компанія продала, а [PERSON] придбав права на квартиру [ADDRESS] , на умовах визначених договором. В подальшому, 19.03.2012 квартира [ADDRESS] була зареєстрована на праві власності за [PERSON] , що визнавалося сторонами в судовому засіданні. На даний час квартира [ADDRESS] є предметом поділу у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, що розглядається Подільським районним судом м. Києва. При цьому предметом зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] є визнання за [PERSON] особистою приватною власністю вказаної квартири. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності подружжя, яка знайшла своє вираження у статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України), відповідно до положень якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За приписами статті 65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, за взаємною згодою. Частиною 3 статті 61 СК України визначено, що якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно…, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Випадки, коли набуте за час шлюбу майно є особистою приватною власністю дружини чи чоловіка, встановлені статтею 57 цього Кодексу. Відповідно до пункту 1 частини 1 зазначеної норми особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу. З системного аналізу норм сімейного законодавства, які регулюють майнові права подружжя, положень процесуального закону щодо обов`язку доказування обставин, на які сторони посилаються як підставу своїх вимог і заперечень, у справах щодо визнання особистою власністю майна одним із подружжя, можна зробити висновок, що визнанню права власності підлягає лише майно (грошові кошти), яке є в наявності, тобто існує як об`єкт матеріального світу. Позивач обгрунтовуючи вимоги позову, посилається на те, що після продажу квартири [ADDRESS] кошти в розмірі 24 500 доларів США, які були його особистою власністю, він передав відповідачу, яка їх внесла на депозитний рахунок АТ «Укрсиббанк», а частину коштів в розмірі 40 000 дол. США він вніс на депозитний рахунок в ПАТ «Сбербанк». При цьому відповідач не заперечує, що дійсно нею були розміщені кошти на депозитному рахунку в АТ «Укрсиббанк» у розмірі 24 500 дол. США, водночас не визнає, що вказані кошти були особистою власністю чоловіка. В судовому засіданні відповідач наполягала на тому, що грошові кошти, які були розміщенні на депозитному рахунку в АТ «Укрсиббанк» були зняті нею 16.09.2011, вказані обставини не заперечувалися і позивачем в судовому засіданні. Судом з пояснень відповідача встановлено, що після зняття коштів з депозитного рахунку вона їх передала позивачу для оплати вартості майнових прав на кватиру [ADDRESS] відповідно до Договору купівлі-продажу майнових прав № 16-140/к1136, укладеного 15.09.2011 між позивачем та АТ ХК «Київміськбуд». У разі розпорядження майном (грошовими коштами) у період зареєстрованого шлюбу наявність згоди другого з подружжя презюмується, а тягар доказування відсутності такої згоди та використання майна всупереч інтересам сім`ї покладається на сторону, яка це оспорює. Доказів про використання відповідачем спірних коштів не в інтересах сім`ї, а в особистих чи інших цілях, позивач суду не надав. Встановивши, що грошові кошти, що знаходилися у банку на відповідному рахунку, відкритого на ім`я відповідача, були зняті нею у період шлюбу, суд доходить висновку про відсутність підстав для їх стягнення, оскільки позивач не довів, що вони використані не для задоволення потреб сім`ї, а на інші потреби. Вказане підтверджується висновком, зробленим у Постанові КЦС ВС від 25.03.2020 № 161/79/18 (61-13000св19). За положеннями ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).Проте вказані докази суд відкидає як неналежні, оскільки вони не містять жодних фактичних даних, на підставі яких суд міг би встановити, що джерелом походження коштів, вкладених відповідачем у придбання об`єкта житлової нерухомості, були спільні кошти сторін. Жодних належних та допустимих, доказів наявності у відповідача спірних грошових коштів на момент припинення сторонами шлюбних відносин, та їх використання відповідачем на власний розсуд, всупереч інтересів позивача, суду не надано. Оцінюючи належність, допустимість доказів окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання права особистої приватної власності на грошові кошти та стягнення грошових коштів з відповідача на користь позивача задоволенню не підлягають через недоведеність позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed