Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-03 00:00:00

22.06.2016 [PERSON] звернулася до Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу з позовом до виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті Кривому Розі Ради, в якому просила: - встановити факт проживання однією сім'єю більше п'яти років [PERSON],який помер [INFO], та [PERSON], за адресою: Дніпропетровська обл., [ADDRESS]; - визнати за [PERSON], [INFO], право власності на житловий будинок (літ. А-1) загальною площею 40,1 кв.м, житловою площею 20,3 кв.м, з господарськими спорудами: сарай (літ. Б), гараж (літ. В), погріб (літ. Г), огорожа №1, №2, розташовані за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], за яким вона доглядала до його смерті [INFO]. Позовні вимоги обґрунтовані посиланням на обставини, за якими за життя [PERSON], померлому [INFO], належало на підставі свідоцтва про право власності [NUMBER] виданого 19.11.1959, житловий будинок (літ. А-1) загальною площею 40,1 кв.м, житловою площею 20,3 кв.м, з господарськими спорудами: сарай (літ. Б), гараж (літ. В), погріб (літ. Г), огорожа №1, №2, розташоване за адресою: [ADDRESS] Після його смерті єдиним спадкоємцем [PERSON] виявилась позивач - [PERSON], яка на момент смерті спадкодавця проживала з померлим більше п'яти років та фактично прийняла спадщину після його смерті у вигляді вказаного вище домоволодіння [ADDRESS], як спадкоємець четвертої черги і особа, яка проживала із спадкодавцем однією сім'єю впродовж більше ніж п'ять років. У судове засідання позивач та представник відповідача не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про що свідчать розписки про отримання судових повісток, при цьому надали суду заяви, в яких просили розглянути справу у їх відсутність. Під час розгляду справи судом були встановлені наступні фактичні обставини. Зокрема матеріалами справи, а саме згідно відповіді на запит до КП «Криворізьке БТІ»,підтверджено, що [PERSON] за життя належало нерухоме майно: житловий будинок (літ. А-1) загальною площею 40,1 кв.м, житловою площею 20,3 кв.м, з господарськими спорудами: сарай (літ. Б), гараж (літ. В), погріб (літ. Г), огорожа №1, №2, розташоване за адресою: [ADDRESS] [INFO] [PERSON] помер, про що свідчить відповідь №2140/18-28 від 04.07.2016 відділу реєстрації актів цивільного стану Центрально-Міського районного управління юстиції м. Кривого Рогу на судовий запит № 216/3110/16-ц від 01.07.2016, де вказано що було видано свідоцтво про смерть [NUMBER] від 04.02.2003, та згодом повторно видано свідоцтво про смерть Серія [NUMBER] від 21.02.2005. На підставі викладеного позивач, посилаючись на невизнання її спадкових прав, зазначила, що нею фактично було прийнято спадщину за законом як спадкоємицею четвертої черги та й особою, яка проживала із спадкодавцем однією сім'єю більше п'яти років, яка належала за життя [PERSON], у вигляді житлового будинку (літ. А-1) загальною площею 40,1 кв.м, житловою площею 20,3 кв.м, з господарськими спорудами: сарай (літ. Б), гараж (літ. В), погріб (літ. Г), огорожа №1, №2, розташованого за адресою: [ADDRESS], у зв'язку з чим просила встановити факт проживання однією сім'єю її та [PERSON], а отже й визнати за нею право власності на вказане спадкове майно в судовому порядку. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному та об'єктивному дослідженні обставин справи, дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. За приписами ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При цьому згідно роз'яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Згідно п.п. 1, 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року. Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. В той же час, згідно п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, правила книги 6 ЦК України, застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим кодексом. Встановлено, що ніхто із спадкоємців не прийняв спадщину до набрання чинності 1 січня 2004 року Цивільного кодексу України. Позовні вимоги [PERSON] стосуються питання встановлення факту що має юридичне значення, прийняття нею спадщини за законом, як спадкоємця четвертої черги та особи яка проживала із спадкодавцем однією сім'єю більше п'яти років та визнання за позивачем в порядку спадкування після смерті спадкодавця права власності на нерухоме майно, тому виходячи з аналізу правовідносин, що склались між сторонами, суд вважає доцільним застосування до таких відносин вимоги норм Цивільного кодексу України від 1 січня 2004 року. На підставі ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, тобто, в даному випадку, для вирішення питання про спадкування. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути в тому числі визнання права. Пункт 6 ч. 1 ст. 256 ЦПК України встановлює, що суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. А ч. 2 ст. 256 ЦПК України твердить, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Статтею 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. (статті 1216-1218 ЦК України). Особи можуть бути визнані спадкоємцями четвертої черги за ст. 1264 ЦК України, якщо вони проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менше п'яти років до часу відкриття спадщини (дня смерті спадкодавця). Факт проживання однією сім'єю чоловіки і жінки без шлюбу може бути встановлено в судовому порядку. Доказами проживання однією сім'єю можуть бути: довідка ЖЕО, реєстраційний запис у паспорті, що свідчить про проживання такої особи в одній квартирі з померлим, свідчення сусідів, інших свідків тощо. Відповідно до вимог діючого законодавства спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Крім того порядок здійснення спадкоємцями права на спадщину визначено нормами глави 87 книги VI Цивільного кодексу України. При цьому частинами 1 та 5 ст. 1268 ЦК України визначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Судом з'ясовано, що в момент відкриття спадщини, після смерті [PERSON], [INFO], у домоволодінні разом із ним ніхто не був зареєстрований. Факт проживання із покійним [PERSON] однією сім'єю за однією адресою, а саме: [ADDRESS], впродовж значного часу підтверджується актом сусідів, копія якого була долучена до позовної заяви. В матеріалах справи міститься акт від 02.07.2016, даним актом сусіди [PERSON] та [PERSON] підтвердили той факт, що [PERSON], [INFO], проживає за адресою: [ADDRESS], користується вказаним житлом, підтримує добросусідські відносини з сусідами, отримує поштову кореспонденцію за вказаною адресою, у період з 1997 року по теперішній час. Отже, враховуючи встановлені під час судового розгляду обставини та з огляду на вимоги ЦК України, суд дійшов висновку, що спадщина, яка відкрилась після смерті [PERSON] у лютому 2003 року, у вигляді права власності на житловий будинок (літ. А-1) загальною площею 40,1 кв.м, житловою площею 20,3 кв.м, з господарськими спорудами: сарай (літ. Б), гараж (літ. В), погріб (літ. Г), огорожа №1, №2, розташований за адресою: [ADDRESS], який належав померлому на підставі свідоцтва про право власності [NUMBER] виданого 19.11.1959, перейшло до [PERSON], яка є позивачем у справі. Таким чином позивач, як спадкоємець четвертої черги та особа яка проживала із спадкодавцем однією сім'єю більше п'яти років, набула право на спадщину у вигляді права власності на вказане нерухоме майно. Також за приписами ч.ч. 1, 3 ст. 1296 та ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Матеріалами справи підтверджено, що позивач не одержала свідоцтво про право на спадщину за законом та не зареєструвала право власності на нерухоме майно. Але відсутність реєстрації права власності на таке майно могло вплинути лише на її права як власника майна, а не як спадкоємця, оскільки державній реєстрації підлягає право власності, а не право на спадщину і на це зверталась увага в Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року N5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав». Зокрема в п. 6 вказаної Постанови ПВССУ зазначено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п'ята статті 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Разом із тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (об'єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об'єкт нерухомого майна. Крім того згідно роз'яснень, викладених у п.п. 23, 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» (далі - Постанови ПВСУ №7) свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК є правом, а не обов'язком спадкоємця. Відсутність у спадкоємця свідоцтва про право на спадщину не може бути підставою для відмови у відкритті провадження у справі. Також в Постанові ПВССУ №5 від 07.02.2014 наведено роз'яснення, за яким якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Отже, в даному випадку таким документом є свідоцтво про право власності [NUMBER] видане 19.11.1959, яке підтверджує набуття [PERSON] права власності на житловий будинок (літ. А-1) загальною площею 40,1 кв.м, житловою площею 20,3 кв.м, з господарськими спорудами: сарай (літ. Б), гараж (літ. В), погріб (літ. Г), огорожа №1, №2, розташований за адресою: [ADDRESS] Більш того відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. А за приписами п. 4.18 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 N296/5 (в редакції станом на момент прийняття рішення) якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус виготовляє витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз'яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Враховуючи викладене та

Outcome: approved