Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-04 00:00:00

23.02.2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з ДП «ГП «Укргеокаптажмінвод» ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» заборгованість із заробітної плати в розмірі 13847 грн. 01 коп. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилається на те, що 02.09.2011 року вона була прийнята на посаду головного бухгалтера підприємства та 04.04.2016 року звільнена. В порушення вимог ст. 116 КЗпП України розрахунок при звільненні з нею проведено не було, а чисельні звернення до керівництва з цього приводу виявилися безрезультатними, тому [PERSON] була змушена звернутися до суду. В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги і просила їх задовольнити в повному обсязі, надавши пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні позов визнала частково, зазначивши, що у підприємства перед позивачкою дійсно існує заборгованість із заробітної плати в розмірі 12452 грн. 28 коп., яку виплатити немає можливості з причини відсутності коштів на рахунках підприємства. Заслухавши позивачку, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. У ст. 2 КЗпП України зазначено, що право громадян на працю тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімально розміру, включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Наказом № 58 від 05.09.2011 року позивачка прийнята на посаду головного бухгалтера ДП «ГП «Укргеокаптажмінвод» ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» та наказом № 13 від 04.04.2016 звільнена з посади за власним бажанням. Тобто, позивачка перебувала з відповідачем у трудових відносинах. Згідно ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства або уповноваженим ним органом, за якою працівник зобовязується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник підприємства або уповноважений ним орган зобовязується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю. Статтею 43 Конституції України передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до вимог ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується робітникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. За вимогами ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх належних йому до виплати сум здійснюється підприємством в день звільнення. Позивачка посилається на те, що розрахунок з нею проведений не був та розмір заборгованості становить 13847 грн. 01 коп. за період з вересня 2015 року по березень 2016 року включно. Визнаючи наявність заборгованості із заробітної плати, представник відповідача не погоджується з її розміром, зазначаючи, що у вересні 2015 року позивачка перебувала у відпустці без збереження заробітної плати. Вирішуючи позов суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 129 Конституції України, ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За правилами ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно з вимогами ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. У відповідності з ч. 1, 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у сукупності. В якості доказу розміру заборгованості позивачка надала довідки про розмір заробітної плати, в яких відображено розмір заробітної плати за кожен місяць, зокрема й за вересень 2015 року. Суд не може прийняти вказані довідки в якості належних та допустимих доказів перебування позивачки на роботі протягом вересня 2015 року та нарахування їй заробітної плати за цей період, оскільки ці довідки не є документами бухгалтерського і податкового обліку та суперечать іншим матеріалам. Так, наказом № 30 від 01.09.2015 року у звязку із скрутним фінансовим становищем підприємства позивачці разом з іншими працівниками надано відпустку без збереження заробітної плати з 01.09.2015 року по 30.09.2015 року. Даний наказ повністю збігається із звітністю про суми нарахованої заробітної плати за вересень 2015 року, яка подавалася до фіскальних органів, а також із розрахунково-платіжною відомістю за вересень 2015 року, згідно яких заробітна плата позивачці за вересень 2015 року не нараховувалася. Доказів того, що вищезазначений наказ був скасований або в передбаченому законом порядку визнаний незаконним, позивачкою не надано. Як не надано позивачкою доказів того, що інформація про внесення в передбаченому законом порядку змін до звітності про суми нарахованої заробітної плати за вересень 2015 року. Позивачка також посилається на те, що незважаючи на наявність наказу № 30 від 01.09.2015 року, вона фактично у відпустці не була та протягом вересня 2015 року перебувала на своєму робочому місці. В якості доказу позивачкою надано звітність про суми нарахованої заробітної плати за серпень 2015 року, яка подавалася до фіскальних органів у вересні 2015 року. На думку суду вказаний документ не заслуговує на увагу, оскільки не спростовує наказу № 30 від 01.09.2015 року та не доводить факту перебування позивачки на своєму робочому місці із підкорянням правилам внутрішнього трудового розпорядку в період з 01.09.2015 року по 30.09.2015 року. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, а саме: з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню заборгованість із заробітної плати в розмірі 12452 грн. 28 коп. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Під час звернення до суду позивач був звільнений від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Оскільки позовні вимоги про стягнення заборгованості із заробітної плати обгрунтовані та підлягають задоволенню, судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави. За вимогами п. 7 ч. 1 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, крім інших питань, вирішує чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення. Відповідно до п. 2 ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. На підставі викладеного,

Outcome: partial