Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-17 00:00:00

24.03.2017 справа надійшла до Печерського районного суду м. Києва та її передано судді, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, для вирішення питання про відкриття провадження. Ухвалою судді від 11.04.2017, після отримання відомостей про адресу зареєстрованого місця проживання відповідача, у справі відкрито провадження /т. І а. с. 54/. На підставі норми пункту 9 частини 1 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України від 18.03.2004 № 1618-IV у редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу (15.12.2017), розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. 01.02.2018 ухвалою суду витребувано письмові докази з наданням інформації з Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві про доходи відповідача, з Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України та Центрального управління Пенсійного фонду України в м. Києві /т. ІІІ а. с. 112-113/. У підготовчому судовому засіданні 29.03.2018 представник відповідача подала суду відзив на позов, у якому заперечувала проти доводів сторони позивача, вказуючи, що відповідач повністю забезпечує своїх доньок, і готовий продовжувати систематично та у повному обсязі їх утримувати, проте він категорично не погоджується з вимогами позивача про стягнення аліментів на її користь, а також вказав, що вона не виконує умови укладеного 03.07.2017 договору між батьками щодо місця проживання та участі у вихованні дітей, перешкоджаючи йому зустрічатися з доньками. Проте, незважаючи на такі перешкоди, відповідач вживає заходів для отримання дітьми грошових коштів на купівлю речей, продуктів харчування, одягу, взуття, інших товарів, а також на витрати по організації їх дозвілля та відпочинку. А окрім того, як вказано, найменша донька - [PERSON] більшість часу за її власним бажанням проживає з батьком, він займається її вихованням та повністю забезпечує матеріально /т. ІІІ а. с. 165-167/. Ухвалою суду від 29.03.2018 провадження у справі у частині вимог про визначення місця проживання дітей закрито, оскільки сторони урегулювали спір шляхом укладення 03.07.2017 договору між батьками щодо місця проживання та участі у вихованні дітей, визначивши, що неповнолітні доньки [PERSON], [PERSON], [PERSON] проживатимуть з матір'ю, зміна їхнього місця проживання здійснюється за попереднім повідомленням батька по телефону, через смс-повідомлення, месенджери, електронною поштою, із вказівкою на місце майбутнього проживання /т. ІІ а. с. 49-51, т. IV а. с. 46-47/. Оскільки предметом спору поданого позову був розгляд взаємопов'язаних між собою позовних вимог: стягнення аліментів на утримання спільних дітей сторін та визначення місця проживання неповнолітніх дітей, що виключало розгляд справи у порядку спрощеного провадження, судом було розпочато підготовче провадження у справі. Незважаючи на закриття провадження у справі у частині вимог про визначення місця проживання ухвалою від 29.03.2018, змінювати порядок розгляду суд вважає недоцільним на стадії призначення справи до розгляду по суті. 29.03.2018 у справі закрито підготовче провадження та призначено судове засідання по суті справи /т. ІІІ а. с. 43-44/. У судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги та просили суд їх задовольнити у повному обсязі, посилаючись на доводи позовної заяви та письмові докази, що містяться у матеріалах справи. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнала, просила суд відмовити у його задоволенні, посилаючись на необґрунтованість заявленої позовної вимоги та письмові пояснення відповідача. Третя особа у справі подала до суду заяву про розгляд справи за відсутності їхнього представника, у зв'язку із чим останній не з'явився у судове засідання /т. ІІІ а. с. 141/. Суд, заслухавши обґрунтування сторони позивача, заперечення сторони відповідача, допитавши у якості свідка позивача, у порядку статті 92 ЦПК України, та враховуючи письмові пояснення та додаткові письмові пояснення відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який за рішенням Печерського районного суду м. Києва від 11.04.2017, що набрало законної сили 24.06.2017, розірвано /т. ІІ а. с. 47/. За час перебування сторін у шлюбі у них народилося п'ятеро доньок, троє з яких на час розгляду справи є неповнолітніми: [PERSON] ([INFO]), [PERSON] ([INFO]), [PERSON] ([INFO]) та повнолітня [PERSON] [PERSON] ([INFO]), яка продовжує навчання /т. І а. с. 13-18/. Позивач є зареєстрованою та проживає разом з неповнолітніми дітьми у квартирі [ADDRESS], яка належить на праві власності [PERSON], яка, за поясненнями сторін, є матір'ю відповідача, тобто бабусею [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] /т. ІV а. с. 128/. Судом встановлено, що 03.07.2017 сторонами було укладено договір між батьками щодо місця проживання та участі у вихованні дітей, умовами якого визначено, що неповнолітні доньки [PERSON], [PERSON], [PERSON] проживатимуть з матір'ю - позивачем у справі [PERSON] /т. ІІ а. с. 49-51/. На підтвердження витрат на утримання дітей протягом 2017 року стороною позивача надано квитанції з магазинів, супермаркетів, закладів громадського харчування, кінотеатрів, розважальних комплексів, театру /т. ІІ а. с. 57-95, 110-121, т. ІІІ а. с. 36-111/. Представником позивача надано суду письмові докази про понесені повнолітньою донькою сторін [PERSON] Крістіною витрат на орендну плату житлового приміщення у м. Прага Чеської Республіки, де навчається, про її зарахування на навчання у Нью-Йоркському університеті у Празі /т. ІІІ а. с. 24-45, 53-55/. Доказів того, що [PERSON] [PERSON] вимушена під час навчання за межами України працювати на двох роботах, щоб мати можливість підтримувати достатній рівень життя, стороною позивача не надано, отже такі доводи є непідтвердженими. Також і стороною відповідача надано фіскальні чеки за товари, придбані для дітей, у тому числі мобільний телефон Apple iPhone 7 (32 Gb Rose Gold) вартістю 17 215 грн. та аксесуари до нього, два мобільні телефони Apple iPhone 6 (32 Gb Rose Gold) вартістю 16 940 грн., придбані 25.12.2016, та послуги, у тому числі медичного характеру /т. ІІІ а. с. 193-250, т. IV а. с. 1-34/. Встановлено, що [PERSON], [PERSON], [PERSON] навчалися від 22.08.2016 до 31.03.2017 у 7-му грейді, 3-му грейді та групі ресепшин Британської міжнародної школи м. Києва за міжнародною програмою, відповідно до укладеного договору з батьком - [PERSON] - відповідачем у справі /т. ІІ а. с. 129, 130-141, 142, 143-154, 155, 156-167/. Як вбачається з довідки вих. № 189 від 27.06.2017, виданої ТОВ «Київська загальноосвітня приватна школа І-ІІІ ступенів «Британська Міжнародна Школа-Київ», припинення 31.03.2017 навчання неповнолітніх [PERSON], [PERSON] та [PERSON] відбулося у зв'язку із неналежним виконанням договірних зобов'язань щодо сплати за надані освітні послуги /т. ІІ а. с. 168/. У зв'язку з тим, що доньки [PERSON] та [PERSON] шкільного віку, позивач, як вона зазначила і про що надала копії договорів про надання послуг, наймає репетиторів для дітей з метою їх підготовки з математики та української мови /т. ІІ а. с. 107, 108/. Разом з тим, довідки, видані 19.05.2017 №№ 150, 151 загальноосвітнім навчальним закладом ІІ-ІІІ ступенів «Центр дистанційної освіти «Джерело» щодо навчання [PERSON] та [PERSON], подані суду 26.09.2017, підтверджують лише можливість навчання дівчаток у вказаному закладі, за умови надання документів з попереднього місця навчання і не є належним письмовим доказом того, що вони відвідують навчання у «Джерелі» /т. ІІ а. с. 123, 124/. Окрім того, як вбачається з наданих характеристик [PERSON] та [PERSON], діти навчаються у сьомому та третьому класах відповідно у школі І-ІІІ ступенів № 133 Печерського району м. Києва /т. ІІІ а. с. 22, 23/. Згідно з відомостями довідки вих. № 33 від 20.11.2017, виданою ТОВ «Дошкільний навчальний заклад «Академія щастя «ЛІПКІДЗ», та виданою характеристикою № 4 від 24.01.2018, [PERSON] відвідує вказаний заклад з 04.09.2017, у відповідності до укладеного договору від 18.09.2017 №391/ос відповідачем із закладом /т. ІІ а. с. 227, т. ІІІ а. с. 24-25, 176-182, 183/. Вартість надання послуг дошкільної освіти [PERSON] сплачена відповідачем у розмірі 114 237 грн. 79 коп., а також за послугу доступу (картку) та за харчування /т. ІІІ а. с. 183, 184, 185-191/. Встановлено, що відповідачем було відкрито для своїх доньок [PERSON] і [PERSON] банківські картки з доступом до додаткового рахунку за договором, укладеного ним з ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК», і, відповідно до виписки, станом на 30.01.2018 з якого, батьком систематично перераховувалися з 01.10.2017 по 30.01.2018 грошові суми від 1000 грн. до десяти разів на місяць для кожної з доньок /т. ІV а. с. 172-175/. [PERSON] стверджує, що отримує дохід від власної діяльності, на підтвердження чого надано суду копію договору про надання послуг, довідку та виписки з АТ «ОТП Банк», виписки з рахунку в ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК» /т. ІІ а. с. 97-105/. Позивач просила суд присудити стягнення з відповідача аліментів у твердій грошовій сумі, а саме у розмірі 28000 грн. щомісячно для кожної з доньок [PERSON], [PERSON] та [PERSON] і Крістіни. Ухвалою від 26.09.2017, постановленою на місці, без виходу до нарадчої кімнати, занесеною до журналу судових засідань, суд визнав особисту явку відповідача у наступне судове засідання обов'язковою /т. ІІ а. с. 178/. Проте, відповідач не з'явився у судове засідання, надавши суду через уповноваженого представника свої письмові пояснення, у яких наголосив на тому, що готовий продовжувати систематично та у повному обсязі утримувати своїх дітей, проте категорично не погоджується з вимогами позивача про стягнення аліментів на її користь, а також вказав, що вона не виконує умови укладеного 03.07.2017 договору між батьками щодо місця проживання та участі у вихованні дітей, перешкоджаючи йому зустрічатися з доньками. Окрім того, відповідач зазначив, що наймолодша донька [PERSON] проживає з ним і перебуває на його повному утриманні, тому предмет спору щодо неї взагалі відсутній /т. ІІ а. с. 195-196/. Ухвалою суду від 01.02.2018 зобов'язано Головне управління ДФС у м. Києві Державної фіскальної служби України надати інформацію про доходи відповідача, отримані ним у період з 01.01.2016, Головний центр обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України - інформацію щодо перетину кордону громадянином України відповідачем у період з 01.01.2016, Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві - інформацію, чи є працевлаштованим відповідач, і в разі позитивної відповіді, повідомити повне найменування суб'єкта господарювання, в якому він працює /т. ІІІ а. с. 112-113/. Відповідно до наданої Головним центром обробки спеціальної інформації відповіді, на виконання ухвали суду від 01.02.2018, відповідач 20 разів виїздив за межі України, починаючи з 23.04.2016 по 30.12.2017. Серед відвіданих країн: Швейцарія, Велика Британія, Німеччина, Туреччина, Королівство Нідерланди, Австрія, Італія, Латвія, Ізраїль, Білорусь, Азербайджанська Республіка, Російська Федерація, Сербія /т. ІІІ а. с. 134/. Головним управлінням ДФС у м. Києві надано письмову відповідь на виконання ухвали суду від 01.02.2018, згідно з якою відомості про суми виплачених доходів та утриманих податків відповідача в інформаційному фонді Державного реєстру фізичних осіб-платників податків ДФС України за період І кварталу 2016 року по IV квартал 2017 року - відсутні /т. ІІІ а. с. 136-137/. Аналогічного змісту відповідь була надана Центральним об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві /т. ІІІ а. с. 139/. Допитана 18.06.2018, у порядку статті 92 ЦПК України, позивач, даючи суду покази в якості свідка, вказала, що відповідач є заможною людиною, у власності якого перебуває два будинки, два автомобілі марки Мерседес, якими керують особисті водії, свій час він проводить у ресторанах, як їй стало відомо зі слів найменшої доньки [PERSON], яка спілкується з батьком. Відповідач створив нову сім'ю з іншою жінкою, у них народилася спільна дитина, якій наразі чотири роки. З вересня 2017 року [PERSON] та [PERSON] користуються картковими рахунками, відкритими батьком для них, на власний розсуд, що позивач вважає неправильним, оскільки діти провокуються на недоцільні витрати. Позивач вказала, що самостійно забезпечує навчання старшої доньки Крістіни за кордоном з 2015 року, для чого продала свій автомобіль, багато витрачає на репетиторство для молодших доньок-школярок. Під час дачі показів, позивач вказала, що минулого літа (2017) діти відпочивали у таборі під Києвом, і цього року відповідач сплатив за відпочинок двох дітей у таборі. Також позивач заперечила, що налаштовує дітей проти батька, вказала, що ставиться до нього з повагою і вдячна за його допомогу. Такі покази позивача в якості свідка суперечать наданим нею письмовим поясненням, що долучені до матеріалів справи, у частині того, що неповнолітні діти не відпочивали протягом двох років у літніх таборах, не оздоровлювалися, проте це ставить під сумнів і решту доводів позивача, які не мають підтвердження /т. IV а. с. 121-127/. Згідно з положеннями статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частина 1 статті 76 ЦПК України містить визначення, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно, докази повинні відповідача чотирьом вимогам, щоб були враховані судом, а саме належність, допустимість, достовірність і достатність. Тому суд при постановленні рішення враховує покази позивача як свідка, оскільки вона до початку надання показів була приведена судом до присяги, відповідно до ст. 230 ЦПК України /т. ІV а. с. 129/. Положеннями статті 48 та 51 Основного Закону України проголошено право кожного на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім'ї та обов'язок батьків утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до ратифікованої Постановою Верховної ради України № 789-XII від 27.02.1991 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, держава докладає всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (стаття 18 Конвенції). Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 та набула чинності для України 27.09.1991, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Виходячи зі змісту частини 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Обов'язок батьків утримувати своїх дітей виникає з моменту їх народження та зберігається до досягнення дітьми повноліття. До того ж, обов'язок утримувати дитину у рівній мірі покладається як на матір, так і батька, причому, обов'язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Батьки зобов'язані утримувати свою дитину незалежно від того, одружені вони чи ні (у випадку народження дитини під час фактичних шлюбних відносин), або чи розірвано їх шлюб. Відповідно до ст. 199 Сімейного кодексу України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Згідно з роз'ясненнями, наданими Пленумом Верховного Суду України у постанові від 15.05.2006 № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» у пункті 20, обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Відповідно до ч. 3 ст. 199 Сімейного кодексу України, право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів мають самі дочка, син, які продовжують навчатися, а також той із батьків, з яким вони проживають. За приписами частини 3 ст. 181 Сімейного кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Судовим розглядом встановлено, що у власності відповідача з 11.11.2009 знаходиться нежитлове офісне приміщення № 21 загальною площею 54,7 кв. м. за адресою: Луганська обл., м. Луганськ, вул. Радянська, буд. 59, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта (інформаційна довідка № 125054525 від 23.05.2018) /т. ІV а. с. 119-120/. Наявність іншої сім'ї та малолітньої дитини стороною відповідача не визнається. Положеннями ст. 184 Сімейного кодексу України передбачено визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі. Якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі (частина 1 ст. 184 Сімейного кодексу України). Згідно з частиною 2 ст. 184 Сімейного кодексу України, розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Оскільки, спеціального закону про індексацію аліментів не прийнято, а в Україні діє Закон України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991, то розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, на підставі ч. 2 ст. 184 СК України, підлягає індексації за аналогією закону згідно п. 8 ст. 8 ЦПК України у порядку, передбаченому Законом України «Про індексацію грошових доходів населення». Частиною 2 ст. 8 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» передбачено, що за наявності підстав, визначених цим законом, право населення на реалізацію зазначених гарантій не залежить від прийняття рішень відповідними органами. Таким чином обов'язок проведення індексації розміру аліментів, який визначений судом у твердій грошовій сумі, прямо передбачений законом, а саме, положеннями ст. 184 Сімейного кодексу України, що зобов'язує державного виконавця проводити таку індексацію автоматично, тобто без додаткового судового рішення,

Outcome: partial