Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-12 00:00:00

23 жовтня 2013 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], Шишацької селищної ради Полтавської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору відділ Держземагенства у Шишацькому району Полтавської області, про визнання частково недійсним та скасування рішення виконкому Шишацької селищної ради від 15 вересня 1993 року № 63, визнання недійсним Державного акту на право приватної власності на землю від 18 грудня 1995 року. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначив що з 1985 року проживає у квартирі [ADDRESS]. В 1991 році вказана квартира придбана ним у власність. У другій квартирі під номером 1 весь цей час проживає сім'я відповідача. Специфіка вказаного будинку така, що він має спільний двір, спільний в'їзд до будинку та господарських будівель. Позивач та відповідач мають сарай побудований під одним дахом. В 1993 році позивач та відповідач окремо один від одного вирішили приватизувати земельні ділянки для обслуговування житлового будинку, якими вони користувались. Позивачем було погоджено акт погодження меж земельної ділянки відповідача, проте фактичне встановлення меж в натурі фактично не проводилось. В 2012 році позивач дізнався про те, що відповідач приватизував спільний в'їзд до будинку. На даний час дружина відповідача забороняє користуватись позивачу вказаним в'їздом. При підготовці документів для звернення до суду та порівнянні Державного акту на право приватної власності на землю виданого на ім'я [PERSON] з рішенням виконкому селищної ради на підставі якого вказаний акт було видано, позивач дізнався, що відповідач став власником земельної ділянки більшого розміру ніж йому було передано у власність. Крім того позивач вважає, що земельна ділянка для обслуговування його та відповідача житлового будинку повинна відповідно до вимог ст. 42 ЗК України бути передана у власність об'єднанню власників даного будинку, який є багатоквартирним, на підставі чого рішення про передачу у власність [PERSON] земельної ділянки для обслуговування житлового будинку у розмірі 0,15га є неправомірним та підлягає скасуванню. Відповідачем надані письмові заперечення проти позову в яких він, посилаючись на ст. 9, 17, 22, 23 Земельного кодексу України 1990 року, зазначає про необґрунтованість та безпідставність позовних вимог щодо скасування рішення виконкому Шишацької селищної ради від 15 вересня 1993 року № 63, та виданого на його основі Державного акту про право приватної власності на землю, оскільки рішення про передачу йому земельної ділянки у власність було прийнято не виконавчим комітетом, а безпосередньо сесією Шишацької селищної ради від 15 вересня 1993 року за аналогічним номером відповідно до вимог «Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадянам України», затвердженого наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 лютого 1993 року № 10. При цьому землевпорядною організацією «Геолог» було встановлено межі земельної ділянки, а акт про встановлення її меж в натурі був погоджений позивачем. В судовому засіданні 13 лютого 2014 року представник позивача [PERSON] надала суду клопотання підписане позивачем [PERSON] та його представниками [PERSON], [PERSON] з проханням залишити без розгляду позовні вимоги в частині визнання незаконним та скасування рішення виконкому Шишацької селищної Ради народних депутатів від 15 вересня 1995 року № 63 в частині передачі земельної ділянки площею 0,15га безкоштовно у приватну власність [PERSON] У клопотанні також зазначено, що відповідач та його представники не наполягають на стягненні судових витрат з відповідача. З врахуванням приписів ст. 31 ЦПК про те, що позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитися від позову подальший розгляд справи судом проведено відповідно до уточнених позовних вимог. В судових засіданнях представники позивача [PERSON] та [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримали в повному обсязі просили їх задовольнити з підстав зазначених у заяві. Представник позивача - [PERSON] в своїх поясненнях суду зазначила, що являється дружиною позивача та повідомила, що з початку після вселення до будинку по [ADDRESS] в якому вони проживають поряд з відповідачем в одній з двох квартир відносини між двома родинами складались добре. Так ними спільно було облаштовано в'їзд до будинку з вулиці Леніна, заасфальтовано під'їзд, збудовано сарай під спільним дахом. Вказані сім'я мали у користуванні, як окремі земельні ділянки так і спільно користувались ділянкою для проїзду у двір. Після того як квартири у вищевказаному будинку були викуплені позивачем та відповідачем в 1993 році відповідач повідомив про намір приватизувати земельну ділянку. Вважаючи, що останній має намір приватизувати ділянку якою він користувався особисто, позивач підписав акт погодження меж без встановлення межевих знаків та перевірки вказаних меж в натурі. При погодженні вказаного акту працівники сільської ради чи інші уповноважені особи присутні не були. В подальшому відносини між родинами зіпсувались та відповідач, а особливо його дружина, різним чином почали забороняти та перешкоджати користуватись спільним проїздом та іншими частками ділянки, яку позивач та його дружина вважали спільними. При відновленні меж земельної ділянки у 2012 році родина позивача дізналась, що відповідачем було приватизовано земельну ділянку у розмірі набагато більшому ніж вони вважали в тому числі спільній в'їзд до їхнього дому. Вважає, що право власності відповідача на вказану земельну ділянку перешкоджає її правам. Також зазначила, що вважає спільний з відповідачем будинок багатоквартирним, а отже земельна ділянка для його обслуговування повинна бути передана об'єднанню співвласників вказаного будинку. В судовому засіданні 05 грудня 2013 року відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] позов не визнали, заперечували, що приватизація відповідачем вказаної земельної ділянки ніяким чином не перешкоджає правам позивача, та не чинить будь-яких перешкод для користування ними своїм житлом та земельною ділянкою. Зазначає, що вказана земельна ділянка була свого часу передана у власність відповідача на підставі акту погодження її меж, який був підписаний позивачем. Вважають, що іншим чином здійснити поділ вказаної земельної ділянки на момент її приватизації не було технічної можливості. Крім того представник [PERSON], заперечуючи проти твердження представника позивача [PERSON] проте, що земельна ділянка повинна бути передана у власність об'єднання власників будинку зазначив, що в такому разі скасуванню підлягає й рішення про передачу земельної ділянки позивачу та виданий на його підставі акт. В подальші судові засіданні, призначені на 05 та 13 лютого 2014 року відповідач, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи (а.с.160, 178) не з'явився, про причини своєї неявки суд не повідомив. Будь-яких заяв про неможливість прийняття участі у справі від нього не надходило. Відповідно ч. 2 ст. 77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин. В зв'язку з викладеним суд визнає причини неодноразової неявки відповідача [PERSON] в судові засідання неповажними. Згідно ч. 3 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки. Згідно ч 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Враховуючи неналежне виконання відповідачем [PERSON] своїх процесуальних обов'язків щодо явки в судові засідання, які суд розцінює як намагання з його боку штучно затягнути розгляд справи, що є порушенням прав інших учасників судового розгляду закріплених ст.ст. 55,129 Конституції України, ст.ст. 1,3,5 ЦПК України, а також те, що у вказаному цивільному спорі приймає участь два відповідачі, один з яких постійно з'являється у всі судові засідання; те, що відповідачу [PERSON] була надана можливість надати письмові та усні заперечення щодо позову, якою він належним чином скористувався, судом задоволені всій його клопотання про витребування доказів та виклик свідків, заслухавши думку інших учасників судового засідання, суд приймає рішення про можливість подальшого розгляду справи та прийняття рішення без участі відповідача [PERSON] не вважаючи це заочним розглядом справи. Неявка в судові засідання призначені на 11 грудня 2013 року, 05 та 13 лютого 2014 року належним чином повідомленого представника відповідача [PERSON] (а.с.101, 135, 162) не є перешкодою для розгляду справи (ч. 2 ст. 169 ЦПК України). На підставі ст. 40 ЦПК України судом відмовлено у здійснення представництва інтересів відповідача громадянам [PERSON] та [PERSON], які є його дружиною та донькою відповідно, в зв'язку з відсутністю документа, який належним чином посвідчує їх повноваження (а.с. 182). Представник другого відповідача - Шишацької селищної ради Василенко Д.В. позов визнав повністю. Зазначив, що він в якості члену комісії у 2013 році приймав участь у розгляді на місці земельного спору, який виник між позивачем та відповідачем. Комісією було зроблено висновок про відсутність в'їзду до подвір'я позивача, копія якого знаходиться в матеріалах справи. Також зазначає, що у Державному акті про право приватної власності на землю виданому [PERSON] розмір наданої йому земельної ділянки 92 га перевищує її розмір у відповідному рішенні селищної ради - 90 га в зв'язку з чим акт підлягає скасуванню. Представник третьої особи - Осауленко Ю.І. позов визнав та зазначив, що земельна ділянка позивача з усіх сторін обмежена ділянками третіх осіб, що робить неможливим в'їзд на неї. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] підтвердила пояснення представника позивача [PERSON] про те, що сім'я [PERSON] не дотримується правил добросусідства та користуючись тим, що їм на праві власності належить спірна земельна ділянка всіляко обмежує права та інтереси сім'ї відповідача та окремих сусідів зокрема її особисто забороняючи проїзд та прохід по своїй ділянці, яку неможливо обійти (об'їхати) іншим чином, а також проведення через неї комунікацій. Вказані свідчення в повній мірі також підтвердив інший свідок [PERSON]. Крім того свідок [PERSON] вказана, що в дев'яностих роках акт погодження меж земельної ділянки відповідача погоджував її чоловік при цьому її межі в натурі не визначались, межові знаки не встановлювались, а погодження відбувалась на підставі усної домовленості в зв'язку з тим, що на той час всі сусіди перебували у дружніх стосунках з сім'єю відповідача. При здійсненні судом огляду спірної земельної ділянки свідок [PERSON] на місцевості показала місце розташування земельних ділянок позивача та відповідача та вказала на відсутність можливості проходу (проїзду) до господарських будівель позивача та земельної ділянки самого свідка в зв'язку з відповідним розташування ділянки відповідача. . Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] не змогли підтвердити чи спростувати свідчення сторін зазначивши лише, що їм в загальних рисах відомо про наявність земельного спору між сторонами. Крім того свідок [PERSON] повідомив, що працюючи на посаді консультанта з правового забезпечення Шишацької селищної ради приблизно в 2008 році за заявою [PERSON] в складі комісії здійснював заходи по встановленню меж спірної земельної ділянки в натурі, проте будь-яких подробиць не пам'ятає в зв'язку з тим, що сплив значний проміжок часу. Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши наявні письмові докази в їх сукупності та взаємозв'язку, здійснивши огляд спірної земельної ділянки на місці, суд встановив наступні юридичні факти та супроводжуючі їх правовідносини, а також прийшов до нижче вказаних висновків. На підставі договору куплі-продажу будинку від 28 грудня 1991 року (а.с.8) позивач отримав у власність квартиру [ADDRESS], в якій він фактично проживав щонайменше з 12 грудня 1985 року коли йому з родиною було надано ордер на право її зайняття (а.с.7). Квартирою [ADDRESS] у вказаному будинку володіє відповідач [PERSON] на підставі аналогічного договору купівлі-продажу, що не оспорюєтся сторонами. Рішенням виконкому Шишацької селищної Ради народних депутатів від 15 вересня 1993 року № 63 відповідачу [PERSON], жителю [ADDRESS], на підставі наданої ним заяви, було передано безкоштовно у приватну власність земельні ділянки 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та 0,75 га для ведення особистого господарства, які розташовані в смт. Шишаки (питання № 3 порядку денного протоколу засідання виконавчого комітету Шишацької селищної ради 15 вересня 1993 року) (а.с.141-146). Тобто сукупний розмір вказаних земельних ділянок становить 0,90га. Рішенням виконкому Шишацької селищної Ради народних депутатів від 09 грудня 1993 року № 89 земельну ділянку у розмірі 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель було безкоштовно передано у приватну власність позивача - [PERSON], мешканця [ADDRESS] (питання № 4 порядку денного протоколу засідання виконавчого комітету Шишацької селищної ради 09 грудня 1993 року) (а.с.147-151). Згідно листа Шишацької селищної ради Полтавської області від 12.12.2013 року зміни та доповнення до вказаних рішень в частині передачі земельних ділянок позивачу та відповідачу, починаючи з дати прийняття рішень до дати видачі на їх підставі Державних актів на право приватної власності на землю не вносились (а.с. 140). В ході вивчення службової документації проектно-вишукувального кооперативу «Геолог», яка міститься у справі «Про інвентаризацію землекористування гр. [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] на території Шишацької селищної ради Шишацького району Полтавської області», що зберігається у відділі Держземагенства у Шишацькому районі Полтавської області встановлено, що вказаним кооперативом за письмовою заявою [PERSON] від 09.11.1995 року були виконані проектно-пошукові роботи по встановленню меж та інвентаризації землекористування для підготовки видачі Державного акту на право приватної власності землю гр. [PERSON] В ході даних робіт було складено: - акт про встановлення меж ділянок в натурі без номеру та дати складання погоджений власниками (користувачами сусідніх ділянок) в тому числі позивачем (а.с.84 ). При цьому інформація загальну площу земельної ділянки у розмір 0,92 га внесено барвником іншого відтінку, а кількість межових знаків показаних представниками в натурі в акті не зазначена взагалі; - план земельної ділянки на якому зображено чотири ділянки, а площа земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та господарських споруд дорівнює 0,2га (а.с.83 ); - два каталоги координат вершин кутів меж 4-х ділянок (а.с. 81-82); - пояснювальна записка (а.с.78 ). Крім того до вказаних матеріалів долучено виконане на типографському бланку 1994 року формату А-5 рішення Шишацької селищної ради від 15 вересня 1993 року № 63 про безкоштовну передачу [PERSON] у приватну власність земельної ділянки розміром 0,20+0,15га для будівництва та житлового будинку і господарських будівель та 0,57 га для ведення особистого підсобного господарства (а.с.30). Як встановлено з пояснень представника відповідача Шишацької селищної ради Полтавської області - Василенка Д.В. та представника третьої особи - Осауленка Ю.І. вказаний документ є по суті неналежно оформленим витягом з рішення виконкому Шишацької селищної ради від 15 вересня 1993 року № 63, які на той час видавались в індивідуальному порядку громадянам для подальшого залучення до документації з приводу інвентаризації наданих ним земельних ділянок. Як встановлено судом долучення до технічної документації при складанні Державних актів саме виписки з рішення місцевої Ради народних депутатів про передачу земельної ділянки у власність, а не його оригіналу було передбачено п. 1.10 Інструкції «Про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди)», затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 квітня 1993 № 28, зареєстрованого Міністерстві юстиції України 23 квітня 1993 року за № 31, яка діяла до 04 травня 1999 року тобто на момент виникнення спірних правовідносин. Чому зміст вказаного витягу не відповідає змісту оригіналу рішення, в частині розмірів кожної з земельних ділянок, а їх сукупний розмір (0,92га) перевищує сукупний розмір (0,90га) земельних ділянок переданих [PERSON] відповідним рішенням селищної ради Василенко Д.В. та Осауленко Ю.І. пояснити не змогли, зазначивши лише, що на підставі саме цієї проектної документації було виготовлено та видано відповідачу Державний акт право приватної власності на землю, законність видачі якого оскаржується в даному судовому засіданні. Так, 18 грудня 1995 року, за реєстровим номером 140 Шишацькою селищною радою Полтавської області було видано Державний акт на право приватної власності на землю серії ПЛ 00115, яким посвідчувалось право власності відповідача [PERSON] на земельну ділянку площею 0,92 га передану йому на підставі рішення Шишацької селищної Ради народних Депутатів від 15 вересня 1993 року № 63 (а.с.75). При цьому план меж земельної ділянки, наведений у Державному акті в повній мірі відповідає плану меж земельної ділянки, що міститься в проектній документації по встановленню меж та інвентаризації землекористування [PERSON] (а.с. 83). При дослідженні вказаного Державного акту судом встановлена його невідповідність рішенню виконкому Шишацької селищної ради від 15 вересня 1993 року № 63 в частині розмірів земельних ділянок та їх призначенню. Так відповідним рішенням безкоштовно у приватну власність [PERSON] передавалась земельна ділянка площею 0,15га для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель та 0,75га для ведення особистого підсобного господарства (сукупна площа дорівнює 0,90га). У Державному акті вказано, що безкоштовно у приватну власність [PERSON] передано земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель та ведення особистого підсобного господарства у розмірі 0,92га, що на 0,02га більше ніж у відповідному рішенні. При цьому в плані зовнішніх меж земельної ділянки [ADDRESS], призначеної для обслуговування житлового будинку зазначено, що її розмір становить 0,20га, в той час як розмір вказаної ділянки у рішенні виконкому селищної ради становить лише 0,15га. Розглядаючи спірні правовідносини, суд керується тими нормами права, які існували на час їх виникнення, а саме 1993-1997 роки, а також правовими нормами, які чинні на теперішній час. Так, Постановою Верховної Ради Української РСР від 18.12.1990 року «Про земельну реформу» із змінами та доповненнями, внесеними Законами України та постановами ВРУ з 15 березня 1991 року всі землі Української РСР були оголошені об'єктом земельної реформи, здійснення якої було покладено на обласні, районні, міські, селищні і сільські Ради народних депутатів і Раду Міністрів Української РСР (п.1-2) Пунктом 5 вказаної постанови наказувалось передачу земель у приватну власність, а також надання їх у користування громадянам, підприємствам, установам і організаціям у ході земельної реформи та закріплення їх прав власності або користування землею здійснювати в порядку, встановленому Земельним кодексом України. п. 4 Постановою Верховної Ради Української РСР місцевим Радам народних депутатів наказувалось забезпечити передачу землі громадянам України в порядку і розмірах, встановлених статтями 52, 56, 57, 67 Земельного кодексу України, починаючи з 15 травня 1992 року. Згідно приписів ст. 6 Земельного Кодексу України 1990 року громадянам України надавалось право на одержання безоплатно за рішенням місцевих рад Народних депутатів у приватну власність земельних ділянок для ведення селянського (фермерського) господарства, ведення особистого підсобного господарства, будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка). Частиною 3 ст. 3 Земельного Кодексу України 1990 року місцевим Радам народних депутатів надавалось право передачі повноважень щодо передачі, надання та вилучення земельних ділянок органам державної виконавчої влади або виконавчим органам місцевого самоврядування, а отже прийняття виконкомом Шишацької селищної ради рішень про передачу безоплатно у приватну власність громадянам [PERSON] та [PERSON] земельних ділянок є правомірним. Те, що вказані земельні ділянки були передані у власність відповідача та позивача саме рішеннями виконкому, а не сесії Шишацької селищної ради Полтавської області підтверджується також протоколами засідання виконавчого комітету дослідженими в судовому засіданні (а.с. 141-142, 147-148). Твердження позивача про те, що житловий будинок по [ADDRESS] в смт. Шишаках Полтавської області є багатоквартирним, а земельна ділянка для його обслуговування повинна бути передана безоплатно у власність об'єднанню власників відповідно до вимог ст. 42 ЗК України є безпідставним виходячи з нижче вказаного. Як встановлено з пояснень сторін та свідків житловий будинок в якому проживають родини позивача та відповідача є двоквартирним. Частина 2 ст. 382 ЦК України відносить двохквартирні та багатоквартирні будинки до різних категорій житла. Згідно Державного класифікатора 018-2000 «Державний класифікатор України. Державний класифікатор будівель та споруд (ДК БС)», який набрав чинності з 01.01.2001 року багатоквартирними є будинки з трьома та більше квартирами, як масової забудови, так і індивідуальні, підвищеної комфортності. Виходячи з аналізу вищевказаних правових норм, двоквартирний будинок по [ADDRESS] у смт. Шишаках не є багатоквартирним, а отже на нього не розповсюджуються вимоги ст. 42 ЗК України. В той же час, розглядаючи позовні вимоги в частині визнання недійсним та скасування державної реєстрації Державного акту про право приватної власності на землю виданого гр. [PERSON] 18 грудня 1995 року за реєстровим номером 140 на підставі рішення виконавчого комітету Шишацької селищної Ради народних депутатів від 15 вересня 1993 року № 63, суд приходе до висновку про наявність достатніх підстав для визнання вказаного акту недійсним та його скасування, на підставі ст. 393 ЦК України та ст. 155 ЗК України, як такого, що порушує права позивача. Як зазначено у ст. 393 ЦК України за наявності одночасно двох підстав, якими є невідповідність вимогам закону та порушення права власника правовий акт органу держаної влади чи органу місцевого самоврядування визнається судом незаконним та скасовується. Статтею 22 ЗК України 1990 року передбачалось, що право власності на землю виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Згідно ст. 23 ЗК України 1990 року право власності на землю посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Таким чином обов'язковою умовою виникнення права власності на земельну ділянку, у період коли виникли спірні правовідносини, було одержання власником державного акту на землю, що видавався і реєструвався відповідними органами місцевого самоврядування. Отже, саме видання такого державного акту, а не прийняття органами державної влади або місцевого самоврядування рішення про передачу земельної ділянки у власність особи, породжувало відповідні права та обов'язки власника. Таким чином зі змісту вказаних норм слідує, що Державний акт на право власності на землю серії ПЛ 00115 виданий 18 грудня 1995 року [PERSON] є не лише правопосвідчуючим документом, а й документом з виданням та реєстрацією якого виникають певні юридичні наслідки, а отже він відноситься до категорії правових актів в розумінні ст. 393 ЦК України. Згідно п. 1.2 Інструкція «Про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди)», затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 квітня 1993 № 28, зареєстрованого Міністерством юстиції України 23 квітня 1993 року за № 31, яка діяла до 04 травня 1999 року тобто на момент виникнення спірних правовідносин, державні акти, що посвідчують право власності на землю видаються на підставі рішень Верховної Ради України, Верховної Ради Республіки Крим, місцевих Рад народних депутатів. З врахуванням приписів ст. 6 ЗК України 1990 року суд дійшов висновку про те, що Державні акти на землю мають похідний характер від відповідних рішень органів державного самоврядування про передачу земельних ділянок у власність громадян та повинні в повній мірі відповідати рішенням вказаних органів. Таким чином Державний акт на право приватної власності на землю, виданий [PERSON] Шишацькою селищної Радою народних депутатів 18 грудня 1995 року, за реєстраційним номером 140 на підставі рішення Шишацької селищної ради від 15 вересня 1993 року № 63 про те, що йому передається у власність земельна ділянка площею 0,92га для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства не відповідає законові, оскільки розміри зазначених у ньому ділянок переданих у власність [PERSON] не співвідносяться з розмірами ділянок, зазначеними у рішенні на підставі якого його було видано, а отже відповідач безпідставно користується земельною ділянкою у розмірі більшому ніж йому повинно належати згідно рішенням Шишацької селищної ради. Як Земельним Кодексом України 1990 року, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, так і діючим Земельним кодексом України встановлювались обов'язки власників земельних ділянок по відношенню до власників чи користувачів інших земельних ділянок. Так, згідно п.п. «г», «е» ч. 1 ст. 91 ЗК України на власників земельних ділянок покладається обов'язок не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; дотримуватися правил добросусідства. Статтею 103 ЗК України визначено зміст поняття добросусідства. Так власники земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Згідно із частиною третьою статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів (стаття 16 ЦК). За приписами ст. 155 ЗК України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Як встановлено судом з пояснень представників позивача, свідків [PERSON]. [PERSON] та в ході здійснення огляду спірної земельної ділянки, проведеного судом 13 лютого 2014 року, [PERSON], маючи на руках правопосвічуючий документ - Державний акт на право приватної власності на землю, який не відповідає рішенню виконкому Шишацької селищної ради від 15 вересня 1993 року № 63 про виділення йому земельних ділянок для обслуговування житлового будинку та ведення підсобного господарства в частині їх розмірів та призначення, помилково вважаючи себе власником частини вказаної ділянки, яким з огляду на вищевказане фактично не являється, чинить перешкоди родині позивача у реалізацій його прав та інтересів щодо користування житловим приміщенням, господарськими будівлями, суміжною земельною ділянкою, безпідставно позбавляючи його права проїзду, проходу до зазначених об'єктів. Відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх судів України. Згідно ч. 2 ст. 214 ЦПК України при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України. Так, у своїй Постанові від 22 травня 2013 р. у справі № 6-33цс13 у подібних правовідносинах Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. У Постанові від 24 квітня 2013 р. № 6-14цс13 Верховний суд України дійшов правового висновку про те, що видача державного акта на право власності на земельну ділянку без визначеної законом (ч. 1 ст. 116 ЗК України) підстави є неправомірною, а державний акт, виданий з порушеннями вимог статей 116, 118 ЗК України, - недійсним. Таким чином, суд дійшов висновку про те, що видання 18 грудня 1995 року, за реєстраційним номером 140 Шишацькою селищною Радою народних депутатів відповідачу [PERSON] Державного акту про право приватної власності на землю серії ПЛ 00115, який не співвідноситься з рішенням її ж виконавчого комітету від 15 вересня 1993 року № 63 про передачу земельної ділянки у власність останнього, в частині розмірів та призначення переданих земельних ділянок - порушує право власника суміжної земельної ділянки [PERSON] та в сукупності з тим, що вказаний акт виданий з грубими порушенням закону, є безумовною підставою для визнання його недійсним та скасування його державної. Судові витрати по справі становлять 229,40 грн., сплаченого позивачем судового збору. Враховуючи те, що судом прийнято рішення про задоволення лише решти позовних вимог та те, що представник позивача [PERSON] в судових дебатах відмовилась від стягнення судових витрат з відповідачів, а до суду надійшло письмове клопотання позивача та його представників про те, що вони не наполягають на стягненні понесених судових витрат з відповідачів - суд вказані витрати покладає на позивача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved