Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-06 00:00:00

23.06.2017 року позивачка [PERSON] звернулася в суд із позовом до відповідача [PERSON] про виселення з будинку без надання іншого жилого приміщення. В позові зазначено, що позивачка має на праві власності жилий будинок в якому проживає і відповідач. Останній систематично порушує правила співжиття, а тому позивачка просить виселити його з належного їй будинку без надання іншого жилого приміщення. В судовому засіданні позивачка [PERSON] підтримала позовні вимоги та пояснила, що з 2008 року вона співмешкає з відповідачем [PERSON], який вселився до її будинку. Через деякий час після вселення відповідач почав зловживати спиртними напоями, погрожувати позивачці та її дітям, наносити їй побої. Вона неодноразрово зверталася до працівників поліції для вжиття відповідних заходів, але такі виявилися безрезультатними. В даний час вона змушена була покинути свій будинок і орендувати квартиру, так як відповідач погрожує їй нанесенням побоїв, вбиством. Відповідач [PERSON], який викликався в суд через оголошення у пресі, в судове засідання не з»явивися, про причини неявки суд не повідомив і від нього не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності. Суд, заслухавши думку позивачки та її представника відносно неявки відповідача, вважає можливим відповідно до ст.224 ЦПК України ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів проти чого не заперечує позивач та його представник. Суд, вивчивши пояснення позивача, перевіривши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, враховуючи їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно у приватній власності позивачки знаходиться жилий будинок з надвірними побудовами в с.Велика Копаня, вул.Лесі Українки, 43 Виноградівського району Закарпатської області. Відповідно до довідки виконкому Великокопанської сільської ради Виноградівського району № 02-30/531 від 15.06.2017 року у вище зазначеному будинку значаться зареєстрованими позивачка [PERSON], відповідач по справі [PERSON] та діти позивачки: [PERSON], [PERSON], [PERSON], та [PERSON] Відповідно до ч. 1 ст. 116 Житлового кодексу Української РСР, на яку позивачка посилається у своєму позові, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до роз'яснень, викладених у п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», під заходами впливу у розумінні ст. 116 ЖК Української РСР маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів. Таким чином, для застосування норм ч.1 ст. 116 ЖК Української РСР необхідна одночасна наявність двох умов: 1) систематичне руйнування чи псування жилого приміщення, або використання його не за призначенням, або систематичне порушення правил співжиття; 2) вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. В судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] систематично порушував правила співжиття, своєю поведінкою робить неможливим проживання позивачки у власному будинку, в зв»язку з чим позивачка змушена була покинути будинок. Так, з матеріалів, які 4.10.2017 р. надіслані до суду з Виноградівського відділення поліції Берегівського відділу поліції Головного управління національної поліції в Закарпатській області вбачається, що позивачка [PERSON] зверталася в органи поліції із заявою про вжиття заходів відносно відповідача [PERSON], який ображає її, погрожує фізичною розправою. 30.03.2015 р. [PERSON] винесено офіційне попередження про недопустимість вчинення неправомірних дій відносно [PERSON] Не дивлячись на офіційне попередження органу поліції, відповідач [PERSON] продовжує порушувати правила співжиття, що привело до того, що позивачка, переживаючи за своє життя, змушена була покинути власний будинок і в даний час орендує квартиру в м.Хусті. Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ст. 1 Першого протоколу від 20.03.1952 року до Конвенції про захист прав і основних свобод людини закріплено принцип непорушності права приватної власності, який передбачає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові, згідно із ст. 317 ЦК України, належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1 статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з тим, відповідачем суду не надано жодних належних та допустимих доказів у заперечення позовних вимог, не здобуто таких доказів і в ході судових засідань. За таких обставин, суд знаходить доведеним, що відповідач систематично порушує правила співжиття, перешкоджає позивачці користуватись власністю (житлом), ніде не працює, пиячить, на вимоги змінити поведінку не реагує, а відтак сумісне проживання позивачів з відповідачем є неможливим. Тому, суд знаходить позов обгрунтованим і таким, що підлягає задоволенню на підставі вказаних вище норм закону. Статтею 88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved