Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-22 00:00:00

22 червня 2018 року в суд надійшла позовна заява [PERSON], за підписом його представника [PERSON], до ФОП [PERSON], за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача, ТзОВ «Компанія Фреш» про захист авторських прав шляхом стягнення компенсації. В обґрунтування позову зазначає, що в 2012 році [PERSON] (надалі - Автор) створила твір образотворчого мистецтва картину під назвою «Город спит» (надалі - Твір), авторство якої підтверджується, зокрема, підписом Автора на Творі, Свідоцтвом про реєстрацію авторського права та рішеннями судів. За Ліцензійним договором №КС-07/09/17 від 07.09.2017р. Автор передала свої виключні майнові права на твори, в тому числі на картину під назвою «Город спит», позивачу [PERSON] (надалі позивач). 01 лютого 2018 року в магазині «Канцтовари», за адресою: м. Київ, вул. Івана Федорова, 9, де господарську діяльність здійснює ФОП [PERSON] (надалі відповідач), було виявлено та зафіксовано розповсюдження товару «Блокнот для ескізів», 36 аркушів, штрих-код 4823089200552, BL-260Х260-INT-36-CHL-16108, на лицевій стороні якого протиправно використано частину Твору. Оскільки позивач дозволу на використання ні самого Твору, ні його самостійних частин, відповідачу не надавав, такий товар є контрафактним. Враховуючи зазначене, позивач обрав один із можливих способів захисту порушеного права стягнення компенсації відповідно до ст. 52 Закону України «Про авторське право і суміжні права», наголосивши, що розрахунок розміру компенсації повинен проводитись, виходячи саме із розміру мінімальної заробітної плати на час ухвалення рішення, а не розрахункової величини у розмірі 1600, 00 грн., що підлягає застосуванню до внесення змін у закони України щодо незастосування мінімальної заробітної плати. З огляду на наведене, просить стягнути з відповідача компенсацію в розмірі 10 мінімальних заробітних плат та накласти на відповідача штраф шляхом стягнення до державного бюджету України 10% суми, присудженої позивачу; стягнути судові витрати. В судове засідання позивач [PERSON], та його представник [PERSON] не зявилися, проте подали заяву про розгляд справи у їхній відсутності; позовні вимоги підтримують в повному обсязі, просять задоволити, а також повідомили, що відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України протягом 5 днів після винесення рішення нададуть підтверджуючі документи щодо понесених судових витрат (а.с. 133, 227). Окрім того, представник позивача [PERSON] подав додаткові пояснення щодо суті спору, в яких зазначив, що оскільки закупівля контрафактної продукції відбулася 01 лютого 2018р., позов подано до суду 22 червня 2018р., то до спірних правовідносин слід застосовувати ст. 52 Закону України «Про авторське право і суміжні права» в редакції від 26.04.2017р., а тому просив позов задоволити у повному обсязі (а.с. 229). Відповідач ФОП [PERSON] в судове засідання не зявилася, хоча неодноразово повідомлялась судом про дату, час і місце розгляду справи. Так, із матеріалів справи вбачається, що остання отримала копію позовної заяви з доданими до неї документами та ухвалу суду про відкриття провадження, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 6023601160473 (а.с. 74), проте правом на подання відзиву не скористалася, жодних заяв чи клопотань в суд не надала. В подальшому судом неодноразово надсилались останній судові повістки за адресою місця проживання, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с. 17-18). Однак, відповідач такі перестала отримувати у звязку з тим, що за місцем проживання відсутня, що підтверджується актами судового розпорядника та секретаря судового засідання (а.с. 186, 217). Відповідно до п. 1 ч. 7, п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам-підприємцям за адресою місця знаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Обовязок щодо повідомлення суду про зміну місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи згідно ч. 1 ст. 131 ЦПК України покладено на учасника судового процесу. Таким чином, враховуючи відсутність відповідача за адресою її місця проживання, що підтверджена матеріалами справи та невиконання обовязку щодо повідомлення суду про зміну місця проживання, суд вважає ФОП [PERSON] такою, що повідомлена про дату судового засідання належним чином. До початку розгляду справи по суті третя особа ТзОВ «Компанія «Фреш»» надала письмові пояснення на позовну заяву, зазначивши, що Товариство\~ заперечує проти позову в повному обсязі. Так, третя особа вважає, що позивачем не надано належних доказів порушення прав позивача відповідачем, оскільки вказаний штрих код товару зазначений також на продукції, яка не містить спірних обєктів авторського права, а також не доведено використання саме тотожного, а не схожого Твору на придбаному товарі. Також підставою для відмови у задоволенні позову, на думку третьої особи, є малозначність вчиненого порушення та відсутність вини, тобто добросовісність відповідача. Окрім того, зважаючи на зміни до законодавства України, просять врахувати, що при визначені розміру компенсації має застосовуватися розрахункова величина у розмірі 1600, 00 грн., а не мінімальна заробітна плата на час винесення рішення (а.с. 77-82). В судовому засіданні представник третьої особи [PERSON] підтримала позицію, викладену у письмових поясненнях. Окрім того, наголосила, що з липня 2018р. набрали чинності зміни ст. 52 Закону України «Про авторське право і суміжні права» та на даний час розмір компенсації слід визначати як паушальну суму на базі таких елементів, як подвоєна, а у разі умисного порушення - як потроєна сума винагороди або комісійні платежі, які були б сплачені, якби порушник звернувся із заявою про надання дозволу на використання оспорюваного авторського права або суміжних прав замість відшкодування збитків або стягнення доходу. В подальшому вказана позиція була відображена у додаткових поясненнях (а.с. 218-219). Заслухавши представника третьої особи, дослідивши письмові докази, судом встановлено, що згідно [PERSON] огляду веб-сайтів від 29.05.2018р., складеного головою-адвокатом та адвокатом адвокатського обєднання «Фіделіум» [PERSON] та [PERSON] у присутності двох свідків [PERSON] та [PERSON], на зазначених в акті сайтах художниця Маряна [PERSON] розмістила ряд своїх робіт, зокрема, 30 квітня 2012 року роботу «Город спит» (а.с. 35-43). Авторське право на твір образотворчого мистецтва під назвою «Город спит» було зареєстровано Міністерством економічного розвитку і торгівлі України 12 вересня 2017 року, що підтверджується Свідоцтвом про реєстрацію авторського права на твір № 73811 «Збірник творів образотворчого мистецтва художниці Маряни [PERSON]», автор [PERSON], на підставі рішення про реєстрацію авторського права на твір за заявою від 20.07.2017р. про реєстрацію авторського права на твір, а також Збірником творів образотворчого мистецтва художниці Маряни [PERSON], до якого під № 9 входить твір «Город спит», 2012р., полотно,\~ акрил (а.с. 21-34). 07 вересня 2017 року між Маряною [PERSON] та [PERSON] укладено Ліцензійний договір №КС-07/09-17 строком на сім років, згідно п. 2.1. якого ліцензіар передає ліцензіату виняткові права (виключну ліцензію) на використання Творів, виключне право дозволяти використання Творів і право перешкоджати неправомірному використанню Творів. У п. 2.3., 2.4. Ліцензійного договору вказано, що ліцензіату надано виключне право дозволяти використання Творів третім особам, що означає надання їм субліцензії, та виключне право забороняти третім особам неправомірне використання Творів. Як вбачається із додатку № 1 до Ліцензійного договору №КС-07/09-17 від 07.09.2017р. ліцензіар передає ліцензіату права на використання, в тому числі, Твору «Город спит», 2012р. (а.с. 47-54). 01 лютого 2018 року в магазині «Канцтовари», за адресою: м.Київ, вул. Івана Федорова, 9, де господарську діяльність із роздрібної торгівлі газетами та канцелярськими товарами в спеціалізованих магазинах здійснює ФОП [PERSON], було придбано «Блокнот для ескізів», 36 аркушів, штрих-код 4823089200552, BL-260Х260-INT-36-CHL-16108, на лицевій стороні якого зображено частину твору «Город спит», 2012р., виключні майнові права на який належать позивачу, що підтверджується товарним чеком від 01.02.2018р. та чеком №486510 від 01.02.2018р., копіями придбаного товару, а також відеозаписом (а.с. 17-18, 55, 62-64). Відповідачем ФОП [PERSON] та третьою особою ТзОВ «Компанія «Фреш» суду не надано доказів правомірності використання (реалізації) товару, на якому відтворено Твір, виключні майнові права на який передано позивачу, а тому суд приходить до висновку, що товар є контрафактним. При цьому, вищенаведені докази придбання товару повністю спростовують доводи третьої особи про те, що штрих код товару зазначений на продукції, яка не містить спірних обєктів авторського права. Відповідно до ст.1 Всесвітньої конвенції про авторське право 1952 року, до якої Україна приєдналася 23.12.1993р. відповідно до постанови Верховної Ради України «Про участь України у Всесвітній конвенції про авторське право 1952 року», кожна Договірна Держава зобов'язується вжити всіх заходів, необхідних для забезпечення достатньої і ефективної охорони\~ прав авторів\~ і\~ всіх\~ інших\~ власників авторських прав на літературні, наукові і художні твори, як-от: твори письмові, музикальні, драматичні та кінематографічні, твори\~ живопису,\~ графіки\~ та скульптури. Згідно ч. 2 ст. 418 ЦК України право інтелектуальної власності становлять особисті немайнові права інтелектуальної власності та (або) майнові права інтелектуальної власності, зміст яких щодо певних об'єктів права інтелектуальної власності визначається цим Кодексом та іншим законом. Суб'єктами такого права відповідно до ст. 421 ЦК України та ст. 7 Закону України «Про авторське право і суміжні права» є творець (творці) об'єкта права інтелектуальної власності (автор, виконавець, винахідник тощо) та інші особи, яким належать особисті немайнові та (або) майнові права інтелектуальної власності відповідно до цього Кодексу, іншого закону чи договору. Так, згідно ст. 435 ЦК України первинним суб'єктом авторського права є автор твору. За відсутності доказів іншого автором твору вважається фізична особа, зазначена звичайним способом як автор на оригіналі або примірнику твору (презумпція авторства). Суб'єктами авторського права є також інші фізичні та юридичні особи, які набули прав на твори відповідно до договору або закону. Обєктами авторського права згідно ст. 433 ЦК України та ст.ст. 1, 8 Закону України «Про авторське право і суміжні права», зокрема, є твори образотворчого мистецтва, тобто, скульптура, картина, малюнок, гравюра, літографія, твір художнього (у тому числі сценічного) дизайну тощо. При цьому, згідно ч. 1 ст. 12 Закону України «Про авторське право і суміжні права» авторське\~ право і право власності на матеріальний об'єкт, в якому втілено твір, не залежать\~ одне від одного. Відчуження матеріального об'єкта, в якому втілено твір, не означає відчуження авторського права і навпаки. Майновими правами інтелектуальної власності відповідно до ч. 1 ст. 440 ЦК України та ст. 15 Закону України «Про авторське право і суміжні права» є:\~ право на використання твору; виключне право дозволяти використання твору; право перешкоджати неправомірному використанню твору, в тому числі забороняти таке використання; інші майнові права інтелектуальної власності, встановлені законом. Такі права згідно ст. 427 ЦК України та ст. 31 Закону України «Про авторське право і суміжні права» можуть бути передані відповідно до закону повністю або частково іншій особі. Передача майнових прав автора (чи іншої особи,\~ яка\~ має\~ авторське\~ право)\~ оформляється авторським договором. Майнові права,\~ що передаються за авторським договором, мають бути у ньому визначені. Майнові права, не зазначені в авторському договорі як відчужувані, вважаються такими, що не передані. Відповідно до ч. 3 ст. 426, ст. 443 ЦК України використання об'єкта права інтелектуальної власності іншою особою здійснюється з дозволу особи, яка має виключне право дозволяти використання об'єкта права інтелектуальної власності, крім випадків правомірного використання без такого дозволу, передбачених цим Кодексом та іншим законом. Використання твору здійснюється лише за згодою автора, крім випадків правомірного використання твору без такої згоди, встановлених цим Кодексом та іншим законом. У ст.ст. 32, 33 Закону України «Про авторське право і суміжні права» зазначено, що автору та іншій особі,\~ яка має авторське право,\~ належить виключне\~ право надавати іншим особам дозвіл на використання твору будь-яким\~ одним\~ або\~ всіма\~ відомими\~\~ способами\~\~ на підставі авторського договору, який укладається у письмовій формі. В\~ усній\~ формі\~ може\~ укладатися договір\~ про\~ використання\~ (опублікування)\~ твору\~ в\~ періодичних виданнях (газетах, журналах тощо). Під використанням твору згідно ст. 441 ЦК України слід розуміти: 1) опублікування (випуск у світ); 2) відтворення будь-яким способом та у будь-якій формі; 3) переклад; 4) переробка, адаптація, аранжування та інші подібні зміни; 5) включення складовою частиною до збірників, баз даних, антологій, енциклопедій тощо; 6) публічне виконання; 7) продаж, передання в найм (оренду) тощо; 8) імпорт його примірників, примірників його перекладів, переробок тощо.\~ Використанням твору є також інші дії, встановлені законом. При цьому, згідно ст. 444 ЦК України твір може бути вільно, без згоди автора та інших осіб, та безоплатно використаний будь-якою особою: 1) як цитата з правомірно опублікованого твору або як ілюстрація у виданнях, радіо- і телепередачах, фонограмах та відеограмах, призначених для навчання, за умови дотримання звичаїв, зазначення джерела запозичення та імені автора, якщо воно вказане в такому джерелі, та в обсязі, виправданому поставленою метою; 2) для відтворення у судовому та адміністративному провадженні в обсязі, виправданому цією метою; 3) в інших випадках, передбачених законом. Особа, яка використовує твір, зобов'язана зазначити ім'я автора твору та джерело запозичення. Право вільного використання твору із зазначенням імені автора передбачено також ст.ст. 21- 25 Закону України «Про авторське право і суміжні права». Примірник твору, фонограми чи відеограми, відтворений, опублікований і (або) розповсюджуваний з порушенням авторського права і (або) суміжних прав, у тому числі примірники захищених в Україні творів, фонограм і відеограм, що ввозяться на митну територію України без згоди автора чи іншого суб'єкта авторського права і (або) суміжних прав, зокрема з країн, в яких ці твори, фонограми і відеограми ніколи не охоронялися або перестали охоронятися, згідно ст. 1 ст. 1 Закону України «Про авторське право і суміжні права» є контрафактним примірником твору, фонограми, відеограми. Порушенням авторського\~ права\~ і (або) суміжних прав,\~ що дає підстави для захисту таких прав, у тому числі судового, є відповідно до ст. 50 Закону України «Про авторське право і суміжні права» розповсюдження контрафактних примірників\~ творів При цьому, згідно п. 44 Постанови Пленуму Верховного суду України від 04.06.2010, № 5 «Про застосування судами норм законодавства у справах про захист авторського права і суміжних прав» особа, яка розповсюджує обєкти авторського права і (або) суміжних прав без дозволу субєкта такого права, несе відповідальність за порушення виключних прав на цей твір і в тому випадку, коли контрафактну продукцію нею отримано за договорами з третіми особами. Таким чином, суд приходить до висновку, що ФОП [PERSON] несе відповідальність за розповсюдження контрафактного товару. Відповідно до ст. 431, п. 5 ч. 2 ст. 432 ЦК України порушення права інтелектуальної власності, в тому числі невизнання цього права чи посягання на нього, тягне за собою відповідальність, встановлену цим Кодексом, іншим законом чи договором. Суд у випадках та в порядку, встановлених законом, може постановити рішення, зокрема, про застосування разового грошового стягнення замість відшкодування збитків за неправомірне використання об'єкта права інтелектуальної власності. Розмір стягнення визначається відповідно до закону з урахуванням вини особи та інших обставин, що мають істотне значення. Так, одним із способів захисту авторського права згідно п. г ч. 1 ст. 52 Закону України «Про авторське право і суміжні права» є подача позову до суду про відшкодування збитків (матеріальної шкоди), включаючи упущену вигоду, або стягнення доходу, отриманого порушником внаслідок порушення ним авторського права і (або) суміжних прав, або виплату компенсацій. Розмір компенсації згідно п. г ч. 2 ст. 52 Закону України «Про авторське право і суміжні права» в редакції від 26.04.2017р., що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, визначається судом, у розмірі від 10 до 50000 мінімальних\~ заробітних\~ плат,\~ замість\~ відшкодування збитків або стягнення доходу. Суд відхиляє доводи третьої особи про те, що на момент вирішення справи суду слід застосовувати положення п. г ч. 2 ст. 52 Закону України «Про авторське право і суміжні права» в редакції Закону України «Про ефективне управління майновими правами правовласників у сфері авторського права і (або) суміжних прав» № 2415-VIII (2415-19) від 15.05.2018р., який набув чинності 22.07.2018р., оскільки в п. 1 Прикінцевих та перехідних положень цього закону зазначено, що він набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, і застосовується до правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Аналогічне положення закріплено також в п. 1 Прикінцевих положень Закону України «Про авторське право і суміжні права». Відтак, оскільки встановлено, що порушення авторського права мало місце 01 лютого 2018р., позивач звернувся в суд 20 червня 2018р., що підтверджується відміткою на поштовому конверті (а.с. 68), то положення Закону України «Про ефективне управління майновими правами правовласників у сфері авторського права і (або) суміжних прав» № 2415-VIII (2415-19) від 15.05.2018р., який набув чинності 22.07.2018р. та яким внесено зміни в п. г ч. 2 ст. 52 Закону України «Про авторське право і суміжні права», до спірних правовідносин не застосовується. При визначенні розміру компенсації суд виходить з приписів п. 3 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №1774-VIIІ від 06.12.2016р. в редакції від 15.12.2017р., що діяла на момент виникнення правовідносин, згідно якого мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників, та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 гривень. При цьому, суд відхиляє доводи позивача про необхідність застосування мінімальної заробітної плати при визначені розміру компенсації, оскільки вважає, що виплата компенсації за порушення авторських прав підпадає під ознаки «інших виплат», про які йдеться у Законі України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №1774-VIIІ від 06.12.2016р. Відтак, враховуючи загальні засади цивільного законодавства: справедливість, добросовісність, розумність, а також обсяг порушення, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову та необхідність стягнення з відповідача компенсації за порушення авторських прав позивача у сумі 16000,00 грн. Разом з тим, беручи до уваги положення ч. 3 ст. 52 Закону України «Про авторське право і суміжні права», згідно якого накладення на порушника штрафу у розмірі 10 відсотків суми,\~ присудженої судом на\~ користь позивача, є правом, а не обовязком суду, враховуючи ті ж загальні засади цивільного законодавства та обсяг порушення, суд не вбачає необхідності накладення на відповідача штрафу. Враховуючи положення ч.ч. 1, 3 ст. 133, ч.ч. 1, 8 ст.141 ЦПК України, беручи до уваги клопотання представника позивача щодо надання підтверджуючих документів щодо витрат на професійну правничу допомогу протягом пяти днів після ухвалення судового рішення (а.с. 133), суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 704,80 грн. На підставі ст.ст. 418, 421, 426-427, 431-433, 435, 440-441, 443-444 ЦК України, ст. ст. 1, 7, 8, 12, 15, 31-33, 50, 52 Закону України «Про авторське право і суміжні права», Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 року №1774-VIIІ, Закону України «Про ефективне управління майновими правами правовласників у сфері авторського права і (або) суміжних прав» № 2415-VIII від 15.05.2018р., беручи до уваги п. 44 Постанови Пленуму Верховного суду України від 04.06.2010, № 5 «Про застосування судами норм законодавства у справах про захист авторського права і суміжних прав»,

Outcome: approved