Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-21 00:00:00

24.03.2015 [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПрАТ Вищого навчального закладу «Київський славістичний університет» про стягнення недоотриманих грошових виплат у розмірі 71 675,69 грн. Обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що він працював з 01.02.2005 за сумісництвом на 0,25 ставки, а з 01.09.2005 за контрактом у Чернігівській філії Київського славістичного університету старшим викладачем на 1,5 ставки, з 01.09.2006 заступником директора Чернігівської філії Київського славістичного університету з питань виховної роботи, професійної орієнтації та проведення практики на 0,5 ставки і за внутрішнім сумісництвом доцентом кафедри міжнародних відноси на 1,0 ставки, з 01.09.2012 доцентом кафедри міжнародних відносин на 1,5 ставки. Вказує, що 30.06.2012 був звільнений з займаної посади у зв'язку з закінченням терміну контракту п. 2 ст. 36 КЗпП України. Вважає, що в порушення вимог чинного законодавства він не отримував належних виплат і надбавок, а саме: в порушення ст. 57 ЗУ «Про освіту» не отримував щомісячної надбавки у розмірі 10 відсотків посадового окладу (ставки заробітної плати) за вислугу років понад 3 роки, яку йому повинні були виплачувати з 01.09.2008; в порушення вимог п. 4 пп. 3 наказу Міністерства освіти і науки України № 557 від 26.09.2005 «Про впорядкування умов оплати праці та затвердження схем тарифних розрядів працівників навчальних закладів, установ освіти та наукових установ» не отримував доплати за науковий ступінь кандидата наук у розмірі 15 відсотків посадового окладу (ставки заробітної плати), який йому був присвоєний 14.01.2004; в порушення вимог п. 4 пп. 3 наказу Міністерства освіти і науки України № 557 від 26.09.2005 «Про впорядкування умов оплати праці та затвердження схем тарифних розрядів працівників навчальних закладів, установ освіти та наукових установ» не отримував доплати за наукове звання доцента кафедри міжнародних відносин у розмірі 25 відсотків посадового окладу (ставки заробітної плати), яке йому було присвоєне 20.01.2011; в порушення ст. 57 ЗУ «Про освіту» не отримував допомоги на оздоровлення у розмірі одного посадового окладу (ставки заробітної плати) при наданні щорічної відпуски, яку відповідач повинен був виплачувати, починаючи з 2006 року; в порушення ст. 57 ЗУ «Про освіту» не отримував щорічної грошової винагороди за сумлінну працю, зразкове виконання службових обов'язків у розмірі одного посадового окладу (ставки заробітної плати), яку відповідач мав виплачувати йому, починаючи з 2006 року. Також вказує, що в 2012 році він своєчасно не отримав належних йому відпускних виплат. Таким чином, за захистом своїх прав він звернувся до Новозаводського районного суду м. Чернігова з позовом до ЗАТ Вищий навчальний заклад «Київський славістичний університет» про стягнення заборгованості по заробітній платі за період до 23.08.2012 та відшкодування моральної шкоди. Зазначає, що рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 08.01.2013 стягнуто з відповідача заборгованість по заробітній платі на його користь у сумі 118 852,65 грн. та відшкодування моральної шкоди у розмірі 2 000 грн. Вказані грошові кошти він отримав 18.02.2015, що є днем фактичного розрахунку по заборгованості. Проте, зважаючи, що спір про розмір заборгованості було вирішено станом на 23.08.2010, то відповідно до ст. 117 КЗпП України, відповідач повинен додатково сплатити йому середній розмір заборгованості за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Враховуючи, що його середній заробіток складав 3 600 грн., то за період з 24.08.2012 по 17.02.2015 загальна сума виплат, визначених судом на його користь, обчислених відповідно до Постанови КМУ від 08.02.1995 № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», складає 71 675,69 грн. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд задовольнити позов, з підстав, викладених у ньому. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, посилаючись на обставини, викладені в письмових запереченнях (а.с.37-45). Вислухавши пояснення сторін, дослідивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступник підстав. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] працював за сумісництвом на 0,25 ставки, а з 01.09.2005 за контрактом у Чернігівській філії Київського славістичного університету старшим викладачем на 1,5 ставки, з 01.09.2006 заступником директора Чернігівської філії Київського славістичного університету з питань виховної роботи, професійної орієнтації та проведення практики на 0,5 ставки і за внутрішнім сумісництвом доцентом кафедри міжнародних відноси на 1,0 ставки, з 01.09.2012 доцентом кафедри міжнародних відносин на 1,5 ставки. 30.06.2012 позивач був звільнений з займаної посади у зв'язку з закінченням терміну контракту п. 2 ст. 36 КЗпП України. Вказані обставини підтверджуються записами в трудовій книжці [PERSON] (а.с.21-22) та рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 08.01.2013, яке набуло законної сили (а.с.8-12). Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 08.01.2013, яке набуло законної сили 26.03.2014 (а.с.8-12), спір про розмір належних позивачу при звільненні сум, вирішено на користь останнього частково, стягнуто з ЗАТ Вищий навчальний заклад «Київський славістичний університет» на користь [PERSON] частково заборгованість по заробітній платі в сумі 118 852,65 грн. та відшкодування моральної шкоди в сумі 2 000 грн. Як вбачається з виписки ПАТ «ПриватБанк» від 23.03.2015 (а.с.7), [PERSON] 18.02.2015 було перераховано відповідачем кошти за вищезазначеним рішенням суду. Згідно ст. 117 КЗпП України, в разі несплати власником або уповноваженим ним органом належних звільненому працівнику сум у встановлені строки, підприємство, установа, організація повинні сплатити працівнику його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку або на момент розгляду справи в суді. Відповідно до роз'яснень, даних у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» (далі - Постанова ПВСУ від 24.12.1999), установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе, що в цьому немає його вини. Таким чином, передбачений ст. 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, а наявність рішення суду, яким підтверджується факт порушення строків проведення розрахунку з працівником, не звільняє його від виконання цього обов'язку. Само по собі ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати, при його невиконанні, не звільняє роботодавця від відповідальності згідно зі ст. 117 КЗпП України. Таке роз'яснення цієї норми права, крім наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, надав і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу. Разом з тим, відповідно до ч. 2 ст. 117 КЗпП України, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. При визначенні розміру суми відшкодування за затримку розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню на користь [PERSON], суд враховує своєчасну виплату відповідачем позивачу не оспорюваної ним суми; зазначений позивачем період часу затримки розрахунку при звільненні та заявлений ним розмір зазначеної компенсації і її розрахунок; розмір заборгованої заробітної плати позивачу, час звернення останнього до суду за її стягненням і його середній заробіток у співвідношенні із заявленим розміром компенсації, а також їх співмірність та інші конкретні обставини справи, зумовлені наявними трудовими правовідносинами між сторонами по справі, і приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача відшкодування за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 47 300,00 грн. (обов'язкові платежі з даної суми не утримано). Доводів представника відповідача щодо пропущення позивачем строку звернення до суду, суд не приймає до уваги, оскільки вони є хибними і такими, що не відповідають положенням ст. 233 КЗпП України. Крім того, суд критично відноситься і до доводів останнього щодо законності належних до виплати позивачу відповідних сум, оскільки правомірність їх виплати встановлена вищезгаданим судовим рішенням, що набрало законної сили і є преюдиціальним для суду при розгляді іншої справи. У відповідності до ст. 88 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідача в дохід держави судовий збір, від сплати якого позивач звільнений, в розмірі 473,00 грн.

Outcome: partial