Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-13 00:00:00

23 жовтня 2015 року в провадження Жовтневого районного суду м. Харкова надійшла позовна заява [PERSON] до ФОП [PERSON], [PERSON], 3-тя особа [PERSON], яка в подальшому була уточнена та доповнена. Відповідно до доповненої редакції позовної заяви (від 16.12.2015 р.) позивач просить суд стягнути з [PERSON] на свою користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 200 000 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 15.08.2012 року [PERSON], виконуючи нерегулярні пасажирські перевезення, скоїв ДТП в результаті якого загинув син позивача [PERSON], у зв'язку з чим [PERSON] зазнала тяжких моральних страждань. Заподіяну моральну шкоду позивач оцінює у розмірі 200 000 грн. Вироком Жовтневого районного суду м. Харкова від 30.03.2015 року встановлено, що на момент ДТП [PERSON] перебував у трудових відносинах з ФОП [PERSON], а тому саме остання має відшкодувати моральну шкоду, як власник транспортного засобу. Вище викладені обставини і змусили позивача звернутися до суду. 03 березня 2016 року представником відповідача було подано письмові заперечення в обґрунтування яких зазначено, що відповідальність в даному випадку має нести водій, з вини якого сталася ДТП. [PERSON] ніколи не перебував у трудових стосунках з [PERSON] Також зазначено, що вимоги про відшкодування моральної шкоди не підтверджені доказами. На думку представника відповідача у задоволенні позову слід відмовити. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON], яка діє на підставі договору про надання правової допомоги від 22.11.2015 року, заявлений позов підтримали у повному обсязі та просили його задовольнити з підстав, які викладені вище. Представник відповідача [PERSON], яка діє на підставі договору про надання правової допомоги від 27.01.2016 року, в судовому засіданні позов [PERSON] не визнала, посилаючись на обставини, які викладені в письмових запереченнях. 3-тя особа [PERSON] в судове засідання не з'явився, про день та час слухання справи повідомлявся, причина неявки суду не вдома. Вислухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні було встановлено, що 15 серпня 2012 року близько 23.55 години [PERSON] керуючи автомобілем «Mercedes-Benz Sprinter», державний номер [NUMBER], що належить фізичній особі-підприємцю [PERSON], виконуючи нерегулярні перевезення пасажирів, проїжджаючи 139-й км. автодороги Київ-Харків, всупереч вимогам п. 12.3 ПДР України при виникненні небезпеки для руху, яку водій [PERSON] об'єктивно був спроможний був виявити, у вигляді автомобіля марки «ТАТА 613/38», державний номер [NUMBER], не вжив негайних заходів для зменшення швидкості руху аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об'їзду перешкоди, внаслідок чого допустив зіткнення вказаних транспортних засобів. В наслідок ДТП пасажир автомобіля «Mercedes-Benz Sprinter», державний номер [NUMBER], [PERSON] отримав тілесні ушкодження від яких загинув на місці події. Інші пасажири автомобіля отримали тілесні ушкодження різного ступеню тяжкості. Зазначені обставини встановлені вироком Жовтневого районного суду м. Харкова від 30.03.2015 року, який набрав законної сили 13.10.2015 року. (а.с. 8-14) Вказаним вироком [PERSON] був визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Вироком також встановлено, що власником транспортного засобу «Mercedes-Benz Sprinter», державний номер [NUMBER], згідно Свідоцтва про реєстрацію серії [NUMBER] від 18.02.2012 р., виданого Полтавським ВРЕР є [PERSON]. Крім того встановлено, що 15.08.2012 року водій [PERSON] здійснюючи перевезення пасажирів на автобусі, належному [PERSON], фактично перерубував у трудових відносинах із ФОП [PERSON] (а.с. 8-14) Фактичні трудові відносини між ФОП [PERSON] та водієм [PERSON], щодо перевезення пасажирів 15.08.2012 року, підтверджується постановою Октябрського районного суду м. Полтава від 12.11.2012 року по справі № 1622/14173/12, яка набрала законної сили 23.11.2012 року. На підставі даної постанови [PERSON] було визнано винною у скоєнні правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 41 КУпАП та накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 510,00 грн. Вищевказаною постановою суду встановлено, що 15.08.2012 року перевезення пасажирів здійснював [PERSON], проте трудовий договір між ним та ФОП [PERSON] в письмовій формі не укладався. В табелю обліку використання робочого часу за серпень 2012 року, а саме 15.08.2012 року, напроти водія [PERSON] зазначена позначка «8», проте, в письмових поясненнях ФОП [PERSON] зазначила, що 15.08.2012 року працював не [PERSON], а [PERSON] ( а.с. 140) Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. В судовому засіданні достовірно встановлено, що загиблий внаслідок ДТП [PERSON] є сином [PERSON]. ( а.с. 70) Позивач в судовому засіданні вказувала, що внаслідок неправомірних дій [PERSON] вона втратила рідну людину і це призвело до порушення особистих життєвих та соціальних зв'язків. Втрата сина призвела до тривалого психологічного розладу та моральних страждань. Вона не може так як і раніше жити та спілкуватись з людьми, в неї виникають щоденні думки та спогади про обставини загибелі її сина. [PERSON] вказує, що вона переживає страх можливого повторення подій, тривогу, емоційні переживання при згадуванні сина, відірваність від соціального життя, порушення сну, неприємні сновидіння, почуття образи, обурення, побоювання за своє майбутнє. Наведе, на думку [PERSON], свідчить про заподіяння їй моральної шкоди, яку вона оцінює у розмірі 200 000 грн., та яка має бути відшкодована власником транспортного засобу [PERSON] З приводу встановлених обставин суд зазначає наступне. Джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. (ч. 1 ст. 1187 ЦК України) Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. (ч. 2 ст. 1187 ЦК України) Згідно роз'яснень, які містяться у п. 6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. (ч. 1 ст. 1172 ЦК України) Аналіз норм ст. ст. 1167, 1172, 1187, 1188 ЦК України дає підстави для висновку про те, що шкода (у тому числі моральна), завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Положення ст. ст. 1187, 1188 ЦК України є спеціальними відносно ст. ст. 1166 1167 зазначеного Кодексу, у зв'язку із чим перевага в застосуванні повинна надаватися спеціальним нормам. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові Судової палати у цивільних справах від 6 листопада 2013 р. у справі № 6-108цс13, яка для суду є обов'язковою. Отже, заперечення представника відповідача в даному випадку є безпідставними та не відповідають положенням чинного законодавства. Таким чином судом встановлено, що моральна шкода завдана [PERSON] у зв'язку із загибеллю її сина [PERSON] внаслідок ДТП, яке сталося з вини водія [PERSON], який перебував у трудових відносинах з ФОП [PERSON], має бути відшкодована саме [PERSON], як роботодавцем, якому на праві власності належить транспортний засіб. Вирішуючи питання про розмір відшкодування моральноїшкоди суд враховує принципи справедливості та розумності й виходить з наступного. Відповідно до положень ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. При цьому під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. (п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.01.1995 р.) За змістом статей 1167, 1168, частин 1, 2, 5 ст. 1187 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, відшкодовується чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим) такої особи, а також особам, які проживали з нею однією сім'єю, особою, яка на відповідній правовій підставі володіє об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку незалежно від вини такої особи. (постанова Верховного Суду України від 5 березня 2012 р. у справі № 6-96цс11; постанова Верховного Суду України від 17 жовтня 2012 р. № 6-114цс12; постанова Верховного Суду України від 5 грудня 2012 р. у справі 6-145цс12). Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 р. №4, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Під час судового засідання було з'ясовано, що дії [PERSON] призвели до невідворотних наслідків - загибелі людини. Людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. (ст. 3 Конституції України) Мати загиблого [PERSON] - [PERSON] дійсно переживає дуже глибокі моральні страждання у зв'язку із втратою свого сина, що призвело до тривалого психологічного розладу, внаслідок чого вона не може жити та спілкуватись з людьми, як і раніше. ЇЇ переслідують думки та спогади про обставини загибелі її сина. Після того, як позивач [PERSON] дізналась про загибель свого сина вона знаходилась у негативних емоційних станах, як то стрес, біль, страждання, страх. Шкода завдана найціннішим благам [PERSON], які грошовій оцінці не підлягають, а втрати морального характеру, яких зазнала позивач, не мають майнового виміру, та можуть бути компенсовані лише частково. Враховуючи встановлені судом обставини справи й характер та ступінь страждань [PERSON], суд знаходить розмір відшкодування моральної шкоди 200 000 грн. таким, що відповідає принципам справедливості й розумності, та таким, що зможе частково компенсувати моральні страждання [PERSON] За таких обставин позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Згідно ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір. На підставі викладеного і

Outcome: approved