Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-09 00:00:00

24.01.2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, мотивуючи тим, що з 2015 року сторони фактично припинили шлюбні стосунки та проживання однією сімєю. Спільне життя з відповідачем не склалося через різні погляди на взаємовідносини подружжя та психологічну несучість характерів. На час звернення до суду сторонами припинено ведення спільного господарства та сумісне проживання. Вважає, що сенсу підтримувати сімейні відносини немає, оскільки подальше спільне життя та збереження шлюбу суперечитиме інтересам сторін та їх дитині. Майнових спорів між сторонами немає. Щодо утримання та виховання дитини між сторонами досягнуто угоди. Вказані вище обставини і стали підставою для звернення до суду з даним позовом. До судового засідання позивач не зявився, суду надав заяву, в якій просить справу розглянути за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить позов задовольнити. До судового засідання відповідачка не зявилася, суду надала заяву, в якій просить справу розглянути за її відсутності, позовні вимоги визнає, не заперечує проти задоволення позову. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 15 лютого 2014 року між [PERSON], [INFO], та [PERSON] (дошлюбне призвіще Шиянова) [PERSON], [INFO], було зареєстровано шлюб, про що Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Миколаївського міського управління юстиції було видано свідоцтво про шлюб серії І-ФП №100927, та зроблено відповідний актовий запис за №93 в Книзі реєстрації шлюбів. Від шлюбу подружжя має дитину сина [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-ФП №204704, актовий запис за №1895. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 №11, проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Вище викладені вимоги законодавства регламентовані також ст.112 СК України. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Відповідно до ст.109 СК України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Сімейне життя між сторонами не склалося через різні погляди на шлюб та сімю, через те, що на протязі останнього часу сімейне життя між сторонами поступово погіршувалось, що призвело до фактичного припинення між сторонами шлюбних відносин. Сторони припинили шлюбні відносини та ведення спільного побуту. Майнового спору сторони не мають. Щодо утримання та виховання дитини між сторонами досягнуто угоди. Таким чином, вище викладені обставини свідчать про те, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу є неможливим та таким, що суперечить інтересам сторін. За такого, суд вважає, що їх сімя розпалася остаточно і зберегти її неможливо, тому позов підлягає задоволенню. Вимоги щодо стягнення судового збору не заявлялось.

Outcome: approved