Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-15 00:00:00

23 квітня 2015 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовом, після неодноразового уточнення якого просило стягнути з [PERSON] заборгованість за відсотками у розмірі 15171,30 грн., за пенею в сумі 35906 грн. 46 коп., штраф в сумі 250 грн., та штраф у сумі 2583,40 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 19.09.2008 року відповідач отримав за кредитним договором 20 000 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 33,6% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 19 вересня 2013 року, проте взяті на себе зобов'язання з 23 грудня 2008 року не виконує належним чином, що призвело до утворення заборгованості. Ухвалою Краматорського міського суду від 24 грудня 2015 року позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] в частині стягнення пені у сумі 35906,46 грн., за заявою представника позивача залишено без розгляду. Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 24 грудня 2015 року позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] задоволені частково. Стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» суму заборгованості за кредитним договором № KTNONN00000105 від 19.09.2008 року у розмірі 15 171 грн. 30 коп., та судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп. У задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення штрафів у розмірі 250 грн., та 2583,40 грн. відмовлено. Не погоджуючись з рішенням суду в частині задоволених вимог відповідач [PERSON] подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду в частині стягнення з нього заборгованості за кредитом та судового збору скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального закону. В обґрунтування доводів скарги посилається на те, що судом безпідставно зазначено в описовій частині рішення про отримання ним кредиту у сумі 200 000 грн., а не 20 000 грн. Суд не зважив на те, що рішенням Краматорського міського суду від 11 листопада 2010 року, яке набрало законної сили та вже виконано, з нього було стягнута достроково заборгованість по кредиту, відсоткам, пені та комісії. Подальше стягнення нарахованих сум відсотків, комісійних, неустойки тощо, законом не передбачено. Крім того, суд вийшов за межі позову, оскільки банк просив стягнути з нього проценти за користування кредитом, а судом в рішенні зазначено про стягнення заборгованості за кредитом. Судом безпідставно взято до уваги наданий позивачем розрахунок за відсотками, розрахований на початкову суму кредиту, хоча за умовами договору відсотки нараховуються на суму залишку заборгованості за кредитом. Також судом безпідставно не застосовано позовну давність, про яку він заявляв в суді першої інстанції, оскільки позивач про дострокове стягнення кредиту звернувся до нього 08.10.2010 року і саме з цієї дати слід розраховувати подальший можливий термін звернення до суду з позовом. При цьому з даним позовом ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося 23 квітня 2015 року. Рішення суду в частині відмови у задоволені позовних вимог про стягнення суми штрафів ніким із сторін не оскаржується, тому апеляційним судом відповідно до вимог статті 303 ЦПК України в цій частині не ревізується. В апеляційному суді [PERSON] підтримав доводи скарги у повному обсязі. Представник ПАТ КБ «ПриватБанк» [PERSON] до апеляційного суду не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надіслала на адресу суду заяву про розгляд справи у відсутність представника позивача. Відповідно до ч.2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду - скасуванню з ухваленням нового рішення з таких підстав. Відповідно до п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення. Суд першої інстанції встановив, що відповідно до укладеного між сторонами кредитного договору KTNONN00000105 від 19.09.2008 року [PERSON] отримав строковий кредит в розмірі 20 000 грн., на споживчі цілі зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2,8% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом та винагороди у розмірі 0,2% в місяць на плановий залишок по кредиту з кінцевим терміном повернення 19.09.2013 року. Щомісячний платіж відповідача мав скласти 729 грн. 12 коп. На порушення умов договору відповідач зобов'язання за цим договором належним чином не виконав, у зв'язку з чим виникла заборгованість за кредитом. ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду про дострокове стягнення кредиту і рішенням Краматорського міського суду від 11 листопада 2010 року з [PERSON] на користь банку було стягнуто заборгованість за кредитним договором станом на 29 липня 2009 року у розмірі 28 690 грн. 07 коп., яка складалася із заборгованості за кредитом - 19 674,77 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом у сумі 4200,80 грн., заборгованості по комісії за користування кредитом 309,91 грн., пені - 2662,21 грн., штрафу (фіксована частина) - 500 грн., штрафу -1342,38 (процентна складова), а також судові витрати у розмірі 406,90 грн., а всього 29096,97 грн. Вказане рішення суду було виконане станом на 1 квітня 2015 року. Згідно довідки про примусове утримання коштів за виконавчим документом від 20.05.2015 року із заробітної плати [PERSON] у період з 01.07.2013 року по 01.04.2015 року щомісячно утримувались грошові кошти на загальну суму 29 096 грн. 97 коп., які були стягнуті з відповідача згідно рішення Краматорського міського суду від 11.11.2010 року. Задовольняючи позов в частині стягнення з відповідача заборгованості за кредитом у сумі 15171 грн. 30 коп., суд першої інстанції виходив з того, що відповідач зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконував, внаслідок чого виникла заборгованість за відсотками у розмірі 15171,30 грн. Не приймаючи до уваги заяву відповідача про застосування позовної давності суд виходив з того, що строк дії договору встановлений до 19 вересня 2013 року, кредитний договір продовжує діяти, оскільки він не виконаний належним чином до теперішнього часу і заборгованість по тілу кредиту відповідачем сплачена лише на період 1 квітня 2015 року. Між тим, повністю погодитися з висновками суду першої інстанції не можна з таких підстав. Визначаючись з розміром заборгованості за процентами та винагородою у сумі 15171,30 грн.,суд взяв до уваги наданий позивачем розрахунок, викладений в уточненій позовній заяві (а.с.99) за період з 29.07.2009 року по 29 липня 2013 року та з 01.08.2013 року по 01.11.2015 року і розрахувавши загальну суму за вказані періоди у сумі 44268,27 грн., відрахував суму, стягнуту за виконавчим листом у сумі 29096,97 грн. З кредитного договору вбачається, що сторони встановили як строк дії договору - до 19 вересня 2013 року (а.с.12), так і строки виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням платежів у розмірі 729,12 грн., з 15 по 20 число кожного місяця, останній з яких у визначеній сумі підлягав виконанню в строк до 19 вересня 2013 року включно. Таким чином договором погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями. Отже, поряд зі встановленням строку дії договору сторони встановили і строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (частини 1, 3 ст. 264 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. У справі, яка переглядається, судом встановлено, що згідно з умовами кредитного договору позичальник зобов'язаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) з 15 по 20 число кожного місяця у сумі 729,12 грн. Оскільки умовами договору встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Отже, аналізуючи умови договору сторін та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку про те, що у випадку неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15. За таких обставин довід апеляційної скарги про безпідставне незастосування судом позовної давності є частково обгрунтованим. Приймаючи до уваги, що ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з вказаним позовом 23 квітня 2015 року, то заборгованість за відсотками може бути стягнута за період, починаючи з 23 квітня 2012 року в межах трирічного строку позовної давності. При цьому апеляційним судом не приймається до уваги п.5.5 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам (а.с.17) про встановлення сторонами позовної давності у 5 років з таких підстав. Згідно із частиною першою статті 259 ЦК України позовна давність, установлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. За статтею 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. У справі, яка переглядається, вбачається, що позивач не надав належних і допустимих доказів, які свідчили б про те, що під час підписання сторонами кредитного договору діяли Умови в редакції, що передбачає збільшення позовної давності. Умови, в яких установлено збільшену позовну давність, не містять підпису позичальника, а відтак ці Умови не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору та відповідною письмовою угодою сторін про збільшення позовної давності. Довід відповідача щодо того, що нарахування процентів та винагороди за користування кредитом після закінчення строку дії договору та з моменту ухвалення судового рішення не передбачено законом є хибним. З матеріалів справи вбачається, що рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 11 листопада 2010 року з відповідача було стягнуто повністю тіло кредиту, а відсотки за користування кредитом, винагорода та пеня розраховувалися станом на 29 липня 2009 року, а не до 19.09.2013 року (кінцевий термін кредитного договору). Заборгованість по тілу кредиту остаточно погашена в примусовому порядку станом на 1.04.2015 року. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. У відповідності до частини першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася. На його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Виходячи із системного аналізу ст.ст. 525,526,599,611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору. До такої правової позиції прийшов Верховний Суд України в постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15. Апеляційний суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за процентами за користування кредитом за період з квітня 2012 року по березень 2015 року включно, тобто в межах трирічного строку позовної давності. Довід скарги про безпідставне зазначення в установчій частині рішення суду про надання відповідачу кредиту у сумі 200 000 грн., замість 20 000 грн. є обґрунтованим, проте свідчить про допущення судом описки при зазначені суми кредиту. Апеляційним судом також приймається до уваги довід скарги щодо помилкового розрахунку відсотків за користування кредитом на початкову суму кредиту, а не на суму залишку заборгованості, що прямо зазначено в п. 4.2, 4.4 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам (а.с.16). Як вже зазначалося рішенням Краматорського міського суду від 11.11.2010 року заборгованість з [PERSON] на користь банку була стягнута станом на 29 липня 2009 року. З довідки про примусове утримання коштів за виконавчим документом (а.с.47) вбачається, що підприємство, на якому працював відповідач отримало виконавчий лист 18 липня 2013 року на суму 29096 грн. 97 коп. і з липня 2013 року по квітень 2015 року проводилися утримання із заробітної плати [PERSON] З відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за відсотками за період з квітня 2012 року по березень 2015 року включно (повна сплата тіла кредиту за рішенням суду шляхом примусового виконання), яка підлягає розрахунку на суму залишку заборгованості за кредитом. Тіло кредиту в період з квітня 2012 року по червень 2013 року включно залишалося незмінним 19674 грн. 77 коп., оскільки рішення суду примусово не виконувалося і добровільно відповідач нічого не погашав. Таким чином відсотки за період з квітня 2012 року по грудень 2013 року дорівнюють 11 017 грн. 80 коп., виходячи з наступного розрахунку: 19674,77 грн. х 2,8% = 550 грн. 89 коп. в місяць х на 20 місяців = 11 017,80 грн. З довідки ВДВС вбачається, що заборгованість по тілу кредиту почала зменшуватися з грудня 2013 року, тому згідно зазначеного в довідці залишку заборгованість по відсоткам буде складати: 2013 рік: Грудень - 19451,49 грн. х 2,8% = 544,63 грн.; 2014 рік: Січень - 18308,05 грн. х 2,8% = 512,63 грн., Лютий - 16560,58 грн. х 2,8% = 463,70 грн., Березень - 15295,42 грн. х 2,8% = 428,27 грн., Квітень - 13731,16 грн. х 2,8% = 384,47 грн., Травень - 12930,77 грн. х 2,8% = 362,06 грн., Червень - 11808,90 грн., х 2,8% = 330,65 грн., Липень - 10695,32 грн. х 2,8% = 299,47 грн., Серпень - 10137,09 грн. х 2,8% = 283,84 грн., Вересень - 8170,83 грн. х 2,8% = 228,78 грн., Жовтень - 7098,69 грн. х 2,8% = 198,76 грн., Листопад - 5946,75 грн. х 2,8% = 166,51 грн., Грудень - 4340,62 грн. х 2,8% = 121,54 грн., 2015 рік: Січень 3480,90 грн. х 2,8% = 97,47 грн., Лютий - 2369,87 грн. х 2,8% = 66,36 грн., Березень 744,43 грн. х 2,8% = 20,84 грн., а всього на суму 4509,99 грн. Загальна сума заборгованості за процентами за період з квітня 2012 року по 01.04.2015 року складає 15 527 грн. 79 коп. Проте апеляційний суд не може вийти за межі апеляційної скарги і погіршити стан відповідача, який подав апеляційну скаргу, і стягнути на користь позивача наведену вище суму з таких підстав. Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Право апеляційного суду вийти за межі доводів апеляційної скарги передбачено частинами 3 і 4 ст. 303 ЦПК, але апеляційний суд не може вийти за межі самої апеляційної скарги, тобто її прохальної частини. Так, на рішення суду апеляційна скарга подана відповідачем, який просить скасувати рішення суду в частині задоволених вимог і ухвалити нове про відмову у задоволені позову повністю. Позивач з рішенням суду погодився і скаргу до апеляційної інстанції не подавав. Апеляційний суд позбавлений процесуального права вийти за межі апеляційної скарги відповідача і стягнути суми більші, ніж були заявлені в уточненій позовній заяві ПАТ КБ «Приватбанк», оскільки відповідач взагалі не визнає стягнення на користь банку будь-яких сум і просить рішення суду в цій частині скасувати і відмовити у позові. Наведені позивачем в уточненій позовній заяві розрахунки безпідставно зроблені станом на листопад 2015 року (дата уточнення вимог), оскільки заборгованість по тілу кредиту була стягнута з відповідача в примусовому порядку остаточно в березні 2015 року. Таким чином, станом на 1 квітня 2015 року користування кредитними коштами закінчилося і проценти за користування кредитом не підлягають нарахуванню після цієї дати. Приймаючи до уваги розрахунок ПАТ КБ «Приватбанк», який наведений в уточненій позовній заяві (а.с.99-101), а саме нарахування відсотків шляхом перемноження тіла кредиту 19674,77 грн. на 2,8% в місяць та на кількість прострочених місяців, а також нарахування винагороди шляхом перемноження тіла кредиту на 0,2% в місяць та на кількість прострочених місяців. апеляційний суд вважає, що до стягнення з відповідача підлягає сума заборгованості за відсотками у розмірі 13 754,70 грн. До такої суми апеляційний суд дійшов шляхом відрахування від загальної суми заборгованості по процентам та винагороди у розмірі 15 171,30 грн., яку просить стягнути позивач, суми заборгованості за винагородою за період з квітня 2012 року по 1.04.2015 року у розмірі 1416,60 грн. (39,35 грн., х на 36 місяців). Даний розрахунок не відповідає умовам укладеного договору, проте позивач, надавши такий розрахунок, таким чином розпорядився належними йому процесуальними та майновими правами. Що стосується заборгованості з винагороди, то апеляційний суд вважає, що ці вимоги задоволенню не підлягають, оскільки відповідно до п. 4.6 Умов нарахування винагороди на прострочену заборгованість за Договором не проводиться. Таким чином винагорода за умовами укладеного договору не є штрафною санкцією. З доданого до позовної заяви розрахунку позивача вбачається, що нарахування комісії (винагороди) припинилося з грудня 2011 року (а.с.8-9), тобто поза межами трирічного строку позовної давності, на застосуванні якої наполягає відповідач. З огляду на наведене, рішення суду в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову. Апеляційний суд не приймає до уваги довід скарги про віднесення сплати судового збору на позивача, оскільки суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволені яких позивачеві відмовлено. У пункті 36 постанови № 10 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року роз'яснено, що вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір, (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом № 3674-VI). Приймаючи до уваги, що позов ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено частково, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 220 грн. 85 коп.

Outcome: partial