Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-20 00:00:00

22 вересня 2017 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу. У своїй позовній заяві позивач посилалася на те, що шлюб між ним та відповідачем було зареєстровано 21.02.2015 року Амур-Нижньодніпровським відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис №111. Від спільного шлюбу вони мають спільну дитину сина [PERSON], [INFO]. Зі слів відповідачки вона отримала свідоцтво про народження видане в м. Алушта. Позивач не має змоги отримати дане свідоцтво, оскільки воно видано на тимчасово окупованій території України. Сімейне життя з відповідачем не склалось, сторони втратили один до одного почуття любові та поваги, що призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. В липні 2015 року відповідачка виїхала до Криму. Просив суд, винести рішення, яким розірвати шлюб між ним та відповідачем. Ухвалою суду від 26 вересня 2017 року позов був повернутий позивачу. Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 листопада 2017 року ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26.09.2017 року було скасовано, а матеріали було повернуто до суду першої інстанції для повторного вирішення питання про відкриття провадження. Позивач у судове засідання з'явився, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Відповідач в судове засідання не зявилася, про дату час та мысце судового засыдання повыдомлялася. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги позивача є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно\~ст. 9 Конституції України\~\~чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Згідно ч. 1 ст. 13 СК України частиною національного сімейного законодавства України є міжнародні договори, що регулюють сімейні відносини, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. Статтями 51 Конституції України та 24 СК України закріплено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Відповідно до ст. 5 Протоколу № 7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано\~Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року) - кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Відповідно до ч. 6 ст. 7 СК України жінка та чоловік мають рівні права і обовязки у сімейних відносинах, шлюбі та сімї. Відповідно до ч. 1 ст. 18 СК України кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється в наслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього кодексу. З матеріалів справи судом встановлено, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано 21.02.2015 року Амур-Нижньодніпровським відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, про що в книзі реєстрації шлюбів 21.02.2015 року зроблено відповідний актовий запис за № 111, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія І-КИ № 356961 від 12.12.2016 року /повторне/. Від шлюбу сторони мають спільну неповнолітню дитину - сина [PERSON], [INFO], що підтверджується поясненнями позивача викладеними в позові та у судовому засіданні. Відповідно до ч. 3 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Сімейне життя позивача з відповідачем не склалось, сторони втратили один до одного почуття любові та поваги, що призвело до фактичного припинення шлюбних відносин з липня 2015 року, що підтверджується поясненнями позивача викладеними в позові та у судовому засіданні. Сторони не ведуть спільне господарство, проживають окремо з липня 2015 року, що підтверджується поясненнями позивача викладеними в позові та у судовому засіданні. Відповідно до ст. 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Надання сторонам строку для примирення на думку суду є недоцільним, оскільки шлюбні відносини припиненні з липня 2015 року, сторони не бажають поновлювати стосунки, будь-яких заходів до примирення не приймають, між сторонами були втрачені почуття любові та поваги, збереження шлюбу суперечить їх інтересам. Відповідно до ст. 112 СК України суд зясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України (в редакції від 03.10.2017 року) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих участниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На підставі вище викладеного, суд приходить до висновку, що шлюбно-сімейні відносини між сторонами припинені, їх сімя розпалася остаточно та відновлена бути не може, а подальше спільне життя та збереження шлюбу суперечитиме їх інтересам, тому позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України (в редакції від 03.10.2017 року) судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України (в редакції від 03.10.2017 року) з відповідачки підлягає стягненню на користь позивача сплачений судовий збір у розмірі 640 грн.

Outcome: approved