Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-29 00:00:00

21 травня 2015 року позивач звернувся до суду з вимогами про стягнення з відповідача, на підставі договору поруки № 58-07/П від 5 листопада 2007 року, як поручителя за зобовязаннями позичальника [PERSON] - її чоловіка, через неналежне виконання останнім взятих на себе за кредитним договором № 58-07К від 5 листопада 2007 року грошових зобовязань, та просив суд стягнути на його користь кошті в сумі 77097,18 доларів США, в тому числі: поточну заборгованість за основним зобовязанням 31202,41 доларів США, прострочену заборгованість за основним зобовязанням 27018,92 доларів США, прострочену заборгованість за сплати процентів за користування кредитом 18875,85 доларів США, а також пеню в сумі 18974,25 грн. Представник позивача в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав в повному обсязі. Представник відповідача вимоги первісного позову не визнав, вважаючи їх безпідставними та необґрунтованими, звернувся до суду з зустрічним позовом про визнання договору поруки між сторонами припиненим через пропуск заявником строку предявлення вимог до відповідача як поручителя та порушенням умов договору. Він також звернув увагу суду, що ухилення позичальника від сплати кредитної заборгованості обумовлено лише проходженням ним військової служби в зоні АТО. Представник відповідача за зустрічним позовом його вимоги не визнав, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість, а саме, збільшення суми наданого кредиту в додатковій угоді № 1 від 28.07.2011 року з позичальником без згоди поручителя він обяснив арифметичною помилкою працівника банку, строків предявлення вимог до відповідача, на його думку, банком не порушено. Він також визнав, що банк не звертався з позовом про стягнення заборгованості безпосередньо до позичальника у звязку з його перебуванням на військовій службі в зоні АТО. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, суд, вважає, що у задоволені первісного позову необхідно відмовити, а зустрічний підлягає до задоволення, виходячи з наступного. У відповідності до положень ч.3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, та кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. З положень ст.ст.57 і 58 ЦПК України вбачається поняття доказів в цивільному процесі та їх допустимість. У відповідності до положень ст.ст. 526, 530, 611, 612 ЦК України, зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог закону, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не пропустив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором. Згідно з положеннями ст. 629 ЦК України, договір є обовязків до виконання сторонами. Відповідно до положень ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд також враховує положення ст.ст.610 та 625 ЦК України, відповідно до яких порушенням зобовязання є його невиконання, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Згідно з вимогами ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику - грошові кошти, у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до положень ч. 1 ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Як вбачається з положень ч.ч.1 і 4 ст.559 ЦК України, порука припиняється у разі зміни зобовязання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. У відповідності до положень ст.256, 257, 266 і 267 ЦПК України, сплив позовної давності, загальною тривалістю у три роки, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Як вбачається з постанови Верховного суду України від 10 жовтня 2012\~року по цивільній справі № 6-112цс12, за змістом ч.1 ст.559 ЦК України, до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобовязання без згоди поручителя, які призвели або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобовязання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки тощо. У відповідності до постанови Верховного суду України від 19 березня 2014 року по цивільній справі № 6-20цс14, у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів і процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Саму таку правову позицію висловив Верховний суд України у постановах від 6 листопада 2013 року ( 6-116цс13), 18 червня 2014 року (№ 6-61цс14) та від 3 червня 2015 року (№ 6-31цс15). Судом достовірно встановлено, що 5 листопада 2007 року між позивачем та позичальником [PERSON] чоловіком відповідача по зазначеній цивільній справі, було укладено кредитний договір № 58-07К до 3 листопада 2017 року відповідно до умов якого банківська установа надала останньому кредит у розмірі 59000 доларів США на споживчі потреби. У відповідності до п.1.3 Договору, для забезпечення позичальником виконання своїх обовязків, передбачалося укладення договору поруки № 58-07/П від 5.11.2007 року. Крім того, 28 липня 2011 року між сторонами було укладено додатковий договір № 1 про внесення зміни та доповнення до нього щодо: п.1.1 зобовязання кредитора надати позичальнику у тимчасове користування грошові кошті у сумі 55164,64 доларів США., при цьому строкова заборгованість позичальника станом на 28.07.2011 року становить 49073,09 доларів США. 5 листопада 2017 року між позивачем та відповідачем було укладено договір поруки № 58-07/П, відповідно до умов якого останній, як поручитель зобовязувався відповідати за повне та своєчасне виконання боржником її чоловіком, позичальником [PERSON] його боргових зобовязань перед банківською установою за кредитним договором в повному обсязі таких зобовязань. За положеннями п.6.2 цього договору, він діє до моменту припинення поруки на підставах ст.559 ЦК України. З банківського розрахунку заборгованості відповідача вбачається, що загальний розмір заборгованості за кредитним договором на час звернення до суду складає: 77097,18 доларів США, в тому числі: поточна заборгованість за основним зобовязанням 31202,41 доларів США, прострочена заборгованість за основним зобовязанням 27018,92 доларів США, прострочена заборгованість за сплати процентів за користування кредитом 18875,85 доларів США, а також пеня в сумі 18974,25 грн. З огляду банківської документації вбачається, що черговий платіж здійснювався позичальником лише в січні 2008 року, о останній платіж - 21 липня 2014 року. Крім того, з огляду додаткової угоди від 28.07.2011 року, позичальнику фактично був виданий додатковий кредит в сумі 6091,55 доларів США. При цьому, згідно з протоколом засідання кредитної комісії по роботі з проблемними кредитами позивача від 18 липня 2011 року, було прийнято рішення про реструктуризацію простроченої заборгованості за основним боргом в сумі 6091,55 доларів США, тобто нібито виданий додатковий кредит в сумі 6091,55 доларів США визнаний простроченою заборгованістю. Суд також враховує, що розмір сум строкової заборгованості за основним зобовязанням по кредиту (31202,41 доларів США) та заборгованості за основним зобовязанням по кредиту (27018,92 доларів США) перевищує зафіксовану суму виданого позичальнику кредиту в розмірі 55164,64 доларів США на 3056,69 доларів США. Таким чином, в судовому засіданні достовірно встановлено, що позивачем, як банківською установою, зобовязання за кредитним договором виконані в повному обсязі, а позичальнику взятих на себе зобовязань не виконує та має заборгованість. Разом з тим, суд вважає, що саме з вини позивача відбулися зміні умов наданого позичальнику кредитного договору без згоди поручителя, та існуючі розбіжності в договірному порядку усунути не були. Крім того, на думку суду позивачем пропущений строк предявлення вимог до поручителя відповідача по справі. У звязку з наведеним, у задоволені первісного позову необхідно відмовити, а зустрічний позов задовольнити. Враховуючи, що зустрічні позовні вимоги підлягають задоволенню, відповідно до положень ч.2 ст. 88 ЦПК України, у звязку із звільненням сторін від сплати судового збору, судові витрати компенсуються за рахунок держави. На підставі наведеного та

Outcome: approved