Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-02 00:00:00

23 липня 2015 року [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що влітку 2014 року він надав гроші в борг своєму знайомому [PERSON] в сумі 40 800 грн. на розширення бізнесу, що підтверджується письмовою розпискою, в якій відповідач зобовязався повернути борг до початку серпня 2014 року. Своєчасно борг не було повернуто, тому позивач звернувся до суду з позовом про стягнення боргу. Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 29.10.2014 року позов було задоволено, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] борг у сумі 40800 грн. Рішення не було оскаржено та набрало законної сили. Не зважаючи на це, відповідач не виконав рішення суду, борг не повернув. Посилаючись на вимоги ч. 2 ст. 625 ЦК України, позивач просить стягнути з відповідача суму боргу з урахуванням індексу інфляції 63 997,60 грн., що складається з: суми боргу 40800 грн. та інфляційних збитків 23197,60 грн. за період прострочення виконання грошового зобовязання 356 днів з 01.08.2014 року по 22.07.2015 року; та 3% річних за цей же період в сумі 1193,82 грн. Посилаючись на вимоги ст. 1048 ЦК України, позивач просить стягнути також проценти від суми позики на рівні облікової ставки НБУ, які згідно наданого позивачем розрахунку становлять 8078,4 грн. Всього позивач просить стягнути з відповідача суму боргу за договором позики з урахуванням проценту інфляції, 3 % річних та відсотків згідно облікової ставки НБУ за період часу з 01.08.2014 року по 22.07.2015 року у загальній сумі 73260,82 грн., а також понесені ним судові витрати. В судове засідання позивач [PERSON] не зявився, подав письмову заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримує в повному обсязі, не заперечує проти заочного розгляду справи. В судове засідання відповідач [PERSON] не зявився, хоча був належним чином в порядку ч. 5 ст. 74 ЦПК України повідомлений про час та місце розгляду справи за зареєстрованим місцем проживання та фактичним місцем проживання. Будь-яких заяв, повідомлень чи заперечень проти позову від відповідача до суду не надходило. Зі згоди позивача, викладеній в письмовій заяві позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. В звязку з неявкою сторін в судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою технічного засобу не здійснювалась, що відповідає положенням ч. 2 ст. 197 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з таких підстав. З матеріалів справи вбачається, що 24 липня 2014 року [PERSON] надав письмову боргову розписку в тому, що у березні 2014 року він отримав від [PERSON] гроші в сумі 40800 грн. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Таким чином, згідно загальних умов виконання зобовязань, відповідно до ст.ст. 526, 530, 611 ЦК України, відповідач повинен виконати зобовязання належним чином та у встановлений строк, а в разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. З матеріалів справи вбачається, що борг не було повернуто відповідачем, тому позивач звернувся до суду з позовом про стягнення суми боргу, і рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 29.10.2014 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 40800 грн. суми боргу (а.с.6). Судом також встановлено, що станом на серпень 2015 року вищевказане рішення суду не виконано, борг досі не повернуто. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього кодексу. Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, суд вважає обґрунтованими вимоги позивача про стягнення з відповідача інфляційних збитків з урахуванням встановленого індексу інфляції та стягнення трьох процентів річних, так як це прямо встановлено законом. Як вбачається з рішення Зарічного районного суду м. Суми від 29.10.2014 року, встановленими є обставини, що відповідач [PERSON] зобовязався повернути грошові кошти позивачу до 01 серпня 2014 року, що сам відповідач визнав в суді по тій справі (а.с.6). Тому вказані обставини не підлягають доказуванню в даній цивільній справі. Таким чином, суд вважає вірним вказаний позивачем період прострочення виконання грошового зобовязання, а саме: з 01 серпня 2014 року (день, з якого почалось прострочення) по 22 липня 2015 року (день перед днем звернення до суду з позовом). Суд погоджується з розрахунком позивача в частині суми інфляційних збитків, даний розрахунок не оскаржено відповідачем. Так, при сумі боргу 40800 грн. та при сукупному індексі інфляції за вказаний період 1,569, інфляційні збитки склали 23197,60 грн. Перевірка судом розрахунку індексу інфляції за час прострочення проведено на підставі листа Верховного Суду України від 03 квітня 1997 року № 62-97р, яким надано рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ. Розрахунок 3% річних проведено наступним чином: Як вбачається з матеріалів справи, строк повернення боргу наступив 01 серпня 2014 року. Борг в сумі 40800 грн. відповідачем в цей строк не було повернуто, і не повернуто на день подачі позову до суду. Вказаний період становить 356 днів. 3% річних від 40800 грн. за період 356 днів становить 1193,82 грн. Також суд вважає обґрунтованими вимоги позивача про стягнення з відповідача процентів за користування позикою у сумі 8078,4 грн. з таких підстав. Відповідно до ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Договір вважається безпроцентним, якщо він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує пятдесятикратного розміру неоподаткованого мінімуму доходів громадян, не пов'язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін. З правової позиції, висловленої в ухвалі Верховного Суду України у справі № 6-79 цс 14, відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобовязанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. За змістом ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України лише у тому разі, якщо договір позики не передбачає інших умов. Передбачене у цій нормі право сторін на встановлення умов оплати за користування позикою з урахуванням норм ст.6, ч. 1 ст.627 ЦК України слід розуміти як право сторін на визначення саме розміру процентів та порядку їх сплати, а не обрання ними іншого способу оплати (наприклад, у твердій грошовій сумі безвідносно до суми боргу), оскільки закон ст. ст. 536, 1048 ЦК України визначає, що плата за користування чужими грішми встановлюється і нараховується у вигляді процентів на основну суму боргу. Суд приймає до уваги доводи позивача з приводу того, що він як позикодавець має право на одержання від позичальника процентів. По-перше, сторони не вважали договір безпроцентним, так як сума договору перевищує пятдесятикратний розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. По-друге, позивач пояснив, що вказані кошти він позичав відповідачу на розширення бізнесу. За вказаних підстав, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача проценти за користування грішми в розмірі на рівні облікової ставки Національного банку України, оскільки договором (борговою розпискою) не встановлений розмір процентів, в сумі 8078,4 грн. за весь період прострочення, за розрахунком, наданим позивачем (а.с.5). Стосовно вимоги позивача про стягнення основної суми боргу 40800 грн., то суд вважає, що в даній частині позовних вимог провадження у справі необхідно закрити на підставі п. 2 ч.1 ст. 205 ЦПК України, в звязку з набранням законної сили рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 29.10.2014 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми боргу, яким стягнуто з відповідача на користь позивача суму боргу 40800 грн., тобто рішення постановлене з приводу спору між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих самих підстав. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню інфляційні збитки за весь час прострочення в сумі 23197,60 грн., три проценти річних від простроченої суми в сумі 1193,82 грн., відсотки згідно облікової ставки НБУ в сумі 8078,4 грн., а всього 32469 грн. 82 коп. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути на користь позивача судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги задоволені судом частково, то сума судового збору, який підлягає стягненню з відповідача, становить 1% від розміру задоволених вимог (від 32469 грн. 82 коп.), що становить 324,69 грн. На підставі ст.ст. 526, 530, 611, 625, 1048, 1049, 1050 ЦК України,

Outcome: partial