Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-16 00:00:00

22.12.2017р. позивач [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, який мотивує тим, щона підставі договору купівлі-продажу від 04.09.2003р. йому на праві особистої приватної власності належить квартира [ADDRESS]. На даний момент в зазначеній квартирі зареєстрована його колишня дружина [PERSON], шлюбні відносини з якою припинені з квітня 2013р., шлюб розірвано в червні 2014р. Відповідачка [PERSON] після припинення шлюбних відносин та розірвання шлюбу продовжувала мешкати в зазначеній квартирі, однак з квітня 2015р. по теперішній час, тобто понад один рік, відповідачка в спірній квартирі не мешкає без поважних причин, її майна в квартирі немає, оплату за житлово-комунальні послуги відповідачка не здійснює, що є підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірною квартирою. Просить визнати відповідачку [PERSON] такою, що втратила право користування вказаним житловим приміщенням. Ухвалою суду від 17.01.2018р. відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі за даним позовом і призначено підготовче судове засідання. 14.02.2018р. від відповідачки [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона позов не визнала та зазначила, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з позивачем [PERSON] з 2003р. по 2014р. Від даного шлюбу у них народилась дитина [PERSON], 17.12.2004р. До укладання шлюбу, а саме 04.09.2003р., за спільні кошти була придбана квартира [ADDRESS], в якій вона з дитиною проживала по січень 2015р. Протягом 2014р. і по січень 2015р. позивач [PERSON] створив неможливі умови проживання в квартирі, влаштовував постійні сварки, застосовував до неї фізичну силу, почав приводити до квартири різних жінок, здавав квартиру в оренду невідомим особам, у звязку з чим вона неодноразово зверталась до правоохоронних органів. Таким чином, своїми діями позивач фактично вигнав її з сином з квартири і вона вимушена разом з неповнолітнім сином проживати в іншому місці, нести додаткові витрати на оренду житла або проживати у своїх батьків в с.Михайлівка. Разом з тим, невиконання позивачем судового рішення, яким з нього стягнута компенсація вартості спільного майна, а також про стягнення аліментів на утримання дитини, призвели до погіршення матеріального стану відповідачки і неможливості належним чином забезпечити умови проживання неповнолітньої дитини. Вона неодноразово зверталась до позивача з вимогою надати можливість проживати в спірній квартирі, однак він категорично відмовився від цього. У неї відсутнє будь яке інше житло, тому задоволення позову [PERSON] потягне за собою неможливість проживання і їх спільної дитини в зазначеній квартирі, оскільки місцем проживання дитини віком від 10 до 14 років є місцем проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Крім того, згідно виконавчого провадження з примусового виконання, зазначена квартира була описана та арештована та була передана їй на відповідальне зберігання. Тому вона як відповідальний зберігач зобовязана зберігати майно та має право користуватись ним. Аналіз фактичних обставин справи свідчить про те, що вона з дитиною певний час не проживала в спірній квартирі з поважних причин, а саме, внаслідок протиправних дій позивача по відношенню до неї та їх спільної дитини. Просить в задоволені позову відмовити повністю. Ухвалою суду від 14.02.2018р. до участі у справі залучена третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог орган опіки та піклування в особі районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району, справа призначена до розгляду у відкритому судовому засіданні. 21.02.2018р. від позивача [PERSON] до суду надійшла відповідь на відзив, в якій він зазначив, що посилання відповідачки на те, що він протягом 2014р.-2015р. створив неможливі умови її проживання та вчиняв проти неї хуліганські дії, не відповідають дійсності, вони не підтверджуються ніякими доказами, це лише припущення. Відповідачка за власним бажанням припинила проживати в спірній квартирі, яка була придбана за власні кошти позивача. Жодних перешкод та протиправних дій з боку позивача до відповідачки та їх спільної дитини не було, причини не проживання відповідачки в спірній квартирі понад один рік не є поважними. Вона за весь час окремого проживання не зверталась до нього чи до суду з вимогою про усунення перешкод в користуванні житлом. З позовом про вселення вона звернулась лише через місяць після його звернення до суду з цим позовом. Вважає, що задоволення цього позову жодним чином не порушує прав їх неповнолітнього сина і не тягне за собою неможливості його проживання в спірній квартирі, вимоги про визнання дитини такою, що втратив парво користування житлом, він не заявляє. Доводи відповідачки про невиконання рішення суду про стягнення аліментів та поділ мано не стосуються предмету спору. Тому просить позов задовольнити в повному обсязі. 01.03.2018р. від відповідачки [PERSON] до суду надійшло заперечення на відповідь на відзив, в яких зазначила, що твердження позивача про створення саме нею аморальної атмосфери в спірній квартирі і виїзд з неї за власним бажанням є безглуздими. Вона не має власного житла, тому у випадку відсутності перешкод в користуванні спірною квартирою, у неї не виникло б бажання покинути це житло. Посилання позивача на судові рішення, якими нібито встановлено її власне бажання припинити проживати в спірній квартирі, є також безпідставним. Жодних таких рішень немає. Наполягає на відмові в задоволенні позову. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, викладених в позовній заяві та відповіді на відзив, додатково суду пояснив, що спірна квартира є виключно його особистою приватною власністю, що встановлено судовим рішенням. Колишній член його родини відповідачка [PERSON] з січня 2015р. не користується квартирою за власним бажанням, вона добровільно, без жодного примусу виїхала з квартири, вивезла частину спільного набутого майна. При цьому, на той момент позивач особисто в квартирі не мешкав. З цього моменту і протягом майже трьох років жодних вимог до суду з приводу усунення перешкод, вселення, визначення порядку користування квартирою не заявляла. До квартири вона не приходила, мала власні ключі та вільний доступ. ЇЇ влаштовували умови проживання в орендованій квартирі та у батьків, як вона пояснила в судовому засіданні. В квартирі на даний час проживає позивач з новою родиною. Відповідачка [PERSON], незважаючи на те, що не проживає в спірній квартирі, з реєстрації за зазначеною адресою добровільно не знялася, чим чинить йому перешкоди у вільному користуванні та розпорядженні своєю власністю, усунення яких позивач має право вимагати в обраний ним спосіб. Просить позов задовольнити повністю. Відповідачка [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали повністю з підстав, викладених у відзиві та запереченнях, просять в позові відмовити. Додатково відповідачка суду пояснила, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя, незважаючи на те, що оформлена на позивача. В спірній квартирі вона була зареєстрована та стала мешкала відразу після реєстрації шлюбу з позивачем. В 2013р. їх стосунки погіршились, чоловік застосовував до неї фізичну силу, поводився агресивно, в т.ч. в присутності дитини, зраджував з іншою жінкою. Після розірвання шлюбу вона з дитиною певний час продовжувала мешкати в квартирі, однак позивач, який на той час в квартирі не проживав, мешкав у [PERSON] в м.Дніпрі, створив неможливі умови для їх з дитиною проживання в квартирі. Коли приїздив, влаштовував сварки, побиття, вивіз спільне майно, їй постійно дзвонили якісь жінки з погрозами у непристойній формі у випадку, якщо вона не покине житло, позивач без її згоди та відома вселяв до квартири сторонніх осіб, які також влаштовували їй сварки, розкидували її речі, з цього приводу вона неодноразово зверталась із заявами до поліції, які жодних результатів не дали. Все це відбувалось в присутності сина, що негативно впливало на його психіку, вона потім лікувала його від заїкання. Тому в січні 2015р. вона змушена була виїхати з квартири, забрала свої та дитячі речі, частину спільного майна, орендувала квартиру, в якій проживала з дитиною до літа 2017р. Через продаж квартири власниками і відсутність достатньо грошей для оренди іншого житла, вона змушена була переїхати до батьків в с.Михайлівка, в результаті чого суттєво погіршились умови проживання, розвитку їх неповнолітнього сина. Дитина бажає повернутися до старої школи, своїх друзів, займатися спортом тощо. Раніше вона не зверталась до суду з позовом про усунення перешкод, оскільки намагалась добровільно вирішити з позивачем це питання, він кожного разу обіцяв будь-яким чином забезпечити їх дитину житлом, однак, коли він звернувся до суду з цим позовом, вона також звернулась з позовом про вселення, який в першу чергу заявлений саме в інтересах дитини. До травня 2015р. у неї були власні ключі від спірної квартири, але, коли вона з державним виконавцем прийшла на опис квартири, то не змогла своїми ключами відкрити двері, замок було замінено і в квартирі на той час проживали сторонні особи. З цього моменту вона не має доступу до квартири. Представник третьої особи [PERSON], в судовому засіданні пояснила, що в даному позові не ставиться питання щодо визнання неповнолітньої дитини сторін такою, що втратила право користування житлом, тому на даний момент житлові права дитини не зачіпаються. Щодо спірної квартири, то орган опіки та піклування розглядав лише одне звернення за участю сторін це подання ДВС про надання дозволу на примусову реалізацію квартири [ADDRESS]. В наданні такого дозволу було відмовлено, оскільки в зазначеній квартирі зареєстровано двоє неповнолітніх дітей, в т.ч. син сторін [PERSON]. Під час розгляду вказаного питання мати дитини [PERSON] надавала свої пояснення про те, що в спірній квартирі вона з дитиною не проживає, додала копію договору оренди іншого житла і наполягала на дачі дозволу на реалізацію квартири. Інших звернень з приводу наявності у неповнолітнього [PERSON] перешкод в користуванні спірним житлом, порушення житлових прав дитини, неналежність умов його проживання тощо до органу опіки не надходило. Просить прийняти рішення відповідно до норма права. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, відповідачки та її представника, свідків, дослідивши матеріали справи, знаходить позов обґрунтованим та\~ таким, що підлягає повному задоволенню за таких підстав. Відповідно до ст.15,16 ЦК України, ст.4,5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно з ст.12,13,81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами. Ст.41 Конституції України гарантує, що кожен громадянин має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, яка набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Аналогічні положення закріплені в ст.319,321 ЦК України. Крім того, відповідно до ст.319,321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. На підставі ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Ст.47 Конституції України та ст.1,9 ЖК України гарантує громадянам право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з ч.4,5 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Відповідно до ст.379,383 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. П.34 постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» розяснено, що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Право члена сім'ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв'язку з чим ці правовідносини регулюються ст.401-406 ЦК України. Так, відповідно до ч.1 ст.402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Відповідно до ч.1,2,5,6 ст.403 ЦК України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном, може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпорядження цим майном. Сервітут зберігає свою чинність у разі переходу до інших осіб права власності на майно, щодо якого він встановлений. Згідно ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст.406 ЦК України сервітут припиняється у разі: 1) поєднання водній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом; 2) відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; 3) спливу строку, на який було встановлено сервітут; 4) припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; 5) невикористання сервітуту протягом трьох років підряд; 6) смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Судом встановлено, що сторони знаходились в зареєстрованому шлюбі з 27.12.2003р., шлюб розірвано згідно з рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 10.06.2014р., яке набрало законної сили 24.06.2014р. (акр.8) Від цього шлюбу вони мають неповнолітнього сина [PERSON], 17.12.2004р.н., який після припинення шлюбних відносин проживає з матірю відповідачкою [PERSON]І.(акр.23). На підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] 04.09.2003р., позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS]. Право власності зареєстровано у встановленому законом порядку (арк.5-7). Рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 23.12.2015р., яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 16.03.2016р. та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.10.2016р., встановлено, що вказана квартира придбана відповідачем особисто до реєстрації шлюбу, є його особистою приватною власністю, а не спільно набутим під час шлюбу з [PERSON] майном, тому в задоволенні позову [PERSON] про визнання права власності на частину спірної квартири було відмовлено. Згідно з ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Сторонами не оспорюється і підтверджується довідкою адресно-довідкого бюро УДМС України в Запорізькій області від 10.01.2018р (арк..13), що відповідачка [PERSON] зареєстрована в спірній квартирі з 2003р. по теперішній час. Крім того, відповідачкою [PERSON] визнається і не оспорюється позивачем, що вона не проживає з неповнолітнім сином [PERSON] в спірній квартирі з 31.01.2015р. Згідно з ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він є сусідом [PERSON] з 2004р. Коли він заселився в цей будинок, [PERSON] робив в своїй квартирі ремонт, потім проживав там з дружиною [PERSON] та сином. [PERSON] не мешкає в квартирі десь з початку 2015р., [PERSON] розповідав, що вони розлучились та вона поїхала від нього. Жодних конфліктів між [PERSON] та [PERSON] він не бачив. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є сусідкою [PERSON]. Після купівлі квартири [PERSON] робив ремонт у квартирі, потім було весілля з [PERSON]. Після цього мешкали разом, бачила їх разом. Десь останні 3-4 роки [PERSON] в квартирі не мешкає, знає що вони розлучились. Сварок між ними не чула, конфліктів не бачила. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є сусідкою [PERSON] з 2008р.. Знає, що [PERSON] та [PERSON] були чоловіком та дружиною, мешкали разом в квартирі, останні три роки [PERSON] не бачить за їх адресою. Зі слів своєї бабусі знає, що вони розлучились, сварились і [PERSON] поїхала з квартири. Особисто будь-яких конфліктів вона не бачила та не чула. На даний час у [PERSON] є інша родина, з якою він мешкає разом в спірній квартирі. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він є сусідом [PERSON]. З початку в квартиру заїхав [PERSON], робив там ремонт, потім зявилась [PERSON]. Мешкали разом, потім [PERSON] в квартирі не мешкав десь 1-2 роки, мешкала тільки [PERSON]. На цей час [PERSON] мешкає в квартирі з іншою родиною. Лілію не бачив вже десь роки. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є подругою [PERSON], знає її років 7, їх діти ходили до одного класу. Взимку 2014р. їй подзвонила [PERSON] та сказала, що в квартиру, де вона мешкає з дитиною, заходять невідомі люди. Коли вона прийшла, [PERSON] чекала її на вулиці та повідомила, що її колишній чоловік здав в оренду житло невідомій сімї, яка складалась з двох дорослих та трьох дітей. Вона бачила їх також на вулиці. Вони погрожували [PERSON], виказували обурення. Під час цих подій була ще одна їх подруга з чоловіком, які сходили до магазину і допомогли замінити [PERSON] в квартирі замок на вхідних дверях. Потім влітку було ще одне заселення, але вона знає про це зі слів [PERSON], особисто не була присутня. Євгена вона особисто не знає, вони не зустрічались. Зі слів [PERSON] знає, що він погрожував їй, влаштовував сварки, бив, їй дзвонили та погрожували від його імені якісь жінки, обстановка була постійно напружена і негативно впливати на психологічний стан як [PERSON], так і її сина. Тому вона змушена була виїхати з квартири. Це відбувалось в січні 2015р. Вона особисто з чоловіком та інші подруга з чоловіком допомагали [PERSON] з переїздом в орендовану квартиру, виносили речі, меблі. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є подругою [PERSON] десь 10 років, їх діти ходили до одного класу. [PERSON] знає, вважала їх гарною родиною. Але десь, коли їх діти вчилися у 2 класі, вона стала помічати на [PERSON] сліди побоїв. Лілія казала, що це вона посварилась з чоловіком. В серпні 2014р. вони були разом з [PERSON] на відпочинку на морі, після повернення додому [PERSON] їй подзвонила та розповіла, що в її квартирі хтось живе, її речі розкидані по всій квартирі, вона прийшла до [PERSON], потім прийшла жінка, відкрила двері своїм ключем та пояснила, що вона є переселенкою з Луганська та уклала з [PERSON] договір оренди. Вони не впускали цю жінку до квартири, викликали міліцію, потім приїхав сам [PERSON], почався конфлікт, [PERSON] виражався на адресу [PERSON] нецензурною лайкою, кричав, погрожував. На той час [PERSON] в квартирі не мешкав, але періодично приходив, влаштовував сварки, погрожував, [PERSON] писали та дзвонили з погрозами якісь жінки, обстановка була тяжка, дитина почала заїкатися. Також в грудні 2014р. Євген ще намагався вселити до квартири сімю з трьома дітьми. Після цього [PERSON] в січні 2015р., а саме 31.01.2015р., зїхала з квартири, вона з чоловіком допомагала їй з переїздом. Згідно відповіді Хортицького ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області від 12.03.2018р. [PERSON] зверталась до ВП 30.04.2014р. із заявою про те, що її чоловік [PERSON] вивіз з квартири спільно набуте майно, за результатами перевірки порушень норм діючого законодавства не виявлено, спірні правовідносини відносяться до компетенції суду. Також 22.07.2014р. [PERSON] зверталась до ВП з заявою про конфлікт з чоловіком за місцем мешкання, за результатами перевірки порушень норм діючого законодавства не виявлено (арк..132-136). 26.12.2017р. [PERSON] звернулась до Хортицького районного суду м.Запоріжжя з позовом до [PERSON] про визнання права користування квартирою №88 в будинку №23 по вул.Рубана в м.Запоріжжі та вселення (арк..52-53). Ухвалою суду від 10.01.2018р. позов повернутий позивачці на підставі п.3 ч.4 ст.185 ЦПК Українидо відкриття провадження у цивільній справі за її заявою. Вказана ухвала набрала законної сили. 12.01.2018р. [PERSON] повторно звернулась до Хортицького районного суду м.Запоріжжя з позовом до [PERSON] про визнання права користування квартирою №88 в будинку №23 по вул.Рубана в м.Запоріжжі та вселення (арк..56-58). Ухвалою суду від 30.01.2018р. позов повернутий у звязку з не усунення недоліків. Вказана ухвала суду законної сили не набрала, оскаржується в апеляційному порядку (арк..60-62). Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності за [PERSON] на будь-яке нерухоме майно станом на 11.01.2018р. не зареєстровано (арк..63) Зясувавши всебічно, повно та обєктивно обставини справи, оцінивши сукупність безпосередньо досліджених доказів в їх взаємозвязку і достатності, їх належність, допустимість та достовірність, проаналізувавши вищевикладені норми діючого законодавства, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог [PERSON] Так, суд виходить з того, що відповідачка [PERSON] та спільний син сторін [PERSON], 2004р.н., проживали в спірній квартирі як члени сімї власника житла. Їх право користування спірною квартирою є сервітутним і таким, що виникло в силу закону (ст.405 ЦК України, ст.156 ЖК України). Припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами ст.405, 406 ЦК України, зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення, або через відсутність особи понад один рік у спірному житловому приміщенні без поважних причин. Виходячи із змісту ст.405 ЦК України, під час вирішення питання про втрату членом (колишнім членом) сім'ї власника права користування житловим приміщенням обовязковому доказуванню підлягають факт та термін його відсутності, поважність причин такої відсутності. Будь-які інші обставини доказуванню не підлягають. Судом встановлено, що в квітні 2013р. подружні стосунки між сторонами були припинені, а в червні 2014р. шлюб розірваний за рішенням суду. Разом з тим, за змістом ст.156 ЖК України припинення сімейних стосунків між сторонами не позбавляє відповідачку та дитину права користування займаним житлом і відповідно не є окремою підставою для визнання її такою, що втратила право користування житлом. Під час розгляду справи, судом встановлено, що після припинення фактичних шлюбних відносин та розірвання шлюбу відповідачка [PERSON] разом з сином продовжували мешкати в спірній квартирі. При цьому, сам позивач [PERSON] в квартирі на той момент не мешкав, що сторонами у справі не заперечувалось. 31.01.2015р. відповідачка виїхала зі спірної квартири на інше місце мешкання, з цього часу в спірній квартирі вона з дитиною не мешкає, їх особисті речі в квартирі відсутні. Вказані обставини визнаються відповідачкою, не оспорюються позивачем, підтверджуються показаннями усіх допитаних в судовому засіданні свідків, сумнівів в достовірності цих обставин та добровільності визнання їх сторонами у суду немає, у звязку з чим в силу вимог ч.1 ст.82 ЦПК України такі обставини не підлягають доказуванню іншими належними та допустимими доказами. Свої заперечення проти позовних вимог відповідачка [PERSON] обґрунтовує тим, що вона виїхала з квартири у звязку із створенням з боку позивача різноманітних перешкод в користуванні спірною квартирою та неможливістю проживання її з дитиною під постійним психологічним тиском. Однак, оцінивши повідомлені сторонами обставини та надані докази, суд вважає недоведеним з боку відповідачки [PERSON] факту наявності будь-яких перешкод з боку позивача [PERSON] в користуванні спірною квартирою, зокрема, що позивач вигнав та не впускав її до квартири, змінив замки на вхідних дверях і вона не мала вільного доступу до квартири, а також що він вчинював проти неї та дитини протиправні дії, в т.ч. із застосуванням фізичного та психологічного насильства, і вони вплинули на психологічний її та дитини стан, покращення якого потребувало саме зміни місця проживання. Жодних належних та допустимих доказів тому, що вона не втратила інтерес до спірної квартири, має намір там мешкати, але з незалежних від неї, обєктивних причин не може користуватися житлом, відповідачка суду не надала. При ухваленні рішення суд не бере до уваги доводи відповідачки про те, що наявність перешкод в користуванні квартирою у вигляді протиправних дій позивача підтверджуються її зверненнями до правоохоронних органів, оскільки її заява до Хортицького ВП від 30.04.2014р. стосувалась спору щодо спільного сумісного майна подружжя, а за заявою від 22.07.2014р. з приводу конфлікту з позивачем в ході перевірки порушень закону не встановлено. Крім того, таке звернення мало місце за півроку до виїзду відповідачки з квартири. Також суд не бере до уваги пояснення свідків [PERSON], [PERSON], які є подругами відповідачки, про те, що позивач [PERSON] застосовував до відповідачки [PERSON] фізичне та психологічне насильство, оскільки вказані особи очевидцями таких подій не були, про це їм відомо зі слів [PERSON] Будь-яких звернень з приводу застосування позивачем до неї та дитини фізичного та психологічного насильства з боку відповідачки протягом 2014-2015р. не було, до адміністративної та кримінальної відповідальності за протиправні дії відносно відповідачки та дитини позивач не притягувався. Медичних документів або висновків спеціалістів з приводу погіршення фізичного та психологічного стану відповідачки з дитиною через протиправні дії позивача також не надано. Як встановлено судом і не оспорюється сторонами, між ними дійсно склалися неприязні особисті стосунки, на ґрунті яких відбувались сварки. Разом з тим, сам по собі характер особистих взаємин сторін, їх негативне ставлення один до одного не може повязуватись із чиненням тиску та перешкодами одному з них в користуванні житлом. При цьому, відповідачка [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що безпосередньо перед її виїздом з квартири 31.01.2015р. чи незадовго до нього будь-яких конфліктів, сварок з позивачем [PERSON], які б змусили її покинути житло поза її волею та бажанням, не було, 31.01.2015р. позивач її з квартири не виганяв, не вчиняв дії, які б перешкоджали їй потрапити до квартири, замки не змінював. Вона виїхала з квартири за власним бажанням і волевиявленням. З показань свідків [PERSON], [PERSON] вбачається, що під час проживання [PERSON] в спірній квартирі протягом 2014р. дійсно були дві спроби позивача надати належну йому квартиру в оренду третім особам без згоди відповідачки. В той же час, суд вважає, що вимоги позивача як власника житла звільнити квартиру, його дії щодо заселення сторонніх осіб без її згоди могли бути оскаржені відповідачкою у встановленому діючим законодавством порядку, якщо вона була не згодна з ними. Однак, як встановлено судом, відповідачка з позовом до суду щодо усунення будь-яких перешкод в користуванні квартирою, зокрема, встановлення порядку користування нею, не зверталась, заходів самозахисту не здійснювала, а прийняла рішення виїхати з квартири. Після самостійного виїзду відповідачка до спірної квартири не приходила, вселитися не намагалася, хоча мала ключі від квартири і вільний доступ до неї до травня 2016р., з приводу будь-яких перешкод в користуванні квартирою після січня 2015р. по грудень 2017р. до правоохоронних органів чи суду не зверталась, що вона підтвердила в судовому засіданні. Позов про вселення відповідачка подала лише після звернення позивача до суду з цим позовом, на даний час провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] не відкрито. В судовому засіданні відповідачка, заперечуючи проти позову, пояснила, що має намір мешкати в спірній квартирі, оскільки власного житла немає, а позбавлення реєстрації за спірною адресою завдасть шкоди інтересам їх з позивачем неповнолітнього сина. Але у справі встановлено, що відповідачка тривалий час з власної волі не користується квартирою для проживання, фактично має інше місце мешкання, з приводу порушення житлових прав неповнолітньої дитини до органу опіки та піклування чи суду не зверталась. Доводи про відсутність у відповідачки на праві власності іншого житла в даному випадку не впливають на вирішення спору щодо її права користування спірною квартирою. Також суд враховує, що згідно з ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація особи за місцем проживання - це лише внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції. Тобто, реєстрація особи за певною адресою сама по собі не є підтвердженням її права на користування житлом, оскільки таке право виникає та може бути підтверджене на інших підставах, таких як право власності, сімейні відносини, оренда та ін. В даному випадку, як встановлено судом, сімейні відносини між власником житла та відповідачкою припинені, після чого відповідачка добровільно змінила місце свого проживання, а її реєстрація за адресою спірного житла носить формальний характер. Таким чином, суд вважає, що відповідачка виїхала зі спірної квартири виключно за власним волевиявленням та бажанням, змінивши місце свого проживання і фактично з лютого 2015р., тобто понад один рік, не користується спірною квартирою без поважних причин. Разом з тим, змінивши місце проживання відповідачка з неповнолітнім сином з реєстрації за адресою спірного житла не знялася, чим чинить перешкоди позивачу як власнику житла в здійсненні ним свого права власності, оскільки він не може вільно розпорядитись вказаним майном, вимушений нести витрати на оплату житлово-комунальних послуг за зареєстровану відповідачку, остання таку плату не вносить, що вона підтвердила в судовому засіданні. Суд вважає, що порушене право позивача підлягає захисту шляхом визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Крім того, суд вважає, що визнання відповідачки такою, що втратила право користування житлом, на підставі закону ст.405 ЦК України не є протиправним позбавленням її права на житло у розумінні ст.47 Конституції України. На підставі вищевказаного, позов [PERSON] слід задовольнити повністю.

Outcome: approved