Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-30 00:00:00

23 квітня 2019 року позивачка, [PERSON] , звернулася до суду з позовом до Дунаєвецької селищної ради Дунаєвецького району Хмельницької області про визнання права власності на нерухоме майно (ціна позову 148616 грн.) посилаючись на те, що [INFO] померла її мати [PERSON] та відкрилась спадщина на належне їй майно. Заповіт мати не залишала. Позивачка є спадкоємицею майна померлої першої черги за законом та прийняла спадщину в установленому законом порядку, так як на день смерті спадкодавця проживала та була зареєстрована з нею за однією адресою. Інших спадкоємців немає. Своє право на частину спадкового майна після смерті матері оформила раніше, зокрема отримала свідоцтво про право на спадщину на легковий автомобіль «Москвич» М-412 , 1981 року випуску ( спадкова справа № 39-99 від 4.02.1999 року знаходиться на зберіганні в Хмельницькому обласному державному нотаріальному архіві). На теперішній час бажає оформити свої спадкові права на інше майно, з приводу чого звернулась до державного нотаріуса Дунаєвецької державної нотаріальної контори, зокрема бажає оформити свої спадкові права на будинок та господарські будівлі та споруди біля нього. Державний нотаріус відмовила їй у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері на житловий будинок та видала постанову про це від 27.02.2019 року. В постанові нотаріус вказує, що правовстановлюючий документ на право власності на домоволодіння - свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння в с.Тернова Дунаєвецького району Хмельницької області видано виконавчим комітетом Дунаєвецької районної ради народних депутатів 22 листопада 1989 року як голові колгоспного двору [PERSON] , чоловікову померлої, а батькові позивачки. Нотаріус не має можливості видати свідоцтво про право на спадщину , так як не виділена частка спадкодавця у колгоспному дворі та правовстановлюючий документ не скріплений печаткою та підписом органу, що видав вказаний документ, а тому позивачка звернулася до суду та просить визнати за нею право власності на Ѕ частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою [ADDRESS] , а також право власності на Ѕ частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою [ADDRESS] в порядку спадкування за законом, після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . Ухвалою судді від 02 травня 2019 року відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засідання за загальними правилами позовного провадження. Представник позивачки [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, пославшись на обставини, викладенні у позовній заяві. Відповідач: представник Дунаєвецької селищної ради Дунаєвецького району Хмельницької області в судове засідання не з`явився, однак надіслав до суду заяву в якій позов визнав та не заперечив в його задоволенні і просить справу розглядати у його відсутності. Згідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та враховуючи, що відповідно до вимог ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову, оскільки визнання позову відповідачами не суперечить встановленим обставинам по справі та не порушує права та інтереси інших осіб, дійшов висновку про розгляд справи у підготовчому судовому засіданні та задоволення заявлених позовних вимог в повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до положень, викладених у ст.ст.13,81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , а [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копіями свідоцтв про смерть (а.с.11,21). Після смерті спадкодавця залишилось спадкове майно, а саме домоволодіння в [ADDRESS] , яке належало колгоспному двору головою якого був [PERSON] , що стверджується копією свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння, виданого 22.11.1989 року, на основі рішення виконкому Дунаєвецької районної ради народних депутатів за №166 від 26.09.1988 року (а.с.12). Спадщина після смерті [PERSON] не відкривалася. Спадщину після смерті [PERSON] , відповідно до статей 529 та 549 ЦК УРСР прийняла її дочка, позивачка по справі [PERSON] , та частину спадкового майна оформила, що підтверджується копією спадкової справи №38-1999 заведеної 04.02.1999 року за заявою [PERSON] , після смерті її матері [PERSON] , померлої [INFO] (а.с.40-43). У відповідності до постанови державного нотаріуса Дунаєвецького державної нотаріальної контори від 27.02.2019 року позивачці відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої [INFO] її матері [PERSON] на житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , в зв`язку з тим, що не виділена частка спадкового майна спадкодавця у колгоспному дворі, та правовстановлюючий документ на вищевказане майно не скріплений печаткою та підписом органу, що видав вказаний документ, виданий 22 листопада 1989 року на ім`я голови колгоспного двору [PERSON] після його смерті [INFO] (а.с.7,8).. Встановлено, що предметом спору у даній справі є право власності на домоволодіння [ADDRESS] , вартість якого на даний час складає 148616 грн. Спірне домоволодіння мало статус колгоспного двору, майно якого відповідно до вимог ст.ст. 120, 123 ЦК УРСР (у редакції 1963 р.) належало його членам у рівних частках на засадах спільної сумісної власності, що підтверджується виписками з погосподарських книг, довідками селищної ради та свідоцтвом про право особистої власності на домоволодіння від 22 листопада 1989 року, яке зареєстровано в БТІ. Відповідно до ст.112 Цивільного кодексу Української РСР (який був чинним на момент набуття спадкодавцем права власності на спірне майно), майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність). В силу вимог ст.120 ЦК УРСР майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу). Колгоспний двір може мати у власності підсобне господарство на присадибній ділянці землі, що знаходиться в його користуванні, жилий будинок, продуктивну худобу, птицю та дрібний сільськогосподарський реманент відповідно до статуту колгоспу. Крім того, колгоспному дворові належать передані в його власність членами двору їх трудові доходи від участі в громадському господарстві колгоспу або інше передане ними у власність двору майно, а також предмети домашнього вжитку і особистого користування, придбані на спільні кошти. У відповідності до ст.123 ЦК УРСР частка члена колгоспного двору в майні двору визначається: 1) при виході його з складу двору без утворення нового двору (виділ); 2) при утворенні з одного двору двох і більше дворів (поділ); 3) при зверненні стягнення по особистих зобов`язаннях члена двору. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Частку працездатного члена двору в майні двору може бути зменшено або у її виділенні зовсім відмовлено в зв`язку з недовгочасним його перебуванням у складі двору або незначною участю своєю працею чи коштами в господарстві двору. В силу вимог ст.126 ЦК УРСР працездатний член колгоспного двору втрачає право на частку в майні двору, якщо він не менше трьох років підряд не брав участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору. Це правило не застосовується, якщо член двору не брав участі у веденні господарства в зв`язку з призовом на строкову військову службу, навчанням в учбовому закладі або хворобою. Відповідно до ст.563 ЦК УРСР 9У редакції 1963 року) у випадку смерті члена колгоспного двору спадкування в майні двору не відкривається, а спадкується лише особисте майно членів колгоспного двору. Станом на 1991 р. у дворі проживали [PERSON] , 1929 р.н. голова двору, її дочка [PERSON] , що підтверджується виписками з погосподарських книг та відповідними довідками (а.с.19,22-29). Усі члени двору мали право власності на майно колишнього колгоспного двору, оскільки на день введення в дію Закону України «Про власність» (15 квітня 1991 р.) проживали однією сім`єю в даному колгоспному дворі. Відповідно до п.6 розділу 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику у справах за позовами про захист права приватної власності» зі вступом в дію 15.04.1991 р. Закону України «Про власність»- колгоспні двори ліквідовані, а ті члени двору, які не втратили частку в майні колгоспного двору на момент припинення його існування стали співвласниками у рівних частках, при цьому на виділ частки з майна колишнього колгоспного двору встановлено трирічний строк позовної давності. У зв`язку з даними обставинами частка [PERSON] у майні колишнього колгоспного двору склала 1/2 частини, частка у майні колишнього колгоспного двору позивачки складає 1/2 частини. Таким чином, оскільки на час ліквідації колгоспних дворів в господарстві проживали [PERSON] та [PERSON] , які набули право спільної сумісної власності на спірне будинковолодіння, то їх частки у вказаному майні рівні, тобто по 1/2 частині кожному, однак належні їм частки у майні колишнього колгоспного двору вони не виділили. Як роз`яснив пленум Верховного Суду України в п.п.«г» своєї постанови №20, за правилами ст.563 ЦК України 1963 року, спадщина на майно колгоспного двору відкривається лише після смерті останнього його члена, поширюється на випадки припинення колгоспного двору лише з цих підстав до 1 липня 1990 року. У разі смерті члена колгоспного двору після 30 червня 1990 року спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору відкривається після смерті кожного з його колишніх членів. Судом встановлено, що відповідач визнав повністю заявлений стороною позивача позов шляхом подання суду у письмовій формі відповідної заяви (а.с.45). В силу вимог ч.3 ст.13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке ж право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. За таких обставин, на переконання суду, визнання позову відповідачами є їх процесуальним правом, передбаченим процесуальним законодавством у статтях 49 та 206 ЦПК України. І таким правом щодо предмета спору відповідачі розпоряджаються на власний розсуд. Визнання права та зміна правовідношення є встановленими ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів. За змістом ст.13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. За вказаних обставин, суд приходить до висновку про визнання за позивачкою права власності на Ѕ частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами,як за колишнім членом колгоспу , яка не втратила право на частку в майні двору,а також на Ѕ частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами в порядку спадкування за законом, після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , я

Outcome: approved