Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-08 00:00:00

23.08.2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа Ізмаїльський РВ ГУ ДМС України в Одеській області, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, мотивуючи тим, що вона є власником 7/11 частин будинку [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу частин будинку від 10.08.2017р. На момент укладення договору у вказаній частині будинку був зареєстрований [PERSON] Згідно п. 4.1.2. договору купівлі-продажу частин будинку від 10.08.2017р. продавець [PERSON] зобов'язався зняти з реєстраційного обліку осіб, які знаходяться у відчужуваному нерухомому майні до 15.08.2017р. Однак до теперішнього часу відповідач не знятий з реєстраційного обліку. Добровільно відповідач не виписується. [PERSON] з 07.09.2005р. був зареєстрований у вказаній частині будинку, але з моменту придбання позивачем нерухомості у будинку він не мешкає, його речей в будинку нема, не сплачує комунальні платежі, житлом не користується, благоустроєм житла не займається. З огляду на зазначене, позивач просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування будинком [ADDRESS]. Представник позивача, сповіщений належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, надав до суду письмову заяву про підтримання позову та розгляд справи без його участі, не заперечує щодо заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи сповіщався належним чином за зареєстрованим місцем проживання, про причину неявки суд не повідомив, заперечень на позов не надав, тому суд відповідно до ч.1 ст. 224 ЦПК України ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів у зв'язку з відсутністю заперечень проти такого вирішення справи позивача. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи був сповіщений належним, надав заяву про розгляд справи без його участі. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, заслухавши пояснення представника позивача, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу частин будинку від 10.08.2017р. [PERSON] є власником 7/11 частин будинку [ADDRESS]. Згідно прибудинкової книги [PERSON] з 07.09.2005р. зареєстрований у [ADDRESS]. Вказане також вбачається із довідки Відділу адресно-довідкової роботи ГУДМС України в Одеській області від 20.09.2017р. На момент укладення договору у вказаній частині будинку був зареєстрований [PERSON] Згідно п. 4.1.2. договору купівлі-продажу частин будинку від 10.08.2017р. продавець [PERSON] зобов'язався знятися з реєстраційного обліку осіб, які знаходяться у відчужуваному нерухомому майні до 15.08.2017р. Станом на час прийняття рішення відповідач не знятий з реєстраційного обліку. Як зазначає позивач та не спростовано відповідачем, добровільно відповідач не знявся з реєстраційного обліку, з моменту придбання позивачем нерухомості у будинку він не мешкає, його речей в будинку нема, він не сплачує комунальні платежі, житлом не користується, благоустроєм житла не займається. Відповідно до ч.1 ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно положень ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст.ст.317, ч.1 ст.319, ч.1 ст.321 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною 1 ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші незаборонені законом угоди. Стаття 391 ЦК України визначає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Згідно з ч.1 ст.156 ЖК України, члени сім'ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства свідчить про те, що право члена сім'ї власника квартири або іншої особи, яка зі згоди останнього у встановленому законом порядку вселилася (зареєструвалася) до (в) будинку (квартири), користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Із зазначеного слід дійти висновку, що виникнення права членів сім'ї власника квартири або іншої особи, яка зі згоди останнього у встановленому законом порядку вселилася до квартири, на користування цією квартирою та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника квартири права власності на неї, а відтак - припинення права власності особи на квартиру припиняє право членів сім'ї та інших проживаючих осіб на користування цим житлом. Передбачаючи право власника житлового будинку (квартири) на відчуження цих об'єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири). Частина 4 ст.156 ЖК України передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна. В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 березня 2012 року, суд касаційної інстанції аналізуючи положення статті 156 ЖК України та статті 405 ЦК України, дійшов до висновку, що збереження права користування жилим приміщенням передбачене лише для членів сім'ї власника цього приміщення. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено в ст. 13 ч. 3 Конституції України, власність зобов'язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Вищезазначений висновок співпадає з позицією Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеною в рішенні від 21.12.2011 року (головуючий Дьоміна О.О.), а також позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 16.11.2016 року у справі №6-709цс16. В статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено: місце проживання - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік; реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесенням цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу. Таким чином, реєстрацією встановлюється офіційне місце проживання особи. Відповідно до ст. 7 цього Закону зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній, установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Відповідно до абзацу 6 ч.1 ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Тобто правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою. Таким чином, будь-які правові підстави для перебування на реєстраційному обліку за адресою належного позивачу майна у відповідача відсутні, оскільки своїм перебуванням на теперішній час на реєстраційному обліку в будинку [ADDRESS], який утримує позивач, відповідач створює перешкоди в реалізації ним в повному обсязі прав та охоронюваних законом інтересів власника зазначеного майна, тобто порушує ч.ч. 1,2 ст. 317, ч.ч. 1,2 ст. 319 ЦК України. Викладене не суперечить нормам ст.47 Конституції України, ст.9 ЖК України, ст.311 ЦК України, враховуючи, що право на житло (користування ним, усунення перешкод у користуванні ним) підлягає захисту лише у випадку порушення цих прав особи. У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 57 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, що мають істотне значення для вирішення справи. Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином, судом встановлено, що відповідач, не будучи власником 7/11 частин будинку [ADDRESS], залишається зареєстрованим в ній. З переходом права власності на майно відповідач втратив право користування житлом, оскільки право користуватися майном є похідним від права власності. Будь-які інші підстави для збереження реєстрації місця проживання відповідача за вказаною адресою відсутні. Відповідно до вимог ст.ст. 10, 11, 59, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст..217 ЦПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочку або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні. Враховуючи викладене, для забезпечення реального виконання судового рішення, суд вважає за можливе, зазначити порядок виконання судового рішення шляхом визначення, що вказане рішення суду є підставою для зняття [PERSON] з реєстраційного обліку за адресою: будинок [ADDRESS]. Враховуючи вищевикладене, суд вважає можливим позов задовольнити, та визнати [PERSON] таким, що втратив право користування будинком [ADDRESS], оскільки позовні вимоги є доведеними та обґрунтованими.

Outcome: approved