Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-26 00:00:00

22 лютого 2021 року [PERSON] (далі позивач, [PERSON] ) звернувся в суд з позовом до Держави Україна (далі відповідач) в особі Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України у Волинській області про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 лютого 2020 року у цивільній справі №161/17046/19, яке залишено без змін постановою Волинського апеляційного суду від 12 травня 2020 року, стягнуто з Державного бюджету України на користь [PERSON] 515 909 грн. 03 коп. у рахунок відшкодування моральної шкоди, шляхом зобов`язання Державної Казначейської служби України списати зазначену суму з відповідного рахунку, на якому акумулюються кошти Державного бюджету України. Позивач отримав виконавчий лист на примусове виконання цього судового рішення та подав його до Державної казначейської служби України, однак станом на 22 лютого 2021 року рішення суду не виконане. З наведених вище підстав позивач просить суд стягнути з Державного бюджету України: 1) 24\~247,72 грн. інфляційних втрат за період з 12 травня 2020 року по 22 лютого 2021 року згідно ст.625 ЦК України; 2) 12\~127,40 грн. три проценти річних за період з 12 травня 2020 року по 22 лютого 2021 року згідно ст.625 ЦК України; 3) 8\~226,28 грн. три відсотки річних за період з 12 серпня 2020 року по 22 лютого 2020 року згідно ст.5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень». Позивач та представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні та у письмовому відзиві позов заперечила. Заслухавши присутніх учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково, з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 лютого 2020 року у цивільній справі №161/17046/19, яке залишено без змін постановою Волинського апеляційного суду від 12 травня 2020 року, стягнуто з Державного бюджету України на користь [PERSON] 515 909 грн. 03 коп. у рахунок відшкодування моральної шкоди, шляхом зобов`язання Державної Казначейської служби України списати зазначену суму з відповідного рахунку, на якому акумулюються кошти Державного бюджету України. Позивач отримав виконавчий лист на примусове виконання цього судового рішення та 09 червня 2020 року направив його поштою до Державної казначейської служби України, разом з реквізитами для перерахування коштів (а.с.19-20). Зі змісту відзиву представника відповідача слідує, що Державна казначейська служба України отримала документи від позивача 12 червня 2020 року. Доказів протилежного, сторона позивача суду не надала. Станом на день звернення до суду, рішення суду не виконане, позивачу присуджені кошти з Державного бюджету України не виплачені. Надаючи свою правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне. Частиною четвертою статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» (далі Закон) визначено, що перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей. В розглядуваному випадку судом встановлено, що днем надходження до Державної казначейської служби України, як центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних документів від позивача, зокрема оригіналу виконавчого листа та реквізитів для сплати коштів, є 12 червня 2020 року, а отже протягом трьох місяців, а саме до 12 вересня 2020 року казначейство зобов`язано було сплатити кошти позивачу. Оскільки цього зроблено не було, починаючи з 13 вересня 2020 року починають діяти положення частини першої статті 5 Закону, які передбачають, що у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. З цього слідує, що правомірними є вимоги позивача про стягнення 3% річних, передбачених ст.5 Закону, лише за період з 13 вересня 2020 року по 22 лютого 2021 року. Позивач помилково бере за початок розрахунку 12 травня 2020 року (день набрання рішенням суду законної сили), оскільки це не узгоджуються з приписами ч.4 ст.3 Закону, які визначають спеціальний строк добровільного виконання рішення суду. Період з 13 вересня 2020 року по 22 лютого 2021 року містить 163 календарних днів, а тому 3% річних за цей період становить 6\~899,02 грн, які і стягує суд з Державного бюджету України задовольняючи позов у цій частині. У решті позовних про стягнення компенсації, передбаченої ст.5 Закону слід відмовити, як розрахованої за невірний період. При цьому суд відхиляє доводи представника відповідача про те, що Закон не поширюється на дані правовідносини, оскільки боржником за виконавчим документом є саме держава, а не державний орган чи державне підприємство, оскільки відповідно до ст.170 ЦК України, держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Відповідачем у цивільній справі №161/17046/19 була Держава України в особі Державної казначейської служби України та Прокуратури Волинської області. Тобто, держава діяла саме через органи державної влади, а тому, в силу положень ст.170 ЦК України, спеціальні правила Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» поширюються і на дані правовідносини, оскільки стягнення фактично здійснюється з державних органів, які спричинили шкоду позивачу. Що стосується позовних вимог позивача про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат передбачених ст.625 ЦК України, суд зазначає, що ця норма є загальною, а спірні правовідносини вже врегульовані спеціальними нормами Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», які передбачають порядок та спосіб нарахування компенсації за затримку виплати присуджених з держави сум на користь особи. Тому, до даних правовідносин не можливо застосувати положення ст.625 ЦК України, а позовні вимоги в частині нарахування 3% та інфляційних втрат, передбачених цією нормою, є безпідставними та до задоволення не підлягають. У зв`язку із частковим задоволенням позову, на підставі ст.141 ЦПК України, з Державного бюджету України на користь позивача слід стягнути судовий збір пропорційно задоволеним вимогам, що становить 140,47 грн (908,00 х (6\~899,02 / 44\~601,40))

Outcome: partial