Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-06 00:00:00

21 травня 2015 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить суд стягнути з відповідача [PERSON] на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], у розмірі 1/4 частини від заробітку (доходу), але не менше 30% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи від дня пред'явлення позову і до досягнення дитиною повноліття. Вимоги позову обґрунтовані тим, що 20.07.2013 р. між сторонами було укладено шлюб. Від даного шлюбу сторони мають сина [PERSON], [INFO]. З липня 2014 року сторони проживають окремо, спільне господарство не ведуть, дитина проживає з позивачем і перебуває на повному її утримані. Відповідач ухиляється від покладеного на нього обов'язку утримувати свою дитину. Позивач в судове засідання не з'явився, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій проти винесення заочного рішення не заперечила та просила позов задовольнити. Відповідач в судове засідання повторно не з'явився, про місце та час розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяв про відкладення чи розгляд справи за його відсутності суду не надав. Відповідно до ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін по справі та постановити заочне рішення. Відповідно ч. 2 ст. 197 ЦПК, суд розглянув справу у відсутності сторін без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як убачається з матеріалів справи, 20 липня 2011 року між [PERSON], та [PERSON] укладено шлюб (а.с.4). Сторони мають малолітнього сина - [PERSON], [INFO] 9а.с.30 Відповідно до довідки №646, виданої Житлово-ремонтною експлуатаційною організацією №409 від 27.02.2015р., [PERSON], [INFO], зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 18.09.2012 року, разом з матір'ю - [PERSON] (а.с. 2. ). Відповідач матеріальної допомоги на утримання сина не надає. Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України та ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з вимогами ст. 181 Сімейного кодексу України, способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій або натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 183 Сімейного кодексу України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. За змістом ст. 18 Конвенції «Про захист прав дитини», суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, між 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Пленум Верховного Суду України Постановою № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» в підпункті 4 пункту 17 зазначив, що розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України. Що ж до максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, то відповідно до ч. 3 ст. 70 Закону України від 21 квітня 1999 року «Про виконавче провадження» він не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи. За таких обставин, з урахуванням положень ст. 182 СК України, суд враховуючи як матеріальне становище позивача, яка утримує та проживає з дитиною, так і матеріальне становище відповідача, який матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, непрацездатних осіб на утриманні не має, стягнень за виконавчими документами з відповідача не проводиться, вважає, що розмір аліментів який буде стягуватись на утримання неповнолітньої дитини повинен бути встановлений у розмірі 1/ 4 частини від заробітку (доходу) відповідача, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. При визначенні розміру аліментів, суд виходить із засад розумності та справедливості, враховує можливість відповідача надавати допомогу в зазначеному розмірі для належного утримання та розвитку дитини сторін. Згідно ч.1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. На підставі ст. 88 ЦПК України, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 243 гривні 60 копійок, від сплати якого при зверненні до суду була звільнена позивач. На підставі викладеного, ст.ст. 7, 141, 180-183, 191 Сімейного кодексу України, Закону України «Про охорону дитинства»,

Outcome: approved