Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-23 00:00:00

23.10.2020р. представник КП «Теплоенерго» Дніпровської міської ради - Ляшенко А.С. звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором постачання теплової енергії, інфляційних втрат, 3% річних та пені (а.с.№3-6 т.№ 1). В подальшому, 21.12.2020р. позовні вимоги було уточнено ( а.с. № 11 т.№ 2). Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 10.11.2020р. позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження і розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін (а.с.№1 т.№ 2). В обґрунтування позовних вимог представник позивача посилалася на те, що 01.02.2011р. між позивачем та відповідачкою було укладено Договір № 1648 про постачання теплової енергії. Зазначений договір набув чинності з моменту підписання та діяв до 01.02.2014р. Відповідно до умов договору, договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії про його припинення не буде письмово заявлено однією із сторін. Оскільки жодних заяв про припинення договору не надходило, договір продовжував свою дію та є обов`язковим для виконання сторонами. Так, на виконання умов договору, позивач взяв на себе зобов`язання постачати споживачеві теплову енергію, а споживач зобов`язався оплачувати одержану теплову енергію за встановленими тарифами в терміни та на умовах, передбачені договором. Позивачем зафіксовано відомості з приладів обліку теплової енергії в актах споживання теплової енергії за місцем їх установки, що є підтвердженням факту надання позивачем послуг, однак відповідачка за надані послуги оплату не проводить, у зв`язку із чим впродовж опалювальних сезонів 2017-2020р.р. утворилася заборгованість у розмірі 156 149,76 грн. Заборгованість за надані послуги відповідачкою не погашена, у зв`язку із чим позивач був вимушений звернутися до суду. З урахуванням вищевикладеного, представник позивача просила суд стягнути з відповідачки заборгованість за спожиту теплову енергію у розмірі 156 149,76 грн. та нараховані відповідно до ст.625 ЦК України та договору інфляційні збитки -12 370,21 грн., 3% річних-8 677,94 грн.,пеню-78 185,59 грн. 21.12.2020р. відповідачка [PERSON] надала відзив на позовну заяву, в якому просила в задоволені позову відмовити в повному обсязі, оскільки на сьогоднішній день заборгованість у розмірі 156 149,76грн. погашена в повному обсязі, що підтверджується копіями квитанцій, які долучено до відзиву. Вимоги про стягнення інфляційних втрат, 3% річних та пені вважала безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, з огляду на те, що позивачем не доведено порушення відповідачкою строку оплати теплової енергії, оскільки остання жодного разу не отримувала, ані рахунків на оплату спожитої теплової енергії , ані актів здачі-приймання, як це передбачено умовами договору та після отримання яких, на протязі 5 календарних днів, споживач здійснює оплату спожитої теплової енергії (а.с.№ 7-7а т.№ №2). 21.12.2020р. позивач з урахуванням сплати відповідачкою заборгованості за спожиту теплову енергію у розмірі 156 149,76 грн. (основного боргу), уточнив позовні вимоги, зменшивши суму заборгованості до 99 233,74 грн., з яких інфляційні збитки - 12 370,21 грн., 3% річних - 8 677,94 грн., пеня - 78 185,59 грн. (а.с.№11 т.№ 2). 17.02.2021р. представник позивача КП «Теплоенерго» ДМР - Ляшенко А.С. (діє на підставі довіреності від 11.01.2021 р. - а.с. №26 т.№ 2) надала письмові пояснення, в яких зазначила, що відповідно до п.п. 4.2.2. Договору про постачання теплової енергії, укладеного між сторонами, споживачка зобов`язалась до 10 числа місяця наступного за розрахунковим, отримати від теплопостачального підприємства рахунок разом з актом здачі-приймання теплової енергії за відповідний розрахунковий період, проте відповідачкою не надано суду доказів на підтвердження дій, направлених на отримання актів та рахунків. У випадку неотримання споживачем акту та рахунку, теплопостачальне підприємство направляє їх споживачеві. Позивачем було здійснено всіх заходів щодо направлення відповідачці актів та рахунків на оплату, що підтверджується відповідними доказами, доданими до позовної заяви, а відповідачкою не виконано прийнятого нею обов`язку з одержання таких рахунків та актів, а тому вважала нарахування штрафних санкцій правомірними та просила врахувати дані пояснення при вирішенні даної справи (а.с. № 25 т.№ 2). 23.02.2021р. відповідачкою подано заяву про застосування строків позовної давності. В цій заяві [PERSON] просила застосувати до позовних вимог щодо стягнення пені строки позовної давності з урахуванням положень ст. 258 ЦК України (один рік), отже відповідачка вважала, що до позовних вимог про стягнення пені за період з лютого 2017р. до 22.10.2019р. сплив строк позовної давності, бо позов пред`явлено 23.10.2020р., а пеню за період з 12.03.2020р. взагалі неможна нараховувати з урахуванням положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню короновірусної хвороби» № 520/IX від 17.03.2020р. (а.с. № 31т. №2) В наданій суду 24.02.2021р. заяві представник позивача - Ляшенко А.С. (діє на підставі довіреності від 11.01.2021р. - а.с. № 33 т. № 2) просила позов з урахуванням уточнень від 21.12.2020р. задовольнити, розглянути справу за її відсутності за наявними матеріалами справи. В цій заяві представник позивача зазначала, що застосування карантинних обмежень щодо нарахування пені у випадку з [PERSON] неможливе, оскільки у Договорі № 1648 від 01.02.2011р. йдеться про купівлю теплової енергії, отже остання є і послугою і товаром (а.с.№32 т. № 2). В наданій суду 24.02.2021р. заяві представник відповідачки [PERSON] - адвокат Лавринович О.В. (діє на підставі ордеру від 01.11.2020р. - а.с. № 36 т. № 2) просила в задоволенні позову відмовити, з підстав, які викладені у відзиві від 21.12.2020р. та заяві про застосування строків позовної давності. Також адвокат Лавринович О.В. звертала увагу суду на те, що положення п.3 п.п.4 Прикінцеві положення до Закону України № 520/IX від 17.03.2020р. не містять виключень ні за суб`єктним складом, ні за видом нерухомого майна, в якому споживаються комунальні послуги Крім того, в даній заяві справу просила розглядати за її відсутності ( а.с. № 35 т. № 2). За таких обставин, з урахуванням заяв представників сторін, суд вважає за можливе на підставі ст. 223, ч.2 ст. 247 ЦПК України, розглянути справу за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами з винесенням судового рішення на загальних засадах. Суд, вивчивши матеріали справи, надавши оцінку змісту заперечень на позов, оцінивши докази у справі у відповідності до положень ст. 89 ЦПК України та у сукупності з нормами чинного законодавства, вважає, що в задоволенні позовних вимог в редакції від 21.12.2020р., слід відмовити з наступних підстав. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК України). Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст.13 ЦПК України). У справі встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини. 01.02.2011р. між КП «Теплоенерго» ДМР та [PERSON] було укладено Договір № 1648 про постачання теплової енергії (далі Договір). Відповідно до п.11.1. Договору він набуває чинності з моменту підписання та діє до 01.02.2014р. Відповідно до п.11.2 Договору, у разі відсутності письмової заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов цього договору за один місяць до закінчення терміну дії договору, договір вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах. Кількість пролонгацій по цьому договору необмежена ( а.с. № 8-11 т. № 1). 25.11.2011р. між КП «Теплоенерго» ДМР та [PERSON] було укладено Додаткову угоду до договору № 1648 від 01.02.2011р. (а.с.№15 т. № 1). Оскільки жодних заяв про припинення договору не надходило, що не спростовується жодною зі сторін, а отже не підлягає доказуванню (ч.1 ст.82 ЦПК України ), договір є чинним та є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст.67 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться, крім квартирної плати, за затвердженими в установленому порядку тарифами. Згідно до ч.1 ст.68 ЖК України наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Споживачем комунальних послуг є фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу (абз.14 ч.1 ст.1 цього Закону) Пунктом 1 ч.1 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п.5 ч.3 ст.20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Так, відповідно до п.4.2.4. Договору споживач теплової енергії зобов`язується виконувати умови та порядок оплати спожитої теплової енергії в обсягах і терміни, передбачені умовами цього договору. Відповідно до п.6.8. Договору споживач здійснює остаточний розрахунок за спожиту теплову енергію впродовж 5 календарних днів після одержання рахунку від Теплопостачального підприємства, яке зобов`язане направити його споживачу не пізніше 10 календарних діб місяця, наступного за розрахунковим разом з актом здачі-приймання поставленої теплової енергії за відповідний розрахунковий період. Як вбачається з розрахунку, за період з 01.02.2017р. по 30.06.2020р. відповідачці була нарахована заборгованість по оплаті теплової енергії (основний боргу) у розмірі 156 149,76 грн. Дана заборгованість була погашена відповідачкою, що підтверджується квитанціями від 15-17 грудня 2020р. (а.с. № 8-9 т. № 2) та довідкою КП «Теплоенерго» ДМР від 18.12.2020р. про відсутність заборгованості відповідачки за період з 01.02.2017р. по 30.06.2020р. за договором (а.с. № 12 т. № 2). Отже, предметом позовних вимог з урахуванням уточнень від 21.12.2020р. є заборгованість по штрафним санкціям у розмірі 99 233,74 грн., з яких інфляційні збитки - 12 370,21 грн., 3% річних - 8 677,94 грн., пеня - 78 185,59 грн. (а.с. № 11 т. № 2). Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити йому суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до п.9.4.4. Договору у разі прострочення споживачем виконання грошового зобов`язання за договором споживач на вимогу Теплопостачального підприємства зобов`язаний виплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, 3% річних, а також пеню за весь час прострочення у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується. Як зазначається в позовній заяві, датою початку порушення зобов`язання за лютий 2017р. є 14.03.2017р., за березень 2017р. - 18.04.2017р., за квітень 2017р. - 16.05.2017р., за жовтень 2017р. - 15.11.2017р., за листопад 2017р. - 19.12.2017р., за грудень 2017р., 16.01.2018р., за січень 2018р. - 13.02.2018р., за лютий 2018р. - 21.03.2018р., за березень 2018р. - 17.03.2018р., за квітень 2018р. - 16.03.2018р. - 16.03.2018р., за листопад 2018р. - 18.12.2018р., за грудень 2018р. - 22.01.2019р., за січень 2019р. - 12.02.2019р., за лютий 2019р. - 13.03.2019р., за березень 2019р. - 11.04.2019р., за квітень 2019р. - 14.05.2019р. За листопад 2019р. та грудень 2019р. - 04.02.2020р., за січень 2019р. та лютий 2019р. - 21.05.2020р., за березень 2020р. та квітень 2020р. - 03.06.2020р. Дати початку порушень зобов`язань вираховувались в продовж 5 календарних днів після одержання відповідачкою рахунку та акту з урахуванням вихідних днів, на підтвердження чого позивачем надано реєстри, супровідні листи разом з фіскальними чеками, роздруківки сайту «Укрпошта» (а.с. №77-99 т.№ 1). Між тим, з наданих представником позивача реєстрів вбачається, що рахунки та акти, які були направлені на виконання умов п.6.8. Договору, були вручені [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , а не відповідачці [PERSON] (а.с. № 77-93 т. № 1). З супровідних листів також неможливо встановити одержання відповідачкою рахунку та акту від Теплопостачального підприємства, після чого у відповідачки відповідно п.6.8. Договору виникав би обов`язок здійснити остаточний розрахунок за спожиту теплову енергію (а.с. № 94-99 т. № 1). Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивач звертаючись до суду, не надав належних та достатніх доказів того, що відповідачкою порушено строки оплати грошового зобов`язання після одержання рахунку разом з актом здачі-приймання поставленої теплової енергії за відповідний розрахунковий період, а тому оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат, 3% річних та пені задоволенню не підлягають. Посилання представника позивача в письмових поясненнях від 17.02.2021р. на те, що обов`язок отримати від Теплопостачального підприємства рахунок разом з Актом здачі-приймання теплової енергії за відповідний розрахунковий період визначено п.4.2.2. Договору і тільки у випадку неотримання споживачем акту та рахунку, Теплопостачальне підприємство направляє їх споживачеві у відповідності до п.6.8. Договору (а.с. № 25 т. № 2), суд оцінює критично, оскільки текст п.6.8. Договору не містить положень про обов`язок для Теплопостачального підприємства направляти споживачеві акти та рахунки тільки у випадку неотримання їх споживачем. Такий обов`язок для Теплопостачального підприємства пунктом 6.8. визначено без будь-яких умов з чітким визначенням строку направлення їх споживачу (не пізніше 10 календарних діб місяця, наступного за розрахунком). Що стосується посилань представника позивача на редакцію п. 4.2.2. Договору, то з цього пункту ніяким чином не слідує, що споживач повинен приходити отримати рахунки та акти саме в приміщення Теплопостачального підприємства протягом зазначених 10 днів, оскільки невідомо, в який саме з 10 визначених днів такі документи будуть виготовлені підприємством (бо строк п.6.8. визначено словосполученням «не пізніше 10 днів»). Сам факт долучення до позовної заяви представником позивача саме супровідних листів про направлення [PERSON] рахунків та актів прийому-передачі теплової енергії (а.с. № 94-99 т. № 1) свідчить, що ініціатива направлення цих документів повинна бути саме у Теплопостачального підприємства, як сторони договору, яка і складає акти прийому-передачі теплової енергії та виготовляє рахунки протягом вищезазначених 10 днів. Редакція п. 4.2.2 викладена некоректно (неповно) без врахувань положень п.6.8. Договору та технічних моментів того, хто саме зі сторін Договору виготовляє рахунки та акти прийому-передачі. За вищезазначеного, суд дійшов висновку про те, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити. Суд не обговорює питання про застосування строків позовної давності, оскільки дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог в їх остаточній редакції від 21.12.2020р. (в межах строків позовної давності підлягає захисту тільки порушене право). Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст.141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 830,75грн.(а.с. № 7 т. № 1) відносяться на рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed