Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-22 00:00:00

22 лютого 2021 року [PERSON] (далі позивач, [PERSON] ) звернувся в суд з позовом до Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс» (далі відповідач) про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у період з 23 серпня 2016 року по 26 лютого 2020 року працював у відповідача на посаді юрисконсульта. Наказом від 26 лютого 2020 року №40-ВК позивача було звільнено із роботи на підставі ст.38 КЗпП України, за власним бажанням. Позивач не погодився з таким рішенням відповідача та оскаржив його у судовому порядку. Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 липня 2020 року у цивільній справі №161/4725/20, визнано незаконним та скасовано наказ Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс» від 26 лютого 2020 року № 40-ВК в частині зазначення строків та підстав звільнення [PERSON] . Змінено формулювання звільнення [PERSON] із посади юрисконсульта філії «Волинський державний обласний навчально-курсовий комбінат» УДП «Укрінтеравтосервіс», а саме вважати його звільненим з 31 січня 2020 року, за власним бажанням, у зв`язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавство про працю, на підставі частини третьої статті 38 Кодексу законів про працю України. Стягнуто з Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс» на користь [PERSON] вихідну допомогу у розмірі 7 153,65 грн. Позивач зазначає, що повний розрахунок з ним відбувся лише 02 грудня 2020 року коли йому була перерахована сума вихідної допомоги у розмірі 7\~153,65 грн. Посилаючись на вищевикладене та приписи ст.ст.116, 117 КЗпП України позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 20\~635,04 грн. з врахуванням прибуткового податку та військового збору. Відповідач у письмовому відзиві та його представник у судовому засіданні позовні вимоги заперечили та просили суд відмовити у їх задоволенні. Вказують, що обов`язок виплати вихідної допомоги позивачу у них виник з дня набрання рішенням суду законної сили, вимоги позивача спрямовані на невиправдане збагачення за рахунок підприємства. Також посилаються на неспівмірність обрахованого середнього заробітку із сумою вихідної допомоги. Заслухавши присутнього представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково, з наступних підстав. Судом встановлено, що у період з 23 серпня 2016 року по 26 лютого 2020 року позивач працював у відповідача на посаді юрисконсульта. Наказом відповідача від 07 лютого 2018 року №34-ВК позивачу був встановлений неповний робочий тиждень при тривалості робочого дня, а саме вівторок, середа, четвер, вихідні дні понеділок, п`ятниця, субота неділя. Наказом відповідача від 26 лютого 2020 року №40-ВК позивача було звільнено із роботи на підставі ст.38 КЗпП України, за власним бажанням. Позивач не погодився з таким рішенням відповідача та оскаржив його у судовому порядку. Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 липня 2020 року у цивільній справі №161/4725/20, визнано незаконним та скасовано наказ Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс» від 26 лютого 2020 року № 40-ВК в частині зазначення строків та підстав звільнення [PERSON] . Змінено формулювання звільнення [PERSON] із посади юрисконсульта філії «Волинський державний обласний навчально-курсовий комбінат» УДП «Укрінтеравтосервіс», а саме вважати його звільненим з 31 січня 2020 року, за власним бажанням, у зв`язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавство про працю, на підставі частини третьої статті 38 Кодексу законів про працю України. Стягнуто з Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс» на користь [PERSON] вихідну допомогу у розмірі 7 153,65 грн. Вказане рішення суду в апеляційному порядку не оскаржувалося та набрало законної сили 28 серпня 2020 року. Сторонами не заперечується, що фактично вихідна допомога у розмірі 7 153,65 грн. була перерахована відповідачем позивачу 02 грудня 2020 року. Надаючи свою правову оцінку відносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає таке. Статтею 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. З матеріалів справи слідує, що між сторонами дійсно існував спір у цивільній справі №161/4725/20 з приводу належних до виплати сум під час звільнення і рішення у цьому спорі було ухвалено на користь позивача. Отже, відповідач зобов`язаний на підставі ч.2 ст.117 КЗпП України компенсувати позивачу середній заробіток за час затримки розрахунки при звільненні за період з наступного дня після звільнення 27 лютого 2020 року, по переддень повного розрахунку - 01 грудня 2020 року. Зазначення позивачем про необхідність обрахунку строку починаючи з 31 січня 2020 року є помилковим, оскільки фактично позивач працював до 26 лютого 2020 року та отримав заробітну плату за цей період. Зміна дати звільнення судом на 31 січня 2020 року не є підставою обраховувати середній заробіток саме з цього моменту. Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 (далі Порядок №100). Абзацом 3 пункту 2 Порядку №100 визначено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата Пунктом 8 Порядку №100 визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Період з 27 лютого 2020 року по 01 грудня 2020 року містить у собі 119 робочих днів для позивача (40 робочих вівторків + 39 серед + 40 четвергів), з врахуванням встановленням йому неповного робочого тижня. Згідно наданої довідки відповідачем, середньоденний заробіток позивача за останні два місяці, що передували місяцю звільнення, становив 198,71 грн. Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить 23\~646,49 грн. (198,71 х 119). Одночасно,\~у п.п.91-92\~постанови Великої\~Палати Верховного\~Суду 26\~червня 2019\~року № 761/9584/15-ц сформулюваний правовий висновок про те, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Застосовуючи даний правовий висновок до розглядуваної справи суд враховує, що розмір ймовірного середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (23\~646,49 грн.) є неспівмірно більшим ніж розмір вихідної допомоги, стосовно якої у сторін був спір (7 153,65 грн.). Також суд враховує, що затримки розрахунку при звільненні була незначною, а позивач не довів, що він зазнав значних втрат у зв`язку з тим, що йому не була вчасно виплачена вихідна допомога. Крім того суд бере до уваги добровільне виконання відповідачем судового рішення. Тому,

Outcome: partial