Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-11 00:00:00

23 листопада 2015 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про усунення перешкод в користування та розпорядженні власністю, визнання громадянина таким, що втратив право користування житловою площею та зняття з реєстраційного обліку. В обґрунтування позову посилається на те, що вона та її неповнолітня дочка [PERSON], [INFO], на підставі договору купівлі-продажу від 21.12.2007 являються власниками квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]. Крім позивача та її дочки, в квартирі зареєстрований колишній чоловік позивача [PERSON], шлюб з яким розірвано рішенням суду від 23.10.2014. Починаючи з січня 2012 року відповідач у вказаній квартирі не проживає, участі в її утриманні не приймає, комунальні послуги не сплачує. Вважає, що відповідач втратив право користування квартирою, як такий, що понад один рік відсутній в спірному житлі. Просила визнати відповідача втративши право користування житловою площею та зняти його з реєстраційного обліку за вищезазначеною адресою. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги, просила позов задовольнити, пояснила, що колишній чоловік не мешкає в квартирі, не утримує її в належному вигляді, не приймає участі в оплаті комунальних послуг, що ставить позивача в скрутне матеріальне становище. Відповідач в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Згідно ст. 169 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, або причину неявки буде визнано неповажною, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів, також на підставі ст.ст. 224, 225, 226 ЦПК України, суд за згодою позивача вправі постановити заочне рішення. Представник третьої особи ГУ ДМС України в Дніпропетровській області надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, просить прийняти рішення згідно чинного законодавства. Суд, вислухавши пояснення позивача, свідків, всебічно і повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 22 жовтня 1999 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб (а. с. 12). 21 грудня 2007 року між [PERSON], [PERSON] (Продавці) з однієї сторони та [PERSON], яка діє від свого імені та від імені малолітньої доньки [PERSON], (Покупці) з другої сторони було укладено договір купівлі-продажу, за яким Продавці передали у власність Покупців, а саме 1/2 частину квартири [PERSON], та 1/2 частину квартири [PERSON], а Покупці прийняли від Продавців квартиру [ADDRESS] і сплатили за неї обговорену грошову суму (а.с. 5). Вказаний договір посвідчено державним нотаріусом Третьої Криворізької державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 1-5397 (а.с. 5 зворотній бік). Як вбачається з копії заяви [PERSON], яка засвідчена вищезгаданим державним нотаріусом та зареєстрована в реєстрі за № 1-5394, [PERSON] надав згоду на укладення договору купівлі-продажу на квартиру за адресою м. Кривий Ріг вул. Азізбекова, 13/17, та підтвердив, що грошові кошти, які витрачаються на придбання квартири є сумісною власністю і придбана нерухомість також буде спільною власністю як така, що набувається подружжям під час шлюбу (а.с. 43). В спірній квартирі зареєстровані три особи: позивач [PERSON], її колишній чоловік [PERSON] та їхня дочка [PERSON] (а.с. 9). Як вбачається із копії рішення, ухваленого Жовтневим районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 січня 2014 року, шлюб між сторонами було розірвано (а. с. 15). Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що вона мешкає в будинку 13 по вул. Азізбекова з 1984 року. Позивач мешкає в квартирі № 17 цього же будинку з дочкою, в зазначеній квартирі відповідач [PERSON] не проживає приблизно 5 років. Зазначила, що [PERSON] веде аморальний спосіб життя, безхатько. Свідок [PERSON] вказала суду, що вона мешкає в будинку № 13 по вул. Азібекова 15 років. Зазначила, що відповідача [PERSON] не бачила з 2009-2010 року, в квартирі позивача він не мешкає. Статтею 60 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Стаття 57 Сімейного кодексу України визначає перелік майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Зокрема, це майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Спірна квартира придбана позивачем [PERSON], яка діяла від себе та її дочки [PERSON], під час перебування у шлюбі з відповідачем. Зазначена квартира не визнана особистим майном позивача. Законодавцем презюмується виникнення права спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям у шлюбі. Позов було заявлено на підставі ст. 405 Цивільного кодексу України, що регулює право членів сім'ї власника житла на користування цим житлом. Натомість встановлені правовідносини між сторонами не регулюються вказаними нормами матеріального права, а є відносинами щодо майна, набутого подружжям у шлюбі. Згідно вимог ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проаналізувавши встановлені фактичні обставини по справі, оцінивши представлені в порядку статті 60 ЦПК України докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність законних підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] У частині 1 статі 88 ЦПК України визначено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Приймаючи до уваги, що судовим рішенням відмовлено в задоволенні позову, то і судові витрати позивача не підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: dismissed