Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-08 00:00:00

23 грудня 2016 року до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області звернувся позивач [PERSON] із вищеназваним позовом. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що він є власником трьохкімнатної квартири №117, що знаходиться в ЖБК «Схід-22» та розташована за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Віталія Матусевича, буд.№30. Зазначена квартира належить йому на підставі свідоцтва про право приватної власності на будівлю. У зазначеній вище квартирі зареєстровано місце проживання відповідача, що підтверджується довідкою від 21 грудня 2016 року. Відповідач доводиться йому сином, однак підтвердити дану обставину він не має можливості, так як свідоцтво про народження відповідача перебуває у нього. Маючи зареєстроване місце проживання у належній йому квартирі, відповідач фактично в ній не проживає з 2000 року, що підтверджується актом від 21 грудня 2016 року. Вказував на те, що у зв'язку з тим, що відповідач у вказаній квартирі не проживає, але при цьому в ній зареєстрований, нарахування комунальних платежів здійснюється згідно кількості зареєстрованих осіб, і при цьому він зобовязаний сплачувати комунальні послуги нараховані в тому числі і на відповідача, що значно впливає на його матеріальний стан. При отриманні ним субсидії, а саме при здійсненні її розрахунку буде враховуватись те, що відповідач зареєстрований та проживає у належній йому квартирі. Однак відповідач там фактично не проживає, що призведе до не справедливого розрахунку субсидії. Зазначав, що він не бажає щоб місце проживання відповідача було зареєстроване у належній йому квартирі, яка не належить відповідачу, так само як і не бажає, щоб відповідач там мав право проживати. Дана квартира належить йому на праві приватної власності і він прагне здійснювати це право на власний розсуд, самостійно визначаючи коло осіб, які будуть там пооживати та матимуть зареєстроване місце проживання. Посилався на ті обставини, що самостійно відповідач не бажає знятись з реєстрації у належній йому квартирі, не надаючи жодних обґрунтувань такої відмови. Зв'язок між ними втрачено, вони вже давно не спілкуються. Вважає, що у даному випадку реєстрація відповідача у належній йому квартирі є суттєвою перешкодою у здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном, оскільки він вимушений сплачувати нараховані на відповідача комунальні та інші платежі, а він не має такої фінансової можливості, у зв'язку з чим вирішив звернутись до суду з даною позовною заявою. Враховуючи викладене, а також його небажання аби відповідач проживав, мав право проживати чи був зареєстрованим у належній йому квартирі, вважає, що його право власності на вказану квартиру підлягає судовому захисту, у тому числі шляхом визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, що матиме наслідком зняття з реєстрації місця проживання відповідача у вищезазначеній квартирі. На підставі викладеного позивач просив задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі. Присутній у судовому засіданні позивач [PERSON] надав пояснення в обґрунтування позовних вимог, підтримав їх у повному обсязі з підстав та мотивів викладених у позовній заяві, просив суд їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач [PERSON] до зали суду не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином за адресою своєї реєстрації, причини неявки останній суду не повідомив, клопотань про розгляд справи за його відсутності або про відкладення розгляду справи до суду також не надходило. Представник третьої особи, - Виконавчий комітет Металургійної районної у місті ради, до зали суду також не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності, просив розглянути справу у відповідності до чинного законодавства. Суд вважає, що судове засідання можливо провести без участі відповідача та представника третьої особи, на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового засідання технічними засобами, що буде відповідати вимогам ст.197 ЦПК України. Суд, приймаючи до уваги вимоги ч.1 ст.157 ЦПК України, зі згоди позивача ухвалює рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів. Вислухавши пояснення позивача, повно, всебічно та об'єктивно дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Так, згідно положень ст.ст.15, 16 ЦК України, ст.3 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором. Захист цивільних прав, це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Відповідно до ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко і відеозаписів, висновків експертів (ст.57 ЦПК України). За загальними положеннями ЦПК України, обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Виходячи з вимог ст.ст.10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми. З письмових матеріалів справи судом встановлено, що позивач [PERSON] (а.с.6) є власником трьохкімнатної квартири №117, що знаходиться в ЖБК «Схід-22» та розташована за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Віталія Матусевича, буд.№30. Зазначена квартира належить йому на підставі свідоцтва про право приватної власності на будівлю (а.с.7). У зазначеній вище квартирі зареєстровано місце проживання відповідача, що підтверджується довідкою від 21 грудня 2016 року (а.с.10). Маючи зареєстроване місце проживання у належній позивачеві квартирі, відповідач фактично в ній не проживає з 2000 року, що підтверджується актом від 21 грудня 2016 року (а.с.9). Відповідно до ст.317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.2 ст.319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Стосовно вселення членів сімї у житлове приміщення, яке належить громадянину на підставі власності, це є результатом реалізації права власника, тому у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право. Статтею 15 ЦК України у частині 1 визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право (ч.1, ч.2 ст.16 ЦК України). Згідно ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст.405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Так, судом встановлено, що відповідач у справі не будучи власником квартири, залишається зареєстрованим у ній, однак більш ніж один рік не проживає у квартирі, що належить на праві приватної власності позивачу, поважні причини його відсутності за місцем реєстрації судом не встановлені, що свідчить про вчинення ним перешкод у користуванні власністю власнику, позивачу, при цьому між сторонами відсутня домовленість щодо збереження права на житло, тому суд вважає, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та задовольняє їх. Суд зазначає, що відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. Таким чином, само по собі рішення суду про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, у відповідності до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», є підставою для подальшого зняття останнього з реєстрації в цьому приміщенні. При цьому, у постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши водночас одну із таких вимог, зокрема: про позбавлення права користування житловим приміщенням. З урахуванням встановлених в судовому засіданні обставин справи, суд оцінюючи, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги знайшли своє доведення в судовому засіданні, з підстав викладених вище, а тому підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved