Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-25 00:00:00

22 червня 2017 року [PERSON] звернулася до суду з вищезазначеною заявою, в якій просила встановити факт смерті її тітки [PERSON]. У заяві про встановлення факту смерті заявницею зазначено, що до недавнього часу вона проживала в м.Донецьк. Проте була змушена переїхати проживати в інше місто та на теперішній час проживає з сином та його родиною в м.Татарбунари. В м.Донецьк разом з її сім'єю проживала рідна тітка [PERSON], яка померла [INFO] вдома в м.Донецьк. Про це видано довідку про смерть. Після переїзду до м.Татарбунари Одеської області заявниця звернулася до Татарбунарського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, для того, щоб зареєструвати смерть тітки та оформити спадщину після її смерті, так як вона є єдиним спадкоємцем по закону. Однак отримала відмову у проведенні державної реєстрації смерті, оскільки подала документи, які не мають юридичної сили. Тому, в зв'язку з вищевикладеними обставинами, [PERSON] вимушена звернутися до суду з даною заявою та просить встановити факт смерті її тітки [PERSON], яка померла [INFO] в м.Донецьку на тимчасово окупованій території України. Заявниця [PERSON] була належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, проте надала заяву, в якій просила розглянути справу у її відсутність, заявлені нею вимоги задовольнити. Представник заінтересованої особи - Татарбунарського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області належним чином сповіщений про дату, час та місце судового засідання, будь-яких заперечень на заяву не надав, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності представника заінтересованої особи. Відповідно до вимог ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно п.8 ч.1 ст.256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до положення ст.257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Відповідно до п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України за №5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» (зі змінами), заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобов'язаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин. У судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (ст. 256 ЦПК України). Відповідно до п.5 ч.2 ст.234 та п.5 ч.1 ст.256 ЦПК України та роз'яснень, викладених у п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Копією рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 06.06.2017 року (а.с.21-22) встановлено факт того, що [PERSON] є рідною тіткою [PERSON]. Відповідно до копії лікарського свідоцтва про смерть №24 від 18 лютого 2017 року (а.с.7), [PERSON], перебуваючи на тимчасово окупованій території, а саме в м.Донецьк, померла [INFO] внаслідок хронічної судинно-мозкової недостатності ІІІ, церебральний атеросклероз ІІІ. Відповідно до ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» від 01 липня 2010 року №2398-VI державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. На звернення [PERSON] до Татарбунарського районного відділу ДРАЦС їй було відмовлено у державній реєстрації смерті тітки, оскільки нею пред'явлено документ, виданий на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження (а.с.19). Згідно Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними якщо ці органи створені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (документ), виданий цими органами є недійсним і не створює правових наслідків. Тобто свідоцтво про смерть [PERSON], померлої [INFO], видане 21.02.2017 року в м. Донецьк - на території, тимчасово не підконтрольній Україні, не створює правових наслідків. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. У рішенні Європейського суду з прав людини «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» від 23.02.2016 року ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами...». Таким чином суд бере до уваги відомості, які зазначені у лікарському свідоцтві про смерть №24 (а.с.7), враховуючи неможливість в інший спосіб отримати відомості, зазначені у цих документах, хоча й не визнає зазначене лікарське свідоцтво та свідоцтво про смерть офіційним документом. Факт, про встановлення якого просить заявниця, має для неї юридичне значення, оскільки породжує для неї правові наслідки отримання свідоцтва про смерть [PERSON] у відділі ДРАЦС та в подальшому реалізувати своє право на отримання спадку після її смерті. Суд, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що заявлені вимоги [PERSON] про встановлення факту смерті [PERSON], підлягають задоволенню з огляду на їх законність та обгрунтованість. Відповідно до положення п.8 ч.1 ст.367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України. Враховуючи, що м.Донецьк є тимчасово окупованою територією України, суд вважає необхідним допустити негайне виконання рішення суду.

Outcome: approved