Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-13 00:00:00

22.03.2015 року позивач звернувся (поштовим відправленням) до суду із даним позовом про стягнення заборгованості. Вказував, що 19.10.2012 року між ним та [PERSON] укладено договір № 120388792 про надання в оренду на умовах фінансового лізингу обладнання, відповідно до умов якого відповідач бере участь в системі LeaseIT, зокрема отримує ІТ-обладнання та інші товари від постачальників - учасників системи LeaseIT, зобовязується сплачувати передбачені договором платежі. Зазначав, що позивач свої зобов'язання за договором виконав належним чином та надав відповідачеві обладнання, що підтверджується актом приймання-передачі майна № 120388792 від 26.10.2012 року. Посилаючись на порушення відповідачем взятих на себе зобовязань в частині погашення місячних орендних платежів, позивач просив стягнути з останньої на свою користь заборгованість, яка станом на дату подання позову становить 22 487 грн., з яких 1 662,61 грн. компенсація вартості наданого обладнання та 20 824,39 грн. плати за прострочення орендних платежів. В судове засідання представник позивача не з'явився, надавши письмові пояснення на заперечення відповідача, звернувся до суду з клопотанням про розгляд справи без участі представника позивача. Відповідач в судовому засіданні, надавши письмові заперечення на позов, визнала позовні вимоги в частині стягнення заборгованості в розмірі 1 662,61 грн., в частині вимог про стягнення пені просила відмовити, застосувавши строк позовної давності. Заслухавши пояснення відповідача та дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. 19.10.2012 року між сторонами у справі укладено договір № 120388792 про надання в оренду на умовах фінансового лізингу обладнання, відповідно до умов якого відповідач отримала у користування мобільний телефон на загальну суму 4 987,84 грн. та зобов'язалась сплачувати місячні платежі за користування обладнанням. При підписанні вказаного договору відповідач [PERSON] погодилась з усіма його умовами, про що на примірнику договору проставлено її особистий підпис. Позивач, Приватне акціонерне товариство «Лізинг інформаційних технологій» свої обов'язки за договором виконав належним чином та надав відповідачу обладнання, що підтверджується актом приймання-передачі майна № 120388792 від 26.10.2012 року, згідно якого позивачем було передано [PERSON] обладнання, а саме телефон мобільний Samsung Galaxy SII 19100. Відповідно до витягу з протоколу № 65 позачергових зборів акціонерів ЗАТ «Лізинг інформаційних технологій» від 16.12.2011 року прийнято рішення акціонерами змінити найменування на Приватне акціонерне товариство «Лізинг інформаційних технологій» відповідно до норм Закону України «Про акціонерні товариства». Згідно ч. 2 ст. 806 Цивільного кодексу України (ЦК України), до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Частиною 1 ст. 762 ЦК України передбачено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Згідно ч. 1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 10 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингодавець зобов'язаний у передбачені договором строки надати лізингоодержувачу предмет лізингу у стані, що відповідає його призначенню та умовам договору. Лізингоодержувач зобов'язаний своєчасно сплачувати лізингові платежі (п. 3 ч. 2 ст. 11 цього Закону). Умовами укладеного між сторонами договору передбачено, що клієнт зобов'язаний своєчасно в повному обсязі сплачувати платежі, передбачені пакетом LeaseІТ та цим договором. Строки та порядок сплати лізингових платежів встановлені пп. 6.1-6.12 Правил. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Судом встановлено, що умовами пакету LeaseІТ є: платіж при отриманні обладнання (загальної суми платежів): 33 %; вид договору - фінансовий лізинг; кількість місячних лізингових платежів (крім першого) - 2; розмір місячних платежів - щомісяця рівними частинами; перехід права власності передбачено після виплати повної вартості обладнання. Згідно структури грошових нарахувань та надходжень № [NUMBER] від 11.08.2015 року вбачається, що відповідач повинна була оплатити 3 платежі по 1 662,62 грн. щомісяця, однак виконала зобов'язання частково сплативши 3 725,23 грн. та 400 грн. на погашення плати за прострочення щомісячних платежів (штрафних санкцій). Відповідно до ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Відповідно до п. 14.2 Правил, у разі несвоєчасної оплати Клієнтом нарахованого платежу Клієнт сплачує на користь оператора LeaseІТ плату за прострочення платежу: в розмірі п'яти відсотків від погашеної суми простроченого платежу, якщо погашення простроченого платежу здійснюється у розрахунковому періоді, на який припадає дата оплати за Договором; в розмірі десяти відсотків від суми простроченого платежу, якщо погашення здійснюється після закінчення розрахункового періоду, на який припадає дата оплати за Договором. Сплата плати за прострочення платежу не звільняє Клієнта від обов'язку в повному обсязі оплатити платежі, передбачені пакетом LeaseІТ. Згідно ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Таким чином, за своєю правовою природою платежі, визначені пунктом 14.2 Правил є видом неустойки, яку повинен сплачувати відповідач у разі несвоєчасного виконання грошових зобов'язань. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що вимоги позовної заяви про стягнення з відповідача вартості наданого обладнання, розмір яких визнано відповідачем в судовому засіданні, а також плати за прострочення орендних платежів були предявлені відповідно до умов укладеного між сторонами договору та розміри яких підтверджуються наявним в матеріалах справи розрахунком, будь-яких спростувань та заперечень щодо наданого розрахунку відповідач в судовому засіданні не наводила. Разом з цим, відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Правилами ч. 3 ст. 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» в п. 11 розяснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Враховуючи, що відповідачем заявлено про застосування позовної давності до вимог про стягнення неустойки, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову в цій частині за період до 22.03.2014 року із підстав спливу позовної давності. Разом з цим, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача штрафні санкції за період з 22.03.2014 року по 22.03.2015 року, тобто за 1 рік до предявлення позову до суду, розмір яких за цей період, згідно наявного в матеріалах справи розрахунку штрафних санкцій, становить 13 600,50 грн. В п. 27 постанови Пленуму ВССУ від 30.03.2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» розяснено, що положення ч. 3 ст. 551 ЦК України про зменшення розміру неустойки може бути застосовано судом лише за заявою відповідача до відсотків, які нараховуються як неустойка. Відповідач в судовому засіданні будь-яких заперечень щодо розміру пені, а також заяв про зменшення її розміру на підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України не заявляла. Доводи відповідача щодо необхідності відмови у задоволенні вимог про стягнення пені у повному обсягу з мотивів спливу позовної давності, суд вважає безпідставними, оскільки вони ґрунтуються на неправильному трактуванні норм матеріального та процесуального права. З урахуванням наведених правових норм та з огляду на встановлені обставини справи, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення вимог позивача та стягнення з відповідача 1 662,61 грн. компенсації вартості наданого обладнання та 13 600,50 грн. штрафних санкцій. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача належить стягнути судовий збір пропорційно до задоволених вимог, тобто в сумі 165,40 грн. Враховуючи викладене,

Outcome: partial