Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-25 00:00:00

23.12.2020 позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Харківської міської ради, про визнання права власності в порядку спадкування за законом, в якому просить: визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , на Ѕ частину (50/100 часток) житлового будинку [ADDRESS] , загальною площею 106,1 кв.м., житловою площею 60,8 кв.м., а саме на приміщення 1-2, 1-3, 1-4, 1-5, 1-6, 1-7, тамбур 1. В обґрунтування заявлених позовних вимог посилався на те, що [INFO] померла його бабуся [PERSON] . На день її смерті залишилося спадкове майно, а саме: Ѕ частина житлового будинку з надвірними будівлями, розташованими за адресою: [ADDRESS] , який було побудовано у період з 1962-1986 рр. Оскільки батько позивача [PERSON] - гр. [PERSON] , який є сином [PERSON] помер [INFO] , позивач є спадкоємцем першої черги, а тому він 27.01.2020 звернувся до П`ятої Харківської міської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини та отримання свідоцтва про право власності порядку спадкування за законом. На підставі вказаної заяви, П`ятою Харківською міською державною нотаріальною конторою була заведена спадкова справа № 72П/2020 та в подальшому позивач отримав постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 21.12.2020, у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу на житловий будинок. Разом з цим, як зазначає позивач, рішенням виконавчого комітету Київської районної ради народних депутатів м. Харкова № 240-38 від 05.09.1989 було затверджено акт прийняття в експлуатацію житлового будинку «А-1» житловою площею 60,8 кв.м. з надвірними будівлями по [ADDRESS] . Закріплено за домоволодінням по [ADDRESS] в безстрокове користування земельну ділянку площею 670 кв.м. по фактичним межам землекористування згідно плану розробленого МБТІ від 15.03.1989. Зазначеним рішенням зобов`язано Харківське міське бюро технічної інвентаризації провести зміни у відповідних документах та зареєструвати домоволодіння по 2-му Вологодському в`їзду 3-А: половину будинку «А-1», половину літньої кухні «Б-1», літню кухню «С», вбиральню «Г», навіс «Т», душі «Ц», «Ф», «У», сараї «Р», «П», «В», «X» на ім`я [PERSON] ; половину будинку «А-1», половину літньої кухні «Б-1», вбиральню «Д», душ «Н», сараї «М» та «О», гараж «К» на ім`я [PERSON] . Згідно акту, затвердженого рішенням виконавчого комітету Київської районної ради народних депутатів м. Харкова за № 240-38 від 05.09.1989, домоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS] , прийнято в експлуатацію. Таким чином, як вказує позивач, його бабуся - [PERSON] набула статусу власника 1/2 житлового будинку [ADDRESS] та набула право володіння, користування й розпорядження ним з 05.08.1989, однак не отримала документ, що підтверджує її право власності та, відповідно, не зареєструвала його в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, у зв`язку з чим позивач змушений звернутися до суду з цим позовом за захистом своїх прав. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.12.2020 справу передано для розгляду судді Колесник С.А. Ухвалою суду від 28.12.2020 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження у справі, почато підготовче провадження. Копію ухвали про відкриття провадження у справі разом із примірником позовної заяви та доданих до неї документів представник Харківської міської ради отримав 11.01.2021 (а.с. 60). Правом на подачу відзиву на позовну заяву відповідач не скористався. В ході підготовчого провадження представником позивача заявлено клопотання про витребування доказів з П`ятої Харківської міської державної нотаріальної контори (відокремлений підрозділ) - належним чином засвідчені копії матеріалів спадкової справи, номер у спадковому реєстрі 65411505, номер у нотаріуса 72П/2020, відкритої після померлої [INFO] [PERSON] . Ухвалою суду від 15.02.2021 клопотання про витребування доказів задоволено. 02.03.2021 до суду засобами поштового зв`язку надійшли докази на виконання ухвали суду від 15.02.2021. В ході підготовчого провадження адвокатом Лисенко К.О., яка діє в інтересах [PERSON] , подано позовну заяву третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору [PERSON] про визнання права власності, відповідно до якої просить визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частину (50/100 часток) житлового будинку [ADDRESS] , загальною площею 106,1 кв.м., житловою площею 60,8 кв.м., а саме на приміщення 2-2, 2-3, 2-4, 2-5, 2-6, 2-7, тамбур ІІ, сіни ІІІ. 05.04.2021 в підготовчому засіданні адвокатом Лисенко К.О. подано заяву, відповідно до якої адвокат просила повернути подану 24.03.2021 позовну заяву з доданими до неї документами, а також повернути сплачений судовий збір. Ухвалою суду від 05.04.2021 повернуто третій особі, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору [PERSON] позовну заяву про визнання права власності. Ухвалою суду від 05.04.2021 підготовче провадження у справі було закрито, та справу призначено до судового розгляду. 21.05.2021 до суду представником відповідача [PERSON] подано до суду клопотання про залучення до участі у справі в якості третьої особи: [PERSON] . Ухвалою суду від 21.05.2021 клопотання представника відповідача задоволено, залучено до участі у справі в якості третьої особи: [PERSON] . У судовому засіданні представник позивача адвокат Розсошенко І.І. позовну заяву підтримав, просив про її задоволення. Представник відповідача - [PERSON] в судове засідання не з`явився, викликався належним чином. 28.07.2021 через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи за відсутності представника Харківської міської ради (а.с. 229). Третя особа - [PERSON] та її захисник - адвокат Лисенко К.О. в судове засідання не з`явилися, викликалися належним чином (а.с. 242 - 243). Третя особа - [PERSON] в судове засідання не з`явився про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином під розписку, копію ухвали про залучення третьої особи та копію позовної заяви отримав, з матеріалами справи ознайомився, пояснень на позовну заяву не подав, будь-яких заяв чи клопотань до суду не надходило (а.с. 240). Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин (ч.3 ст.131 ЦПК України). Третя особа [PERSON] не використав наданого законом права на безпосередню участь у судовому засіданні, та не з`явився у судове засідання без повідомлення причин, заяв про відкладення судового засідання, чи розгляд справи у його відсутності до суду не надходило. Третьою особою не надано суду жодного доказу, який би мав істотне значення для вирішення справи по суті, чи спростування доводів позивача. Беручи до уваги ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Ради Європи від 4 листопада 1950 року, що набрала чинності для України 11.09.1997 року, яка передбачає право кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, також беручи до уваги те, що відповідач та треті особи обґрунтованих клопотань про відкладення судового засідання, суду не надавали, в силу положень ст. 223 ч. 1 ЦПК України, суд вважає за доцільне продовжити судовий розгляд за відсутності відповідача та третіх осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 247 ЦПК України, під час судового розгляду справи повне фіксування судового засідання здійснювалось за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Частиною 3 статті 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими. Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1 ст.5 ЦПК України). Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України. Відповідно до ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Суд, вислухавши учасників судового розгляду, вивчивши подані заяви по суті справи, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлені наступні фактичні обставини і відповідні ним правовідносини. Рішенням виконавчого комітету Київської районної ради народних депутатів м. Харкова за №240-38 від 05.09.1989р. (а.с.20) було затверджено акт прийняття в експлуатацію житлового будинку «А-1» житловою площею 60,8 кв.м з надвірними будівлями по [ADDRESS] (а.с.21). Закріплено за домоволодінням по [ADDRESS] в безстрокове користування земельну ділянку площею 670 кв.м по фактичним межам землекористування згідно плану розробленого МБТІ від 15.03.1989 р. Цим рішенням зазначено Харківському міському бюро технічної інвентаризації провести зміни у відповідних документах та зареєструвати домоволодіння по [ADDRESS]: - половину будинку «А-1», половину літньої кухні «Б-1», літню кухню «С», вбиральню «Г», навіс «Т», душі «Ц», «Ф», «У», сараї «Р», «П», «В», «Х» на ім`я [PERSON] ; - половину будинку «А-1», половину літньої кухні «Б-1», вбиральню «Д», душ «Н», сараї «М» та «О», гараж «К» на ім`я [PERSON] . Актом прийняття будинку з надвірними будівлями в експлуатацію, затвердженого Рішенням виконавчого комітету Київської районної ради народних депутатів м. Харкова за №240-38 від 05.09.1989 р., приймальною комісією встановлено, що будинок з надвірними будівлями побудований самовільно в період 1962-1986 років та складається з 6-ти кімнат житловою площею 60,8 кв.м, корисною площею 97,7 кв.м. Комісія встановила загальну оцінку будівництва - задовільно та постановила житловий будинок з надвірними будівлями, який знаходиться по [ADDRESS] вважати прийнятим. Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва. На час побудови житлового будинку [ADDRESS] , набуття права власності на житлові будинки, споруди регулювалося підзаконними нормативними актами, зокрема, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», який втратив чинність на підставі Указу Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-П, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про права громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року, кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації (введення в експлуатацію). Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, та Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5. Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Згідно з пунктами 6, 7 зазначеної Інструкції, підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів), перелік яких зазначено в Додатку №1 до цієї Інструкції. Зокрема, за пунктом 10 цього переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26 серпня 1948 року, є затверджений виконавчим комітетом місцевої Ради депутатів трудящих акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію. Таким чином, з моменту затвердження виконавчим комітетом місцевої (районної) ради народних депутатів акта державної комісії про прийняття збудованого громадянином на той час житлового будинку цей громадянин набув статусу власника житлового будинку та набув право в межах, установлених законом, володіння, користування й розпорядження цим майном. Державою задекларовано визнання дійсними прав на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (до 03.08.2004), у разі відсутності їх державної реєстрації за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, яке діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, котре не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав (ч.4 ст.3 Закону). Обов`язок власників забезпечити державну реєстрацію прав власності на всі без винятку об`єкти нерухомості введено лише з 29.06.1998. Саме з цього часу набрала чинності Інструкція про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затверджена наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики від 09.06.1998 №121. Таким чином, права, набуті (шляхом створення або придбання нерухомості) у власність до 29.06.1998 з дотриманням установленого порядку набуття, однак без держреєстрації, вважаються такими, що виникли та набуті в установленому законом порядку. Державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а лише засвідчує вже набуте особою право власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. Пунктом 9 розділу V Прикінцевих положень Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», який набув чинності 12.03.2011 року, передбачається певний строк для проходження процедури прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва, збудованих без дозволу на виконання будівельних робіт, за результатами їх технічного обстеження. Зокрема, до таких об`єктів було віднесено індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період з серпня 1992 року до 12 березня 2011 року, тобто житлові будинки збудовані у період до 5 серпня 1992 року не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію. Фактично єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації. Виходячи зі змісту наведених нормативних актів, громадяни, які збудували житлові будинки до 05 серпня 1992 року, могли, за умови прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями, отримати правовстановлюючі документи на будинок, навіть якщо його споруджено самовільно (самочинно) на земельній ділянці, яка перебуває в їх законному користуванні або у приватній власності. Таким чином, бабуся позивача - [PERSON] з 05.09.1989р. набула статусу власника 1/2 житлового будинку [ADDRESS] та набула право володіння, користування й розпорядження ним в установленому законом порядку відповідно до законодавства, яке діяло на момент його виникнення - з моменту затвердження Рішенням виконавчого комітету Київської районної ради народних депутатів м. Харкова за №240-38 від 05.09.1989 р. Акта приймальної комісії про прийняття будинку з надвірними будівлями в експлуатацію (а.с.20-21). Але [PERSON] не отримала документ, що підтверджує її право власності на 1/2 частину житлового будинку, яка складається з приміщень 1-2, 1-3, 1-4, 1-5, 1-6, 1-7 та тамбуру І. Відповідно до відомостей з будинкової книги від 25.11.1969 р. (а.с.36-42), [PERSON] [INFO] була прописана в [ADDRESS] вперше з 06.02.1979 року і після цього неодноразово прописувалась 06.06.1979 р., 02.10.1992 р. Проживаючи за зазначеною адресою на ім`я [PERSON] були відкриті особові рахунки на користування електричною енергією, газом та послугами з газопостачання, надавалась житлова субсидія. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 21.08.2019 р. (а.с.10). Після смерті [PERSON] [INFO] знято з реєстрації місця проживання, що підтверджується Довідкою відділу реєстрації місця проживання Управління реєстрації місця проживання Департаменту реєстрації та цифрового розвитку Харківської міської ради №10-13120-2019 від 23.12.2019 р. (а.с.43). Як вбачається із свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 18.04.1986 р., громадянка [PERSON] 18.04.1986 року уклала шлюб з громадянином [PERSON] та дівоче прізвище [PERSON] після укладення шлюбу було змінено на [PERSON] . Внаслідок смерті [PERSON] відкрилась спадщина, як врегульовано ч.1 ст.1220 ЦК України. За правилами ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до статті 1261 ЦК України першою чергою спадкоємців за законом є діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. [PERSON] [INFO] , який згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 29.06.1961 року (а.с. 12) є сином [PERSON] , а отже спадкоємцем першої черги, помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 10.06.2017 року (а.с.13). Сином померлого [PERSON] є позивач [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 18.01.1991 року (а.с.14), тобто є спадкоємцем першої черги за представленням після померлої бабусі [PERSON] . Спадкування за правом представлення за законом має місце у випадках встановлених ст.1266 ЦК України, за умови якщо спадкоємець першої - третьої черг спадкування за законом помер до відкриття спадщини. Приписами ч. 1 ст. 1269 ЦК України визначено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Згідно вимог ч. 2 ст. 1220 ЦК України та ч. 1 ст. 1221 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Строк для прийняття спадщини визначений ч.1 ст.1270 ЦК України та становить шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Позивач до спливу шестимісячного строку з часу відкриття спадщини звернувся 27.01.2020р. до П`ятої Харківської міської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини в порядку спадкування за законом після померлої [PERSON] (а.с.97). З Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №59166690, спадкова справа номер 65411505, номер у нотаріуса 72П/2020 (а.с.15) вбачається, що на підставі заяви позивача П`ятою Харківською міською державною нотаріальною конторою 27.01.2020 року була заведена спадкова справа. На заяву позивача від 21.12.2020 р. (а.с.148) до П`ятої Харківської міської державної нотаріальної контори з проханням видати свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок з надвірними будівлями після смерті бабусі [PERSON] , державним нотаріусом П`ятої Харківської міської державної нотаріальної контори Стрельниковим А.С. 21.12.2020р. була винесена постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії (а.с.17-18). Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 21.12.2020 р. державним нотаріусом встановлено, що заповітів від імені [PERSON] виявлено не було. В матеріалах спадкової справи є заява [PERSON] про прийняття спадщини та відсутні заяви (про прийняття, відмову від спадщини, тощо) від інших спадкоємців. Видати свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок з надвірними будівлями не можливо через те, що право власності спадкодавця на вказаний житловий будинок з надвірними будівлями не за ким не зареєстроване. Таким чином, державним нотаріусом П`ятої Харківської міської державної нотаріальної контори було відмовлено [PERSON] у вчиненні такої нотаріальної дії, як видача свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , [INFO] , померлої [INFO] , на нерухоме майно. Позивачу повідомлено, що відповідно до п.4.18 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5, він має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності в порядку спадкування на нерухоме майно. Згідно з листом Міністерства юстиції України від 23.02.2016 №8.4-35//18/1 щодо державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майно, збудованих до 5 серпня 1992 року, індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до 5 серпня 1992 року не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію, у тому числі по окремо визначеній «спрощеній» процедурі. Фактично єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації. Як вбачається з технічного паспорту на житловий будинок, виготовленого Харківським міським бюро технічної інвентаризації, станом на 15.03.1989 р. загальна площа житлового будинку за адресою: [ADDRESS] становить 97,7 кв.м., житлова 60,8 кв.м. (а.с.23-31). Житловий будинок літ. «А-1» складається з квартири 1 до якої належать приміщення: 1-2, 1-3, 1-4, 1-5, 1-6, 1-7, тамбур І та квартири [ADDRESS] , до якої належать приміщення: 2-2, 2-3, 2-4, 2-5, 2-6, 2-7, тамбур ІІ, сіни ІІІ. В технічному паспорті на будинок, виготовленому ПП «Міський центр нерухомості», станом на 11.06.2020 р. зазначено, що за адресою: [ADDRESS] у 1962 році був збудований житловий будинок літ. «А-1», прибудова літ. «а», льох літ. «Ж» та льох літ. «З». У 1974 р. були побудовані вбиральня літ. «Д», гараж літ. «К», сарай літ. «О». У 1984 році до будинку було добудовано прибудови літ. «а1», ґанок літ. «а2» та ґанок літ. «а3». Загальна площа житлового будинку становить 106,1 кв.м., житлова 60,8 кв.м. (а.с.32-34). ПП «Міський центр нерухомості» 09.06.2020 р. надало інформаційну довідку №2020/7830 (а.с.25) згідно якої за адресою: [ADDRESS] загальна площа житлового будинку становить 106,1 кв.м., житлова 60,8 кв.м, самочинне будівництво відсутнє. У зв`язку з уточненням при поточній інвентаризації та у зв`язку зі зміною методології обліку площ - загальну площу будинку змінено з 97,7 кв.м на 106,1 кв.м. Відповідно до інформаційної довідки за номером 238042071 від 21.12.2020 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.19) житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] ні за ким не зареєстрований. Згідно Довідки про наявність або відсутність інформації про зареєстровані права на об`єкт нерухомого майна з перевіркою відомостей з відкритих інформаційних ресурсів, виданої КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 19.06.2020 року №1082342 (а.с.22), реєстрація права власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] відсутня, в Реєстрі прав власності на нерухоме майно не зареєстровано. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також в разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За наявністю відповідних доказів судами може визнаватися право власності в порядку спадкування на будинки, збудовані до 05.08.1992р., на які спадкодавцем не було отримано правовстановлюючого документу. Коли власники не реєстрували належне їм нерухоме майно в органах БТІ внаслідок чого спадкоємець не може отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину, його право має бути визнано в судовому порядку. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Таким чином, враховуючи наведені обставини та докази наявні в матеріалах справи, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог та про визнання права власності позивача в порядку спадкування за законом після смерті бабусі [PERSON] на 1/2 частину (50/100 часток) житлового будинку [ADDRESS] , загальною площею 106,1 кв.м., житловою площею 60,8 кв.м., яка складається з приміщень 1-2, 1-3, 1-4, 1-5, 1-6, 1-7, тамбуру І, оскільки бабуся позивача [PERSON] набула право власності на даний будинок з надвірними будівлями на підставі Акту прийняття будинку з надвірними будівлями в експлуатацію, затвердженого Рішенням виконавчого комітету Київської районної ради народних депутатів м. Харкова за №240-38 від 05.09.1989 р. Суд постановляє рішення в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. На підставі викладеного,

Outcome: approved