Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-15 00:00:00

22 листопада 2017 року до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області звернулася представник позивача [PERSON], - [PERSON] (довіреність від 23 вересня 2017 року, термін дії, до 23 вересня 2020 року (а.с.15) із вищевказаним позовом, котрий вмотивовано тим, що з 16 грудня 2005 року по 09 лютого 2017 року позивач [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] 29 травня 2012 року на імя позивача була придбана квартира [ADDRESS] (на момент укладення правочину, - Постишева) в місті Кривому Розі Дніпропетровської області. Вказана квартира була придбана за кошти батьків позивача її сину від попереднього шлюбу, - [PERSON]. У 2010 році помер батько позивача, і вказані кошти знаходилися на рахунку в ПАТ «Державний ощадний банк України», відкритого на імя матері позивача, - [PERSON]. У 2012 році було вирішено все ж таки придбати квартиру для сина позивача, та так як, він був занадто молодий, було вирішено юридично оформити її на імя позивача. При укладенні договору купівлі-продажу позивача нотаріус повідомив, про те що якщо вона перебуває у шлюбі, то для купівлі цієї квартири вона повинна взяти згоду чоловіка. Однак, ніхто позивачу не пояснив, що вказана нерухомість автоматично стане їхньою з чоловіком спільною власністю. Позивач не є фахівцем права і укладаючи цю угоду на своє імя, не підозрювала, що це буде мати такі юридичні наслідки. Тобто згода чоловіка на придбання цієї квартири була надана лише формально, оскільки вони на той час перебували у шлюбі. 17 січня 2017 року Довгинцівський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області виніс рішення по справі №211/6111/16-ц, яким колишнього чоловіка позивача, відповідача [PERSON], було визнано безвісті відсутнім з 01 січня 2014 року. У серпні місяці позивач вирішила зробити на свою доньку договір дарування на спірну квартиру, звернулася до нотаріуса та їй було відмовлено у складанні угоди, на підставі того, що ця квартира придбана у шлюбі, а значить і їй, і її колишньому чоловікові належить по 1/2 цієї квартири. При цьому, колишній чоловік позивача не вклав ніяких коштів на придбання квартири, і ніякого відношення до її придбання не мав. Враховуючи викладене, просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, та винести рішення, котрим визнати за позивачем [PERSON] право особистої власності на квартиру, що розташована за адресою: Дніпропетровська область, місто Кривий Ріг, вул. Вадима Гурова (на момент укладення правочину, - Постишева), буд.№46, кв.№1, придбану на підставі договору купівлі-продажу від 29 травня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №923. Позивач та її представник до зали суду не зявилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, від представника позивача до суду надійшло клопотання про розгляд справи за її відсутності, підтримала позовні вимоги у повному обсязі з підстав та мотивів викладених у позовній заяві, просила суд їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечувала (а.с.71). Відповідачі до зали суду не зявилися також, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причини неявки суду не повідомили, клопотань про розгляд справи за їх відсутності, або про відкладення розгляду справи до суду не надходило. 15 грудня 2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, котрим ЦПК України викладено в новій редакції. Згідно пп.9 п.1 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України в новій редакції справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. При цьому, відповідно до ч.2 ст.19 ЦПК України цивільне судочинство у порядку позовного провадження здійснюється за правилами загального та спрощеного провадження. Враховуючи зазначене і положення ст.ст.19, 258-260, 274 ЦПК України, 06 лютого 2018 року судом постановлено ухвалу про подальший розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження. Суд вважає за необхідне ухвалити заочне рішення у відсутності відповідачів на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Враховуючи викладене, суд вважає, що судове засідання можливо провести без участі сторін, на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового засідання технічними засобами, що буде відповідати вимогам ст.247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, доводи, викладені в позовній заяві, з'ясувавши повно та всебічно обставини, факти та відповідні їм правовідносини, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно ч.1 ст.10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Положеннями ст.12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи обєктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; розяснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обовязки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обовязків. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Суд залучає відповідний орган чи особу, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, якщо дії законного представника суперечать інтересам особи, яку він представляє. Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Якщо одна із сторін визнала предявлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу. Таким чином, позивач належними і допустимими доказами повинна була довести наявність законних підстав для визнання за нею одноособового права власності на спірну квартиру. З наявних письмових матеріалів справи судом встановлено наступне. З наявної в матеріалах справи копії паспорту позивача [PERSON], вбачається, що остання перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] (а.с.6, 7). Під час шлюбу з відповідачем, на імя позивача [PERSON] (а.с.6, 7, 8) відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 29 травня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №923, було придбано квартиру, котра розташована за адресою: Дніпропетровська область, місто Кривий Ріг, вул. Вадима Гурова (на момент укладення правочину, - Постишева), буд.№46, кв.№1 (а.с.9-10, 11, 12), ринкова вартість якої станом на 22 вересня 2017 року згідно звіту про оцінку майна становить 63978,00 гривень (а.с.16-25). Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 січня 2017 року (справа №211/6111/16-ц, провадження №2-о/211/32/17), відповідача [PERSON] визнано безвісно відсутнім з 01 січня 2014 року (а.с.13-14). Наданою до суду заявою від 20 березня 2018 року, свідок [PERSON], котра є матірю позивача [PERSON], підтвердила обставини, викладені у позовній заяві, та підтвердила факт придбання спірної квартири за її кошти (а.с.55-56). Доводи позивача підтверджуються також наданою до суду відповіддю ПАТ «Державний ощадний банк України» на імя свідка [PERSON] №103.17-27/604 від 27 лютого 2018 року, згідно котрої на імя останньої в ТВБВ №10003/0553 філії - Дніпропетровське обласне управління АТ «Ощадбанк» м. Кривого Рогу 28 березня 2012 року було відкрито депозитний рахунок №26305000477301 на суму 10000,00 доларів США. 25 травня 2012 року з вказаного депозитного рахунку грошові кошти було виплачено [PERSON], рахунок закрито (а.с.57). Таким чином, вбачається, що грошові кошти з рахунку були зняті напередодні вчинення правочину з купівлі-продажу спірної квартири, що підтверджує прямо обставини, викладені у позовній заяві. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (ч.1 ст.328 ЦК України). Відповідно до положень ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно ст.392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи ст.60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, за якими спірному набутому майну можна надати режим спільного майна, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма ст.60 СК України вважається застосованою правильно (Постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 03 червня 2015 року у справі №6-38цс15). Правовий режим майна, придбаного під час шлюбу, визначається не за його цільовим призначенням і не тільки фактом придбання його під час шлюбу, за джерелами його придбання, за спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна, крім речей особистого користування. Тобто, визнаючи право особистої приватної власності на майно подружжя, суд повинен становити, крім іншого, і той факт, що джерелом його набуття є особисті кошти або подарунки, успадкування від інших осіб. У звязку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя. Положення п.3 ч.1 ст.57 СК України вказують на те, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте ними, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Про що також говорить і п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді спорів про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя» від 21 грудня 2007 року. Враховуючи викладене, те, що відповідачі не скористалися правом участі у справі, суд вважає доведеними позовні вимоги та задовольняє їх у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved