Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-11 00:00:00

22.08.2014 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом до відповідача [PERSON], в якому зазначила, що в червні 2012 року вона уклала з відповідачем шлюб, у якому в них народився син - [PERSON], народжений [INFO] року. Однак, подружнє життя з відповідачем не склалося через непорозуміння з приводу виховання дитини та утримання сім'ї, різного ставлення до спільного проживання, що стало наслідком їх відокремленого проживання з квітня 2014 року. З цього часу відповідач припинив будь-яким чином утримувати дитину. Тому, посилаючись на неможливість подальшого спільного сімейного життя з відповідачем та його відмову добровільно надавати матеріальну (грошову) допомогу на утримання їх спільної дитини, просила ухвалити судове рішення про розірвання їх шлюбу та стягнення з відповідача на її користь аліментів на утримання проживаючої з нею дитини до досягнення повноліття. Позивачка [PERSON] у судове засідання не з'явилася, надала письмову заяву про можливість розгляду справи за її відсутності, заявлені позовні вимоги підтримала і просила їх задовольнити, не заперечувала проти розгляду справи у заочному порядку. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився та не повідомив суд про причини своєї неявки. Про дату, час та місце розгляду судової справи повідомлявся належним чином. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, на підставі наявних доказів, що відповідає положенням ч. 1ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд приходе такого висновку. Зміст позовної заяви вказує на те, що у зв'язку з погіршенням взаємовідносин, подружжя з квітня 2014 року остаточно припинили сімейні та подружні стосунки і стали проживати відокремлено, жоден з них не вживав заходів для примирення та збереження сім'ї, тому наполягання позивачки на розірванні шлюбу базуються на неможливості подальшого спільного життя і збереження сім'ї. За таких обставин, у суду складається достатня переконаність у наявності стійкого волевиявлення подружжя, спрямованого на припинення сімейних стосунків, збереження шлюбу суперечило б інтересам сторін, що згідно до ст.112 СК України є підставою для задоволення позову про розірвання шлюбу. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Зазначені положення передбачені також статтею 180 СК України. Відповідно з даними, зазначеними у свідоцтві про народження (копії) серії [NUMBER] від 17.09.2013 року, позивачка [PERSON] і відповідач [PERSON] являються батьками малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Згідно акту обстеження, складеного депутатом Новобузької міської ради Миколаївської області 20.08.2014 року, на утриманні громадянки [PERSON], яка проживає в [ADDRESS], перебуває малолітній син [PERSON], [INFO]. Дослідженні матеріали справи, вказують на те, що з квітня 2014 року батько малолітнього сина [PERSON], відповідач у справі [PERSON], проживає окремо від нього, майнової чи грошової допомоги на його утримання не надає, позивачка самостійно утримує дитину, а відповідач добровільно не виконує свого обов'язку щодо її утримання жодним способом. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, тому ухвалює рішення про їх задоволення з врахуванням положень, викладених у ст.ст. 182, 183 СК України. Відповідно до вимог частин 1 та 3 статті 88 ЦПК України з відповідача належить стягнути на користь позивачки понесені нею та документально підтверджені судові витрати на оплату судового збору у розмірі 243 грн. 60 коп., а також судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп. в дохід держави.

Outcome: approved