Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-21 00:00:00

22.02.2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання договору міни дійсним та визнання права власності на квартиру. В обґрунтування позову зазначив, що 17.02.1999 року уклав з відповідачем договір міни нерухомого майна, згідно якого обміняв належну йому двокімнатну квартиру [ADDRESS] на 1/3 частку трикімнатної квартири [ADDRESS] . Зазначений договір міни був зареєстрований 17.02.1999 року Вознесенською філією товарної біржі «Нерухомість Південь» за № 208. Оскільки квартира придбана без нотаріального посвідчення, він не має можливості належним чином зареєструвати та реалізувати своє право власності. Просить про задоволення позову. В судове засідання сторони не з`явились, направили на адресу суду письмові заяви, в яких просять розглянути справу без їх участі та просять про задоволення позову (а.с. 45, 46, 47, 49). Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Частиною 3 ст. 200 ЦПК України передбачено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Зважаючи на те, що відповідач визнала позовні вимоги у повному обсязі (а.с. 45), суд вважає можливим ухвалити рішення в підготовчому судовому засіданні. У відповідності до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши письмові докази у справі, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що 17.04.1999 року [PERSON] уклав з [PERSON] договір міни належної йому двокімнатної квартири [ADDRESS] на 1/3 частку трикімнатної квартири [ADDRESS] . Того ж дня сторони зареєстрували договір в Вознесенській філії товарної біржі «Нерухомість Південь» за № 208 (а.с.10-11). Згідно до ч. 1 ст. 715 ЦК України за договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов`язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар. Як зазначено в ст. 716 ЦК України до договору міни застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, договір контрактації або інші договори, елементи яких містяться в договорі міни, якщо це не заперечить суті забов`язання. Ст. 9 Житлового Кодексу України вказує, що громадяни України мають право на придбання будинків і квартир на біржових торгах. З копії свідоцтва про право власності та реєстрацію виданого 01.11.1993 року, квартира [ADDRESS] належить [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на праві спільної власності\~ (а.с. 9). Згідно угоди про встановлення ідеальних часток від 12.02.1999 року, посвідченої державним нотаріусом Рихальською О.В., квартира [ADDRESS] належить [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] по 1/3 ідеальної частки загальній власності (а.с. 12-13).\~ Відповідно до п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним», відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватись судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Вказаний договір купівлі-продажу укладено сторонами під час дії Цивільного кодексу Української РСР 1963 року (далі ЦК УРСР), ст. 227 якого передбачено нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу житлового будинку, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Згідно ст. 47 цього Кодексу, недодержання цієї вимоги тягне за собою недійсність договору. При укладанні договору міни від 17.02.1999 року сторони керувались ч.2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», відповідно до якої, угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Саме тому вважали, що договір купівлі-продажу квартири укладено згідно вимог чинного на той час законодавства. У відповідності до ч.2 ст. 47 ЦК УРСР та п.4 Постанови\~ Пленуму\~ Верховного Суду України 28.04.1978 р. № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», якщо угода, що потребує нотаріального посвідчення, виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального посвідчення, суд за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників, вправі визнати угоду дійсною. В укладеному договорі міни сторони повністю оговорили усі істотні умови договору. Усі зобов`язання за договором міни нерухомого майна сторонами виконані в повному обсязі, а саме передали один одному предмети нерухомого майна. Факт купівлі-продажу квартири і виконання умов укладеного договору не оскаржено і ніким не оспорюється. На сьогоднішній момент позивач та відповідач володіють і користуються спірним нерухомим майном належними їм квартирами, ведуть господарство, сплачують необхідні платежі та мають намір розпоряджатися належним їй майном. Відповідно до ч.2 ст. 220 ЦК України (2003), якщо сторони у письмовій формі погодили усі істотні умови договору купівлі-продажу та відбулося його повне або часткове виконання сторонами, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У зв`язку з тим, що сторони за договором міни нерухомого майна повністю виконали свої обов`язки по цьому договору, однак відповідач не має можливості його нотаріально посвідчити, то суд вважає необхідним вказаний договір визнати дійсним. Так як договір міни нерухомого майна є правочином, тому суд вважає що сторони на законних підставах набули права власності на нерухоме майно, а тому позов про визнання договору міни дійсним, підлягає задоволенню. Окрім того, позивач просить визнати за ним та відповідачем право власності на майно з 18.02.1999 року. Відповідно до ч.1 ст. 334 ЦК України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Однак, частиною 3 зазначеної статті визначено, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. За такого, позовна заява [PERSON] в частині визнання права власності на квартиру з 18.02.1999 року, не підлягає задоволенню, оскільки право власності на спірне нерухоме майно сторони можуть набути лише після набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивачем не ставиться питання про відшкодування судового збору то, судовий збір сплачений ним при зверненні до суду (а.с. 1), відшкодуванню на його користь не підлягає.

Outcome: approved