Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-12 00:00:00

23 травня 2017 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про розірвання договору довічного утримання та визнання права власності. В зв`язку зі смертю [PERSON] та оскільки правовідносини допускають правонаступництво судом було проведено заміну позивача на правонаступника [PERSON] , що узгоджується з позицією Верховного Суду України у постанові від 25 грудня 2013 року у справі № 6-142цс13. В позовних вимогах позивач просить: розірвати договір довічного утримання від 14 березня 2013 року, який був укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чередниченко Ганною Анатоліївною, зареєстрований у реєстрі за № 149; визнати за [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , право власності на квартиру загальною площею 29,7 квадратних метрів, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що після укладення спірного договору відповідач неналежним чином виконує свої зобов`язання, передбачені пунктами 5, 6 та 7 договору, зокрема, не сплачує грошове утримання у розмірі 500 (п`ятсот) гривень щомісячно, не здійснює оплату комунальних послуг за водопостачання, газопостачання, теплопостачання, енергопостачання, не провідує її протягом тривалого часу, що призводить до важких наслідків для здоров`я [PERSON] . Зазначені умови є істотними, а тому їх невиконання є підставою для розірвання договору довічного утримання із застосуванням відповідних правових наслідків. В судовому засіданні позивач та його представник заявлені вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Представник відповідача заявлені вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні на тій підставі, що позивачем не надано достатніх доказів на підтвердження обставин не виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором довічного утримання від 14 березня 2013 року. Вказував, що відповідач належним чином виконує умови спірного договору, й про це свідчать розписки [PERSON] про відсутність претензій. Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, приватний нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Чередниченко Ганна Анатоліївна в судове засідання не з`явилась, в адресованій суду заяві просила розглянути справу за її відсутності згідно діючого законодавства України. Вислухавши позиції сторін, допитавши свідків, оцінивши в сукупності зібрані в матеріалах справи та досліджені в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку про часткове задоволення заявлених вимог за наступних підстав. Як встановлено судом 14 березня 2013 року між [PERSON] (далі Відчужувач) та [PERSON] (далі Набувач) було укладено договір довічного утримання (а.с. 9-10, Т.1), посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чередниченко Ганною Анатоліївною, зареєстрований у реєстрі за № 149 (далі Договір, Оскаржуваний договір). Згідно пункту 1 Договору позивач передає у власність відповідачу однокімнатну ізольовану квартиру, що знаходиться у [ADDRESS] , загальною площею 29,7 кв.м., житловою площею 16,7 кв.м. (далі Квартира), а відповідач зобов`язується забезпечувати позивача утриманням та доглядом довічно. Відповідно до абзацу 1 пункту 5 Договору за згодою сторін Набувач зобов`язаний забезпечити Відчужувача житлом шляхом збереження права безоплатного по життєвого проживання у відчужуваній квартирі, харчуванням, одягом та взуттям, необхідними ліками, доглядом та необхідною допомогою. Вищезазначене матеріальне забезпечення з утримання (догляду), яке щомісячно має надаватись Відчужувачу, оцінюється сторонами у суму 500 (п`ятсот) гривень за їх взаємною згодою. Така оцінка підлягає індексації у порядку, установленому законом. В абзаці 2 пункту 5 Оскаржуваного договору визначено, що Набувач зобов`язується здійснювати оплату комунальних послуг за водопостачання, газопостачання, теплопостачання, енергопостачання (до 100 кВт), користування телефонним зв`язком, крім міжнародних та міжміських переговорів на вищевказану квартиру. Згідно пункту 6 Договору сторони дійшли згоди, що грошова сума у розмірі 500 гривень буде щомісячно, до 10 числа кожного місяця, виплачуватись Набувачем на розрахунковий рахунок Відчужувача № [NUMBER] у ПАТ «ВіЕйБі Банк», МФО 380537, код 19017842 або переказуватись поштою з доставкою додому за адресою: [ADDRESS] корп. А, кв. 3. Відчужувач свідчить, що зазначене грошове утримання є цілком достатнім для матеріального забезпечення, передбаченого договором та не потребуватиме подальшого перегляду. Відповідно до пункту 12 Оскаржуваного договору, він може бути розірваний за згодою сторін, а у випадку невиконання його умов і відмови від добровільного розірвання однією із сторін у судовому порядку. Тобто, Договором передбачено як майнові (матеріальне забезпечення, оплата комунальних послуг) так і немайнові (догляд та опікування) обов`язки набувача перед відчужувачем (позивачем), які мають виконуватись набувачем (відповідачем) у повному обсязі. Так судом встановлено, що відповідачем не виконувалися умови Договору щодо сплати на користь позивачки щомісячного платежу, визначеного в розмірі 500 грн. з врахуванням індексації. Згідно довідки Одеської дирекції «Укрпошти» від 20 лютого 2017 року стосовно надходження переказів на ім`я [PERSON] вказано, що за період з 14.08.2016 року по 14.02.2017 року в надходженні значиться переказ № 57 від 07.02.2017 року на суму 1000,00 грн., відправник переказу [PERSON] (а.с. 17, Т.1). Жодних письмових доказів на підтвердження виконання відповідачем свого обов`язку щодо щомісячного грошового утримання [PERSON] в розмірі 500 гривень, проведення передбаченої індексації таких платежів, оплати комунальних послуг стороною відповідача надано не було. Отже, матеріали справи свідчать, що відповідачем лише раз був здійснений грошовий переказ на користь позивача від 07.02.2017 року в розмірі 1000,00 грн., що свідчить про невиконання [PERSON] своїх обов`язків щодо щомісячного грошового утримання позивача. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] , які є сусідами [PERSON] , пояснили що відповідач безвідповідально ставився до виконання своїх обов`язків щодо догляду за [PERSON] , не надавав їй необхідної допомоги, не провідував її протягом тривалого часу, попри те, що стан здоров`я позивача вимагав щоденного піклування. Свідки пояснили, що своїми безвідповідальними діями відповідач неодноразово доводив [PERSON] до вкрай важкого, виснаженого стану, їм неодноразово приходилося викликати поліцію, швидку медичну допомогу та службу з надзвичайних ситуацій, про що позивачем були надані окремі письмові докази (а.с. 59-60, Т.1). Свідки зазначили, що фактично обов`язки щодо утримання та догляду [PERSON] на прохання самої ж [PERSON] взяв на себе [PERSON] , між якими склалися теплі стосунки. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Припис ст. 629 ЦК України встановлює, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. За договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно (ст. 744 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 749 ЦК України у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача. А згідно ч. 2 цієї ж статті якщо обов`язки набувача не були конкретно визначені або у разі виникнення потреби забезпечити відчужувача іншими видами матеріального забезпечення та догляду спір має вирішуватися відповідно до засад справедливості та розумності. Відповідно до ч. 1 ст. 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду: 1) на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини; 2) на вимогу набувача. Отже, враховуючи встановлені судом факти неналежного виконання відповідачем своїх обов`язків перед [PERSON] договір довічного утримання, що був укладений між сторонами по справі підлягає розірванню. Твердження відповідача про те, що ним в повній мірі виконувалися умови спірного договору є безпідставними. Попри неодноразове ознайомлення з матеріалами справи, реалізацію права на отримання правової допомоги адвокатів відповідачем не надано жодних доказів на спростування доводів позивача. Разом з тим, відповідно до ч. 2 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Згідно з ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 4 статті 12 ЦПК України закріплено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина 6 статті 81 ЦПК України). Не можуть свідчити про виконання своїх обов`язків за договором довічного утримання й надані відповідачем копії розписок (а.с. 202-204, Т.1), які нібито були написані власноруч [PERSON] і в яких йдеться про відсутність претензій до [PERSON] , оскільки такі розписки не можуть вважатися належними та достовірними доказами виконання зобов`язань, які чітко зафіксовані сторонами в пунктах 5, 6 та 7 договору. Щодо позовних вимог про визнання права власності на спірну квартиру суд зазначає наступне. Суд враховує, що позов про розірвання договору довічного утримання набувач майна подав за свого життя, намагаючись в такий спосіб повернути у свою власність відчужене ним майно. [PERSON] є правонаступником прав та обов`язків позивача, що підтверджено матеріалами справи, а тому відповідно правомірно був залучений в дану справу. Позовні вимоги про визнання права власності на спірну квартиру підлягають частковому задоволенню, виходячи з вимог ст. 756 ЦК України, відповідно до якої у разі розірвання договору довічного утримання у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно яке було ним передано і має право вимагати його повернення. Такий підхід узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у постанові від 12 квітня 2018 року у справі № 759/14846/15-ц. З огляду на викладене, вимоги [PERSON] мають бути задоволені шляхом повернення у її власність спірної квартири. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі ст.ст. 526, 744, 749, 755, 756 ЦК України;

Outcome: partial