Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-06 00:00:00

23.07.2019 року [PERSON] звернувся до суду з даним позовом мотивуючи тим, що 01.04.1989 року він уклав шлюб із [PERSON] (дівоче прізвище [PERSON] ), який був розірваний 14.10.1992 року. Проте, після офіційного розірвання шлюбу вони продовжили проживати спільно однією сім`єю за адресою: [ADDRESS] , вели спільне господарство, мали спільний бюджет, виховували сина. З 1997 року вони зареєструвались фізичними особами-підприємцями та почали здійснювати спільну підприємницьку діяльність. 31.01.2006 року знову уклали законний шлюб, який був розірваний 02.10.2008 року. Втім, приблизно через 5 місяців, з березня місяця 2009 року почали проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу і мешкали разом приблизно до травня місяця 2012 року. Після припинення шлюбних відносин поділу спільного сумісного майна не відбулось. Перебуваючи в офіційному шлюбі, 23.03.2006 року було придбано нежитлове приміщення, площею 467,3 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , приміщення 1 за 264800,00 грн., право власності на яке 29.05.2006 року було зареєстровано на ім`я [PERSON] . Від дня придбання вказаного приміщення він використовував його у своїй підприємницькій діяльності, оскільки є фізичною особою - підприємцем з 20.05.1997 року, і купувалось дане майно саме для цього. А після фактичного припинення сімейних стосунків з відповідачем приміщення було умовно поділено на дві частини, одну з яких він і надалі використовує для ведення підприємницької діяльності. Тобто, фактично між ними, як співвласниками спільного сумісного майна подружжя, була домовленість по використанню нежитлового приміщення. Однак, 20.07.2019 року він отримав листа від ФОП [PERSON] з вимогою про звільнення нежитлового приміщення у десятиденний термін, оскільки воно належить виключно їй, тому він здійснюю свою підприємницьку діяльність в приміщенні незаконно. Таким чином, відбулось порушення його права власності (в т.ч. володіння і користування) на нежиле приміщення та виник спір щодо вказаного майна. На даний час відповідач чинить перешкоди у користуванні нежитловим приміщенням та здійсненні ним підприємницької діяльності, він несе збитки, втрачає контракти з партнерами. Зокрема, відповідач вимкнула подачу електроенергії в нежитловому приміщенні та опечатала «щитову» з електровимикачами (хоча всі рахунки за використану електроенергію сплачую він), достеменно знаючи, що його устаткування працює виключно від електроенергії. Відповідач - [PERSON] не є фізичною особою-підприємцем, оскільки підприємницька діяльність нею припинена з 26.06.2018 року, отже, спірне нежитлове приміщення вона не використовує для ведення підприємницької діяльності. Таким чином, має всі підстави для припущення про можливий продаж відповідачем спірного нежитлового приміщення третім особам. Тому, просив поділити спільне сумісне майно подружжя шляхом визнання за [PERSON] право власності на 1/2 частину нежитлового приміщення, площею 467,3 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер майна: 13225337, номер запису: 629 в книзі: 9. 26.07.2019 року судом постановлено ухвалу про забезпечення вказаного позову, шляхом заборони на вчинення реєстраційних дій щодо нежитлового приміщенням площею 467,3 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер майна: 13225337, номер запису: 629 в книзі: 9, яке зареєстроване за [PERSON] . 08.08.2019 року судом постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено справу до розгляду по суті. Позивач, [PERSON] , в судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити вимоги в повному обсязі. Представник позивача, адвокат Федоренко Володимир Сергійович, в судовому засіданні позов підтримав та зазначив, що позивачем не пропущено строк позовної давності, адже про порушення своїх прав він дізнався з листа відповідача від 20.07.2019 року, спірне майно придбане в період шлюбу за спільні кошти, для здійснення подружжям підприємницької діяльності, порядок користування цим приміщенням був між ними визначений і позивач до даного часу використовує його у своїй діяльності, а відповідач перешкоджає йому вільно користуватися та розпоряджатися майном. Відповідач, [PERSON] , в судовому засіданні позов не визнала, подала до суду письмові пояснення, заяву про застосування строку позовної давності та просила відмовити у задоволенні позову. Представник відповідача, адвокат Пипченко Богдан Юрійович, в судовому засіданні позов не визнав та зазначив, що строк позовної давності щодо даного спору пройшов, відповідач використовує своє майно на власний розсуд, тому позов не підлягає до задоволення. Суд, заслухавши учасників справи, покази свідків: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , дослідив матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів Відповідно до положень ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Під способами захисту цивільних прав розуміють передбачені законом заходи примусового характеру, за допомогою яких відновлюються порушені, невизнані або оспорювані права. Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. За положеннями ст. 12 ЦПК України, які встановлюють змагальність цивільного процесу, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , 01.04.1989 року уклали шлюб, який 14.10.1992 року був розірваний та 31.01.2006 року повторно зареєстрували шлюб, який рішенням суду від 23.05.2008 року було розірвано, що підтверджено матеріалами справи ( а.с. 9-11,66-68). З матеріалів справи (а.с. 12-14,143) вбачаться, що в період перебування сторін у шлюбі було придбано нежитлове приміщення № 1, площею 467,3 кв.м., що знаходить за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер майна: 13225337, номер запису: 629 в книзі: 9. Вказане приміщення було придбано на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі - продажу № 13 від 23.03.2006 року, укладено між Територіальною громадою м. Біла Церква в особі Білоцерківської міської ради в оперативному управлінні ЖЕК 9 та фізичною особою - підприємцем [PERSON] , за якою було зареєстровано права власності на майно, а позивач - [PERSON] надав нотаріально посвідчену заяву, якою надав згоду на купівлю вказаного майна його дружиною на умовах на свій розсуд за ціною 264800,00 грн. Із заяви [PERSON] ( а.с. 143) вбачається, що нежитлове приміщення № 1 за адресою: [ADDRESS] , було зареєстроване за ФОП [PERSON] та при укладенні договору нотаріусом було роз`яснено сторонам положення ст. 60,65 СК України. З Витягу з Державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань ( а.с. 16-17) вбачається, що [PERSON] була зареєстрована, як фізична особа - підприємець з 04.04.1997 року та 26.06.2018 року за власним рішенням припинила підприємницьку діяльність, а [PERSON] зареєстрований, як фізична особа - підприємець з 20.05.1997 року та на даний час здійснює підприємницьку діяльність. Судом встановлено, що вказане нежитлове приміщення було придбано подружжям для здійснення підприємницької діяльності та в інтересах їх сім`ї, було поділене між сторонами на дві частини, в якій позивач і на даний час здійснює діяльність - виробництво готових текстильних виробів, що підтверджено листом відповідача від 16.07.2019 року (а.с. 15), показами свідків та визнається сторонами. Згідно частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до частин першої та другої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постанові ВС від 31.01.2019 у справі №686/23104/17. Відповідно до ч.1 ч. 3 ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України). Відповідно до частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені в статті 57 СК України, в пунктах 1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Таким чином, вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України , кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. В судовому засіданні відповідач зазначила, що нежитлове приміщення не може бути предметом спільної сумісної власності подружжя та не підлягає поділу. Дане твердження спростовується зазначеними вище доказами, пропозицією відповідача від 08.10.2019 року (а.с. 58-59), в якій остання визнає право позивача на вказане майно, та на спростування презумпції майна набутого у шлюбі відповідачем не надано до суду жодних належних, допустимих та достатніх доказів. Таким чином, нежитлове приміщення № 1, площею 467,3 кв.м., що знаходить за адресою: [ADDRESS] , є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] до [PERSON] , яке підлягає поділу. Також, відповідач заперечуючи проти позову посилається на те, що позивачем пропущено строк звернення до суду з даним позовом, оскільки шлюб між ними було розірвано у 2008 році, а фактичне ведення господарства припинилося у 2012 році, тому подала до суду заяву від 08.10.2019 року про застосування строку позовної давності ( а.с. 56-57). Відповідно до статті 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача. У частині другій статті 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Отже, початком перебігу позовної давності встановлено день, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23.09.2015 року у справі № 6-258цс15, правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі № 61-/894/16-ц , від 19.02.2020 року у справі № 390/1740/18. Як встановлено в судовому засіданні, спірне майно перебуває у спільній сумісній власності сторін після розірвання шлюбу між ними, відповідач визнає спільне користування даним майном з позивачем, який використовує приміщення для здійснення підприємницької діяльності, та після отримання листа ФОП [PERSON] від 16.07.2019 року, яким вона просить звільнити ФОП [PERSON] приміщення в 10 денний термін або укласти з нею договір оренди, останній дізнався про порушення його права на вказане майно. Отже, суд приходить до висновку, що позивач звернувся до суду з даним позовом в межах трирічного строку з моменту порушення відповідачем його права спільної сумісної власності на нежитлове приміщення № 1, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, виходячи із рівності часток подружжя у спільному майні, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення. Відповідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач сплатив при подачі позову та заяви про забезпечення позиву судовий збір (а.с.1, 21) та заявив клопотання про залишення даних витрат за ним без відповідного відшкодування.

Outcome: approved