Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-02 00:00:00

22.03.2018 р. позивачка звернулася до суду з цим позовом. В позові зазначила, що 01.05.2004 р. вона з відповідачем уклала шлюб. Від спільного проживання у шлюбі у них народився син [PERSON], [INFO]. Спільне сімейне життя між ними не склалося, в сімї почали виникати різного роду непорозуміння, конфлікти, що призвело до того, що вони втратили взаємні почуття один до одного, окрім цього це створювало негативну, напружену атмосферу в сімї. Фактично шлюбні відносини між ними припинилися, на протязі двох років вони з відповідачем спільно не проживають і не повязані спільним побутом, вона з дитиною повернулася проживати до своїх батьків в с. Запереділля, № 228 «а», а відповідач залишився поживати у будинку своїх батьків по вул.. Корятовича, 27, смт. Міжгіря. Відповідач кошти на утримання дитини не надає і не цікавиться її вихованням, і їй важко самій матеріально утримувати дитину, тому просить розірвати шлюб з відповідачем та стягувати аліменти на утримання дитини.. Представник позивача [PERSON] при розгляді справи позовні вимоги підтримав, просить такі задоволитити, не заперечує щодо винесення заочного рішення по справі. Відповідач [PERSON] на розгляд справи не зявився, хоча був належним чином повідомленим про розгляд справи через офіційний веб-портал судової влади України в мережі Інтернет на веб-сайті: http://mg.zk.court.gov.ua. Суд ухвалив, за згодою представника позивача, винести заочне рішення в справі. Дослідивши матеріали в справі суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення з таких підстав. Відповідно до ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їх дитини, що мають істотне значення. Як убачається із встановлених судом належними доказами обставин справи, що сторони уклали між собою шлюб 01.05.2004 р., на даний час сторони як одна сім'я спільно не проживають, не підтримують жодних стосунків, представник позивачки наполягає на розірванні шлюбу, відповідач суду заперечення проти позову не надав. За таких обставин суд констатує, що шлюб між сторонами фактично розпався, а тому є законні підстави для задоволення позову в частині розірвання шлюбу [PERSON]. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N 789-XII від 27 лютого 1991 рокута набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Під час вирішення будь яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. (ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. ч. 7,8 ст. 7 СК України). Згідно із ч.1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до вимог ст.180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.1 ст.184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмірі аліментів у твердій грошовій сумі. Судом встановлено , що від спільного проживання у шлюбі з відповідачем позивачка народила одну неповнолітню дитину, відповідач не оспорив батьківство, ухиляється від утримання дитини, чим порушує вищезазначену норму сімейного законодавства. Визначаючи розмір аліментів, суд бере до уваги такі обставини. Позивачка [PERSON] утримує одну неповнолітню дитину, ніде не працює, враховуючи матеріальний стан відповідача, який ніде не працює, має нерегулярний, мінливий дохід, а тому суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити, а саме стягнути з відповідача аліменти на утримання неповнолітнього сина в твердій грошовій сумі в розмірі 1800 грн. щомісячно, починаючи з 22.03.2018 року і до досягнення дитиною повноліття, взявши при цьому до уваги прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років (з 01 січня 2018 - 1860 грн., з 01 липня - 1944 грн., з 01 грудня - 2027 грн.), встановлений Законом України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» та те, що обов'язок утримувати дітей покладено на обидвох батьків (ст.180 СК України). Даний розмір аліментів відповідає загальним засадам сімейних відносин - справедливості, розумності, моральності. Судові витрати підлягають до стягнення з відповідача у доход держави та на користь позивачки, відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved