Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-20 00:00:00

22 вересня 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], які водночас діють в інтересах малолітньої [PERSON], третя особа - управління-служба у справах дітей Центральної районної в м. Дніпрі ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом, виселення. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивачка є власницею квартири [ADDRESS]. У цій квартирі зареєстровано відповідачів та їхню дитину, які вселилися у квартиру з дозволу колишнього її власника. Проживання і реєстрація відповідачів з дитиною заважає позивачці користуватися власним майном, що стало причиною звернення позивачки до суду з позовом про визнання відповідачів та їхньої дитини такими, що втратили право користування спірною квартирою, усунення позивачці перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення відповідачів з дитиною (а.с.а.с. 2 - 4, 14). 28 жовтня 2016 року [PERSON] звернувся в інтересах малолітньої [PERSON] до суду із зустрічним позовом до [PERSON], [PERSON], треті особи - управління-служба у справах дітей Центральної районної в м. Дніпрі ради, П'ята дніпровська державна нотаріальна контора, про визнання договору купівлі-продажу недійсним, стягнення коштів. Зустрічні позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач, його дружина ([PERSON]) та їхня дитина були вселені і зареєстровані у квартирі з дозволу колишнього власника - [PERSON] (дід позивача). 2013 року між позивачем та його дідом було досягнуто домовленість про те, що останній залишає належне йому нерухоме майно позивачеві (шляхом складання заповіту), за що останній має сплатити його сестрі ([PERSON]) 100 000,00 грн. за частину будинку, а саме за квартиру [ADDRESS]. Після цього позивач з родиною в'їхав у квартиру і зареєструвався у ній, зробив у ній ремонт. У жовтні 2016 року позивач дізнався про те, що квартира відчужена. Між тим, процедура укладення договору купівлі-продажу була порушена, оскільки у квартирі була зареєстрована малолітня особа, а орган опіки та піклування не надавав згоду на відчуження квартири. Викладене стало причиною його звернення до суду із зустрічним позовом (з урахуванням уточнень) про визнання договору купівлі-продажу від 27.08.2016 року недійсним, стягнення з [PERSON] витрачених коштів у сумі 73 560,10 грн. (55 500,00 грн. - передані [PERSON] за квартиру, 18 160,10 грн. - витрачені на ремонт квартири) (а.с.а.с. 36 - 39, 83 - 85, 161 - 163). У судовому засіданні представник [PERSON] первісний позов підтримав, заперечував проти задоволення зустрічних позовних вимог. Представник позивача за зустрічним позовом у суді підтримав заявлені зустрічні позовні вимоги, заперечував проти первісного позову. [PERSON] у суді заперечувала проти задоволення первісних позовних вимог, просила задовольнити зустрічний позов. Представниця [PERSON] у судовому засіданні не заперечувала проти задоволення первісного позову, просила залишити зустрічні позовні вимоги без задоволення. Представниця управління-служба у справах дітей Центральної районної в м. Дніпрі ради до суду не з'явилася, була повідомлена належним чином, раніше у судових засіданнях просила розглянути справу відповідно до закону. Представник П'ятої дніпровської державної нотаріальної контори до суду також не з'явився, звернувшись із заявою про розгляд справи за його відсутності (а.с. 77). Заслухавши пояснення сторін, їхніх представників, представниці третьої особи, показання свідків, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що первісний позов підлягає задоволенню, а зустрічні позовні вимоги - залишенню без задоволення, з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі дублікату свідоцтва про право на спадщину за законом від 03.12.2009 року, виданого П'ятою дніпропетровською державною нотаріальною конторою (реєстровий №3-4157) належала 41/100 частина домоволодіння [ADDRESS] (а.с.а.с. 140, 141). 2013 року [PERSON] та його дружина [PERSON] з дозволу [PERSON] в'їхали у квартиру. 03 лютого 2014 року з дозволу [PERSON] у квартирі був зареєстрований [PERSON] (а.с. 40). 23 вересня 2014 року з дозволу [PERSON] у квартирі була зареєстрована [PERSON] (а.с. 34). 17 серпня 2016 року у квартирі була також зареєстрована малолітня [PERSON] (а.с. 43). 27 серпня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, за яким остання придбала 41/100 частину домоволодіння [ADDRESS]. Договір був посвідчений державним нотаріусом П'ятої дніпропетровської державної нотаріальної контори і зареєстрований у реєстрі за №5-370 (а.с.а.с. 135, 137). Дотепер у квартирі зареєстровані і фактично нею користуються [PERSON], [PERSON] та малолітня [PERSON] (а.с. 9). Відповідно до статті 383 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Згідно зі статтею 391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпорядження цим майном. У відповідності зі статтею 156 Житлового кодексу Української РСР члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК. Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї. Судом встановлено, що [PERSON] у визначеному законодавством порядку набула право власності на спірну квартиру (частину домоволодіння) на підставі відповідного правочину. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON], [PERSON] та малолітня [PERSON] на разі дійсно зареєстровані у спірній квартирі та продовжують користуватися нею. Таким чином, факт їхньої реєстрації у спірній квартирі, а також відповідне користування квартирою, самі по собі підтверджують наявність перешкод для [PERSON] у користуванні власністю, і первісний позов підлягає задоволенню у спосіб, обраний позивачкою, шляхом визнання відповідачів та їхньої дитини такими, що втратили право користування житлом, усунення позивачці перешкод у реалізації її прав на власність - виселення відповідачів. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України у постанові №41384772 від 05.11.2014 року (справа №6-158цс14), яка відповідно до статті 3607 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) є обов'язковою для суду. При розв'язанні зустрічного позову суд виходить з наступного. За правилами частини 3 статті 17 Закону України від 26.04.2001 року №2402-ІІІ «Про охорону дитинства» (далі - Закон №2402-ІІІ) батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. Частиною 2 статті 177 Сімейного кодексу України (далі - СК) передбачено, що батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; видавати письмові зобов'язання від імені дитини; відмовлятися від майнових прав дитини. Саме з цими положеннями кореспондуються приписи Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5, Закону України від 02.06.2005 року №2623-ІV «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» (далі - Закон №2623-ІV), на які посилається позивач за зустрічним позовом. Між тим, передбачене статтею 177 СК, статтею 17 Закону №2402-ІІІ та статтею 12 Закону №2623-ІV положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом її батьків є порушення майнових прав дитини внаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору. Крім того, Європейський суд з прав людини у своїй практиці (рішення від 09.10.1979 року у справі Ейрі (пункт 24), рішення від 13.05.1980 року у справі Артіко проти Італії (пункт 35) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. 27 серпня 2016 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір купівлі-продажу спірної квартири, у зв'язку з чим право на житло у попереднього власника припинилось, оскільки при відчуженні цього нерухомого майна право користування квартирою було надано новому власнику, а відтак право малолітньої [PERSON] на користування спірною квартирою (як і її батьків) також припинилося. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України у постанові №57677850 від 11.05.2016 року (справа №6-806ц16), яка відповідно до статті 3607 ЦПК є обов'язковою для суду. Відтак суд не знаходить підстав, передбачених статтями 203, 215 ЦК, для задоволення зустрічного позову у частині визнання договору купівлі-продажу від 27.08.2016 року недійсним. Що стосується зустрічних позовних вимог про стягнення з [PERSON] коштів, то суд також вважає за необхідне їх відхилити з наступних підстав. Ці вимоги позивачем обґрунтовано положеннями статті 1212 ЦК, відповідно до яких особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Між тим, належним та допустимих доказів на підтвердження того, що кошти в сумі 55 500,00 грн. були передані [PERSON] саме в рахунок майбутнього переходу [PERSON] права власності на спірне нерухоме майно, останнім суду надано не було. Копії розписок про передачу відповідних коштів таку обставину не підтверджують (а.с.а.с. 46 - 64). Водночас суд вжив заходів до повного з'ясування цієї обставини та визнав явку [PERSON] (з яким [PERSON] домовлявся) обов'язковою. У судовому засіданні [PERSON] пояснив, що дійсно за умовами домовленості з онуком ([PERSON]) останній мав щомісяця передавати [PERSON] кошти в сумі 3 000,00 грн. як кошти за користування у квартирі. Решта матеріальних вимог (18 160,10 грн., витрачених на ремонт житла) також не може бути задоволена через недоведеність, оскільки копії товарних чеків та інших документів, надані на їх підтвердження, жодним чином не свідчать про придбання товарів (послуг) саме [PERSON] (а.с.а.с. 87 - 94). Крім того, ані останнім, ані його представником протягом розгляду справи не було доведено той факт, що у квартирі дійсно були проведені ремонтні роботи. Таким чином, відсутність причинно-наслідкового зв'язку між придбаними товарами (послугами) та результатом їхнього споживання (проведений ремонт) не дає можливості задовольнити зустрічний позов у цій частині. У порядку статті 88 ЦПК з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню компенсація судових витрат останньої у сумі 3 307,20 грн. (по 1 653,60 грн.) (а.с.а.с. 1, 16).

Outcome: approved