Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-08 00:00:00

22 липня 2014 року звернулась до суду з вищевказаним позовом та просила виселити відповідача з будинку [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення та зняти його з реєстрації. Вимогу про зобов'язання відповідача не чинити їй перешкод в користуванні житловим будинком позивач в судовому засіданні не підтримала. Свої вимоги обґрунтувала тим, що житловий будинок належить їй на праві власності, а відповідач вселився туди та зареєструвався з її згоди як чоловік, однак після спливу півтора року шлюб з ним було розірвано і тепер життя з ним є нестерпним через постійні сварки та конфлікти з нею та її неповнолітньою дочкою. Вона весь цей час потерпає від психічного насильства з боку відповідача та не бажає йти на домовленість з ним про порядок користування житловим приміщенням та про оплату комунальних послуг. Впевнена, що припинення шлюбних відносин є підставою для виселення відповідача та зняття його з реєстрації на її вимогу, як власника будинку. Відповідач позов не визнав та пояснив суду, що він не має іншого житла та не бажає добровільно виселятись з будинку так як всі наявні в нього кошти він вклав в його поліпшення та перебудову. Всі конфлікти спровоковані позивачем та її дочкою, яка без дозволу користується його речами та привласнює їх. Вважає, що спір може бути вирішений встановленням порядку користування житловим приміщенням між його мешканцями, про що він вже подав позов до суду. На його думку позивач використала його як чоловіка для поліпшення житлових умов, а потім розірвала з ним шлюб, щоб виселити з будинку, при цьому штучно створює конфлікти та не рахується з його правами на проживання та користування майном. Представник позивача вважає, що юридичною підставою для задоволення позову є положення ст. 116 ЖК України та ст. 391 ЦК України. Представник відповідача вважає, що позивач не довела суду систематичне порушення [PERSON] правил співжиття та неможливість проживати з ним в одному будинку, а також не вказала на конкретні перешкоди, які їй чинить відповідач у здійсненні права власності. Третя особа Переяслав-Хмельницький районний сектор Управління державної міграційної служби Київської області не направила свого представника в судове засідання. Клопотання про виклик свідків позивач та її представник не підтримали. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити з огляду на таке. 16 серпня 2012 року [PERSON] придбала за договорами купівлі-продажу житловий будинок по [ADDRESS], загальною площею 49,80 кв.м. та земельну ділянку площею 0,0592 га, на якій він розміщений (а.с.9-12). 09 квітня 2014 року відомості про право власності та про об'єкт нерухомості внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та зареєстровано право власності [PERSON] на житловий будинок по [ADDRESS], загальною площею 67,7 кв.м. (а.с.26-28). У вищезазначеному будинку зареєстровані наступні особи: [PERSON] - з 07.09.2012, [PERSON], [INFO] - з 07.09.2012 та [PERSON] - з 19.09.2012 (а.с.31-32). 10 жовтня 2012 року позивач та відповідач зареєстрували шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Переяслав-Хмельницького міськрайонного управління юстиції у Київській області (а.с.13). 31 березня 2014 року [PERSON] звернулась до Переяслав-Хмельницького МВ ГУ МВС Київської області про вчинення з боку [PERSON] насильства психологічного та фізичного характеру відносно неї та її дочки [PERSON] За результатом звернення була проведена перевірка та притягнуто [PERSON] до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 КУпАП - вчинення насильства в сім'ї (а.с.15-16). Заочним рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 30 квітня 2014 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Рішення суду набрало законної сили 24.06.2014(а.с.14). Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що після припинення шлюбних відносин сторони не визначились з правилами та порядком користування житловим будинком по [ADDRESS], де вони зареєстровані. З цього приводу у них виникають конфліктні ситуації, що окрім пояснень сторін додатково підтверджується витягом з кримінального провадження № 12014110240000617, порушеного 20 червня 2014 року за заявою [PERSON] про нанесення йому тілесних ушкоджень громадянкою [PERSON] Жодного доказу про порушення відповідачем правил співжиття після розірвання шлюбу позивач суду не надала. Подія 31.03.2014 року за фактом насильства в сім'ї є одиничним випадком, що мало місце під час зареєстрованого шлюбу. Отже, обставини, на які вказує позивач в обґрунтування позову, не підтверджені належними доказами, а тому посилання на ст. 116 ЖК України, якою врегульовано відповідальність за порушення правил користування жилим приміщенням в будинках державного і громадського фонду є безпідставним. Окрім цього позивач не довела суду чинення відповідачем перешкод у користуванні нею своїм майном, зокрема, використання житла для проживання, що давало б підстави для задоволення позову з застосуванням ст. 391 ЦК України. В статті 10 ЦПК України закріплений принцип змагальності сторін при здійсненні цивільного судочинства та визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до положень ст. 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. . Статтею 47 Конституції України кожному гарантовано право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок, (частину будинку) квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. За правилами ч.4 ст. 156 ЖК України, припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє колишніх членів сім'ї права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила встановлені ст. 162 ЖК. Стаття 162 ЖК України регулює відносини, пов'язані з платою за користування жилим приміщенням і за комунальні послуги в будинку (квартирі), що належить громадянинові. Ця норма закону не зобов'язує власника укласти договір найму жилого приміщення з колишнім членом сім'ї, як трактує представник позивача, спростовуючи положення ч.4 ст. 156 ЖК України. Враховуючи вищевикладене суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог та відсутність законних підстав для задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed