Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-10 00:00:00

24.02.2020 року представник позивача [PERSON] - [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою, яка в подальшому була уточнена, до відповідача Харківської регіональної державної лабораторії Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, в якій просить суд стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію за не використану відпустку в розмірі 8 550,07 грн. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що з 21.01.2015 року по 03.01.2019 року вона працювала у Міській державній лікарні ветеринарної медицини м. Харкова на посаді старшого касира централізованої бухгалтерії. Разом з тим, 03.01.2019 року позивача було звільнено в порядку переведення до Обласної державної лікарні ветеринарної медицини за п. 5 ст. 36 КЗпП України. Відповідно до наказу № 93-К Міської державної лікарні ветеринарної медицини м. Харкова від 03.01.2019 року компенсація за невикористану щорічну відпустку з 21.01.2018 року по 29.12.2018 року тривалістю 29 календарних днів становить 8 550,07грн. Заборгованість з компенсації за невикористану відпустку відповідачем позивачу в добровільному порядку не виплачена. У зв`язку з викладеним, позивач вимушена звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 26.02.2020 року позов [PERSON] до Харківської регіональної державної лабораторії Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів про стягнення грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку- залишено без руху. Надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом 10 днів з дня отримання копії даної ухвали. На виконання ухвали суду від 26.02.2020 року представником позивача [PERSON] - [PERSON].вказані недоліки були усунуті та ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 04.03.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до Харківської регіональної державної лабораторії Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів про стягнення грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку. Призначено судове засідання. 02.04.2020 року на адресу суду від представника відповідача Харківської регіональної державної лабораторії Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачівнадійшов відзив на позовну заяву, у якому представник відповідача просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на наступні обставини. Так, Харківська регіональна державна лабораторія Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів - є державною установою, яка створена шляхом реорганізації Міської державної служби ветеринарної медицини м. Харкова на підставі наказу Голови Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів Лапи В.І. №110 від 12.02.2018 року. Відповідно до даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців датою створення відповідача є 27.12.2018 року. Цією ж датою була припинена діяльність Міської державної служби ветеринарної медицини м. Харкова. Під час процесу реорганізації комісією з реорганізації на чолі голови Митрофанова О.О. були ряд порушень діючого законодавства. Так, головою ліквідаційної комісії Митрофановим О.О. кошти Міської державної служби ветеринарної медицини м. Харкова, які перебували на рахунках та були призначені для виплати всіх необхідних платежів по розрахунку з працівниками Міської державної служби ветеринарної медицини м. Харкова, були витрачені на преміювання окремого кола працівників, що й призвело до виникнення даної ситуації. Діяльність комісії з реорганізації Міської державної служби ветеринарної медицини м. Харкова досліджується на теперішній час правоохоронними органами, у зв`язку з чим були порушені ряд кримінальних проваджень стосовно законності прийнятих комісією управлінських рішень по використанню державних коштів. У зв`язку з тим, що бюджетним кошторисом Харківської регіональної державної лабораторії Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів на 2020 рік не передбачені кошти для оплати заборгованості Міської державної служби ветеринарної медицини м. Харкова, тому проведення виплати позивачу заборгованості по компенсації за не використану відпустку було б порушенням бюджетного законодавства, яке відповідач не має право допустити. Крім того, 02.04.2020 року на адресу суду від представника відповідача Харківської регіональної державної лабораторії Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів надійшла заява про застосування строку позовної давності, у якій представник відповідача посилається на те, що наказ про звільнення позивача датований 03.01.2019 року, проте з позовом він звернувся у лютому 2020 року, тобто з пропущенням встановленого ст. 233 КЗпП України тримісячного строку. Стверджує, що оскільки [PERSON] просить стягнути компенсацію за невикористану щорічну відпустку, яка не відноситься до заробітної плати і не входить до її складу, на неї поширюється приписи ч.2 ст. 233 КЗпП України. У судове засідання учасники справи не з`явились, повідомлені про дату, час та місце судового засідання належним чином, надали заяви про розгляд справи у їх відсутність. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть учать у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові докази, приходить до наступних висновків. Судовим розглядом встановлено, що з 21.01.2015 року по 03.01.2019 року [PERSON] працювала у Міській державній лікарні ветеринарної медицини м. Харкова на посаді старшого касира централізованої бухгалтерії, 03.01.2019 року позивача було звільнено в порядку переведення до Обласної державної лікарні ветеринарної медицини на підставі п. 5 ст. 36 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки серії [NUMBER] (а.с. 4-8). З тексту наказу (розпорядження) №93-К Міської державної лікарні ветеринарної медицини м. Харкова від 03.01.2019 року про припинення трудового договору (контракту) також вбачається, що [PERSON] звільнено з 03.01.2019 року у порядку переведення до Обласної державної лікарні ветеринарної медицини за п.5 ст. 36 КЗпП України на підставі заяви позивача. Одночасно в даному наказі закріплено, що компенсація за невикористані щорічні відпустки з 21.01.2018 року по 29.12.2018 року тривалістю 29 календарних днів становить 8 550,07грн. (а.с. 13). На теперішній час вказана заборгованість у добровільному порядку не виплачена відповідачем, що визнано останнім у відзиві. Згідно з ч. 1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст. 12 ЦПК України та відповідно до ч.ч. 1, 5 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтями 77, 78, 79 ЦПК України встановлено правила визначення належності, допустимості, достовірності та достатності доказів. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно з ч. 1 ст. 94 КЗпП України, положення якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Водночас згідно зі ст. 1 Конвенції «Про захист заробітної плати» № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. В рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 надано офіційне тлумачення частини другої статті 233 КЗпП України, та зазначено, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Крім того, на підставі ст.2 Закону України «Про оплату праці» структуру заробітної плати можна визначити, беручи до уваги положення Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за № 114/8713 (далі - Інструкція № 114/8713), розробленої відповідно до Закону України від 17 вересня 1992 року N 2614-XII «Про державну статистику» та Закону України «Про оплату праці» з урахуванням міжнародних рекомендацій у системі статистики оплати праці й стандартів Системи національних рахунків (за змістом преамбули цієї Інструкції). Відповідно до п. 1.3 Інструкції № 114/8713 для оцінки розміру заробітної плати найманих працівників застосовується показник фонду оплати праці. До фонду оплати праці включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат. Фонд оплати праці складається з: фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат. До фонду додаткової заробітної плати, зокрема, відносяться оплата за невідпрацьований час, оплата, а також суми грошових компенсацій у разі невикористання щорічних (основної та додаткових) відпусток та додаткових відпусток працівникам, які мають дітей, у розмірах, передбачених законодавством. (п. 2.2.12. Інструкції № 114/8713) При цьому, інші виплати, що не належать до фонду оплати праці, встановлені в розділі 3 Інструкції № 114/8713, згідно з пунктом 3.9 якого до них відносяться суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні. Відповідно до ст. 24 Закону Украі?ни «Про відпустки», ст. 83 КЗпПУ у разі звільнення працівника и?ому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічноі? відпустки. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів. Так, частиною першою зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Разом з тим у частині другій цієї статті зазначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Виходячи зі змісту ч. 2 ст. 233 КЗпП України, можна зробити висновок про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат. Оскільки предметом даного спору є саме виплата компенсації за невикористані щорічні відпустки, така позовна вимога може бути пред`явлена працівником без обмеження будь-яким строком. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують в державах - учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (Проніна проти України, №63566/00, пр.23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006р.). Таким чином, з урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обов`язок подавати докази покладається на сторони процесу, а суд зобов`язаний розглядати справу виключно на підставі поданих сторонами доказів і в межах заявлених позовних вимог із застосуванням способу захисту прав, обраного позивачем. Так, суд вважає за необхідне відхилити доводи відповідача відносно того, що компенсація за невикористані щорічні відпустки не відносяться до заробітної плати, на неї не нараховується єдиний внесок згідно п.п. 2.2.12 пункту 2 Інструкції, а тому розповсюджуються положення ст. 233 КЗпП України щодо можливості звернення до суду в межах тримісячного строку з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Разом з тим, оскільки, судом було беззаперечно встановлено те, що у відповідача перед позивачем обліковується заборгованість із виплати компенсації за невикористану щорічну відпустку, то суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до Харківської регіональної державної лабораторії Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів про стягнення грошової компенсації за невикористану щорічну відпусткупідлягають задоволенню у повному обсязі, отже з відповідача на користь позивача підлягає стягненню грошова компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 8 550, 07 грн.. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» з відповідача на користь держави підлягає стяг ненню судовий збір у розмірі 840, 80 грн., від якого позивач звільнена при зверненні з позовом. На підставі викладеного і

Outcome: approved