Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-12 00:00:00

22.08.2019 року [PERSON] (далі - позивач) звернувся в суд з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (далі - відповідач) про стягнення грошових коштів. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в період з 03.12.2018 року по 05.12.2018 року відповідач безпідставно видав кредитні кошти невідомій особі, яка шляхом незаконного віддаленого доступу подавала заявки на укладення кредитних договорів на його ім`я. Так, відповідач електронним запитом невідомої особи: 03.12.2018 року провів платіж, списавши з його кредитних коштів суму в розмірі 22039,13 грн. (у валюті операції), 22700,27 грн. (у валюті карти) та 887,27 грн. (комісії) код квитанції 11202309793501; 04.12.2018 року провів платіж, списавши з його кредитних коштів суму 22039,13 грн. (у валюті операції), 22700,27 грн. (у валюті карти) та 887,27 грн. (комісії) код квитанції 11202461614501; 04.12.2018 року невідомій особі суму коштів 10000,00 грн. на підставі незаконно укладеного від його імені договору на швидкий кредит № 18120417634153; 04.12.2018 року видав невідомій особі суму коштів 5000,00 грн. на підставі незаконно укладеного від його імені договору на швидкий кредит № 18120417634169; 04.12.2018 року провів платіж, списавши з його кредитних коштів суму в розмірі 18503,12 грн. (у валюті операції), 19058,21 грн. (у валюті карти) та 746,21 грн. (комісії) код квитанції 11202463559501; 04.12.2018 року провів платіж, списавши з його кредитних коштів суму в розмірі 102,00 грн. (у валюті операції), 106,08 грн. (у валюті карти) та 4,08 грн. (комісії) в користь [PERSON] . На підставі поданих ним 04.12.2018 року заяв про повернення незаконно списаних коштів та отримання кредитів, відповідач повернув йому 41758,48 грн. Вказує, що в результаті проведених операцій залишок боргу, який створений невідомою особою шляхом подання електронних заявок на отримання кредиту та який рахується за ним, складає 7805,24 грн. та 15000,00 грн., що всього становить 22805,24 грн. З огляду на те, що банк не забезпечив безпеку платежів, прийняв до виконання не ним ініційовані операції, безпідставно без його згоди видав кредит та списав з його рахунків кошти на суму 22805,24 грн., що спричинило порушення прав та виникнення збитків для нього. Посилаючись на вищенаведене, позивач просить суд стягнути з відповідача в його користь безпідставно списані з рахунку кошти в розмірі 22805,24 грн. та 10000,00 грн. моральної шкоди. Крім того, просить суд стягнути з відповідача в його користь витрати на правничу допомогу в розмірі 10000,00 грн. Позивач та його представник в судовому засіданні підтримали позовну заяву, з підстав в ній зазначених. Просили суд позовні вимоги задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, просив суд відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що між сторонами було укладено договір на відкриття та обслуговування карткового рахунку № SAMDNWFC00009292490 від 16.09.2014 року. Згідно банківської виписки в період з 03.12.2018 року по 05.12.2018 року відповідач, зокрема, за електронним запитом: 03.12.2018 року провів платіж, списавши з кредитних коштів позивача суму в розмірі 22039,13 грн. (у валюті операції), 22700,27 грн. (у валюті карти) та 887,27 грн. (комісії) код квитанції 11202309793501; 04.12.2018 року провів платіж, списавши з кредитних коштів позивача суму 22039,13 грн. (у валюті операції), 22700,27 грн. (у валюті карти) та 887,30 грн. (комісії) код квитанції 11202461614501; 04.12.2018 року видано суму коштів 10000,00 грн. на підставі укладеного від імені позивача договору на швидкий кредит № 18120417634153 ; 04.12.2018 року видав суму коштів 5000,00 грн. на підставі укладеного від імені позивача договору на швидкий кредит № 18120417634169 ; 04.12.2018 року провів платіж, списавши з кредитних коштів позивача суму в розмірі 18503,12 грн. (у валюті операції), 19058,21 грн. (у валюті карти) та 746,21 грн. (комісії) код квитанції 11202463559501; 04.12.2018 року провів платіж, списавши з кредитних коштів позивача суму в розмірі 102,00 грн. (у валюті операції), 106,08 грн. (у валюті карти) та 4,08 грн. (комісії) в користь [PERSON] . На підставі поданих позивачем 04.12.2018 року заяв про повернення незаконно списаних коштів та отримання кредитів, відповідач повернув [PERSON] 41758,48 грн., зокрема 04.12.2018 року суму в розмірі 22039,13 грн. та суму в розмірі 18503,12 грн., як кошти за скасованим платежем, 05.12.2018 року суму в розмірі 1216,23 грн., як комісію. Однак, в результаті проведених операцій залишок боргу, який рахується за позивачем складає 7805,24 грн. та 15000,00 грн., що всього становить 22805,24 грн. 04.12.2018 року [PERSON] звернувся до Луцького відділу поліції ГУНП у Волинській області з повідомленням про вчинення злочину, яке було зареєстроване 05.12.2018 року в ЄРДР під № 12018030010004481 за правовою кваліфікацією: ч. 1 ст. 185 КК України. Відповідно до пункту 1.1.5.5 Умов та Правил надання банківських послуг банк не несе відповідальність у випадку, якщо інформація про рахунки клієнта, карту, контрольну інформацію клієнта, ідентифікатор користувача, паролі система Приват24, паролі (ніку) Mobile Banking або проведених клієнтом операціях стане відомою іншим особам внаслідок несумлінного виконання клієнтом умов їх зберігання та використання і/або прослуховування або перехоплення інформації в каналах зв`язку під час використання цих каналів. Згідно пункту 1.1.5.13 Умов клієнт несе відповідальність у повному обсязі за всі операції, що супроводжуються авторизацією, до моменту письмової заяви клієнта про блокування картки/рахунку на рух коштів, номера мобільного телефону на надання банківських послуг. У пункті 1.1.5.14 цих Умов визначено, що клієнт відповідає за усі операції в повному обсязі, здійснені у підрозділах банку, через пристрої самообслуговування, систему MobileBanking, систему «Приват24» з використанням передбачених цими Умовами засобів його ідентифікації і аутентифікації. Пунктом 1.1.5.29 передбачено, що держатель несе відповідальність за всі операції, що супроводжуються авторизацією, до моменту звернення власника картки до банку та блокування картки, і за всі операції, які не супроводжуються авторизацією, до моменту постановки картки в стоп-лист платіжною системою, в разі, якщо його дії або бездіяльність призвели до втрати електронного платіжного засобу, розголошення ПІНа або іншої інформації, яка дає можливість ініціювати платіжну операцію. Згідно із статтею 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунку клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. У пунктах 32.1, 32.7 статті 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» визначено, що банк, що обслуговує платника, та банк, що обслуговує отримувача, несуть перед платником та отримувачем відповідальність, пов`язану з проведенням переказу, відповідно до цього Закону та умов укладених між ними договорів. Банк платника не має права на списання з рахунка платника коштів за розрахунковим документом після отримання документа на його відкликання. Згідно із пунктом 37.2 статті 37 Закону у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов`язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню у розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними. Пунктами 1.15, 1.23, 1.24, 1.32 статті 1 Закону визначені умови, за яких рух коштів вважається неналежним (неправомірним) переказом, а саме: ініціатором такого переказу має бути особа, яка не є платником, тобто якій не належить рахунок, з якого ініціюється платіж (неналежний платник), а кошти мають бути списані з рахунку неналежного платника помилково або неправомірно та зараховані на рахунок неналежного отримувача, тобто особи, яка не має законних підстав на одержання переказу. Ініціювання переказу коштів може здійснюватися шляхом використання держателем електронного платіжного засобу, тобто платіжної картки (стаття 21 Закону). Відповідно до пункту 14.12 статті 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» користувач зобов`язаний використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень. Використання електронного платіжного засобу за довіреністю не допускається, крім випадку емісії додаткового електронного платіжного засобу для довіреної особи. Згідно з пунктом 14.16 статті 14 цього Закону користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу зобов`язаний негайно повідомити банк у спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення держателем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів. Відповідно до пункту 14.14 статті 14 цього Закону під час реєстрації банком повідомлення користувача щодо втрати електронного платіжного засобу банк зобов`язаний відобразити дату та час повідомлення. Відповідно до пунктів 6.3-6.8 Положення «Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого Постановою Правління Національного Банку України від 30 квітня 2010 року №223, чинного на час виникнення спірних правовідносин, користувач зобов`язаний контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції, які не виконувалися користувачем. Користувач зобов`язаний негайно повідомити емітента або визначену ним юридичну особу про втрату спеціального платіжного засобу в порядку та формі, установлених договором. В іншому разі емітент не несе відповідальності за платіжні операції, ініційовані за допомогою цього спеціального платіжного засобу, до отримання такого повідомлення, якщо інше не встановлено договором. Емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату спеціального платіжного засобу зобов`язаний ідентифікувати держателя і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором. Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату спеціального платіжного засобу зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього спеціального платіжного засобу. Порядок подання повідомлення та/або заяви про втрату спеціального платіжного засобу та внесення спеціального платіжного засобу до стоп-списку і його вилучення з нього визначаються у внутрішньобанківських правилах банку, розроблених з урахуванням вимог цього Положення, Правил платіжної системи, та обумовлюються в договорі. Емітент у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин. Таким чином, за змістом наведених норм тягар доказування зазначених обставин несе банк. Банк як емітент платіжної картки під час отримання повідомлення про втрату спеціального платіжного засобу зобов`язаний ідентифікувати держателя і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором, як передбачено Положенням «Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням». Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 та ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як встановлено судом, позивач наступного дня після першого несанкціонованого списання коштів з його рахунку про даний факт повідомив банк, звернувшись безпосередньо у відділення АТ КБ «Приватбанк» по вул. Дружби Народів, 4а, м. Луцьк, Волинська область, з вимогою вчинення дій щодо блокування операцій по картці та повернення коштів. Банк повернув [PERSON] частково кошти в сумі 41758,48 грн., після чого у зв`язку з наявністю залишку боргу, останній звернувся 10.12.2018 року із письмовою заявою до банку. Крім того, 04.12.2018 року [PERSON] звернувся і до правоохоронних органів з відповідною заявою про вчинення злочину, за якою триває досудове розслідування кримінального провадження. Тому, доводи банку щодо того, що звернення позивача до банку фактично через тиждень після здійснення вищевказаних транзакцій унеможливило повернення всіх коштів на рахунок, не можуть бути взяті до уваги, оскільки позивач звертався з повідомленням про несанкціоновані операції відразу після того, як дізнався про їх проведення, на підставі чого банком було частково повернуто йому кошти. При цьому, посилаючись відповідача на ту обставину, що кошти були частково повернуті [PERSON] за зверненням останнього, у зв`язку перерахуванням ним коштів за помилково вказаними реквізитами, представником відповідача не надано суду доказів, що звернення [PERSON] за № 21410167 стосувалось саме повернення йому помилково перерахованих коштів. Згідно ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Позивач свої вимоги про недійсність проведених платежів за його карткою обґрунтовує відсутністю його волевиявлення на переказ коштів, укладення договорів за «Миттєвою розстрочкою» та бездіяльністю відповідача, що призвело до порушення його прав. Так, з наданих до матеріалів справи знімків екрану мобільного телефона позивача вбачається, що було здійснено блокування та заміни його sim-карти, відновлення пароля до веб-системи самообслуговування для його номера, входу до його облікового запису на пристрої Windows та заміну пароля його облікового запису, що свідчить про використання невідомими особами можливості перевипуску SIM-картки позивача і таким чином заволодіння фінансовим номером останнього, а відтак - і доступом до його рахунку. При цьому, заперечуючи проти позову, відповідач доказів того, що [PERSON] порушив Умови та Правила надання банківських послуг, своїми діями сприяв незаконному використанню інформації, яка дала змогу ініціювати третій особі проведення платіжних операцій, АТ КБ «ПриватБанк» суду не надано. За змістом статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Отже, відповідач не довів, що позивач втрачав та/або сприяв незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дала змогу ініціювати платіжні операції щодо перерахування з його карткового рахунку грошових коштів та при цьому не надав доказів того, що банком було вжито всіх можливих заходів для запобігання порушення прав позивача та їх поновлення. Крім того, відповідачем не надано жодних доказів про те, чи проводилось банком службове розслідування за вказаним фактом і які його результати. Таким чином, зважаючи на те, що банком не доведено вчинення позивачем дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за карткою, та він, виявивши безпідставне списання коштів, невідкладно повідомив банк та правоохоронні органи про цей факт, враховуючи наявність кримінального провадження, у межах якого встановлюється особа, яка протиправно заволоділа грошовими коштами, слід дійти висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] . Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Із роз`яснень, даних в п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», вбачається, що розмір моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Враховуючи характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач внаслідок протиправних дій щодо нього, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд прийшов до висновку, про наявність підстав для стягнення моральної шкоди, однак в розмірі, що є меншим від заявлених вимог, тобто в розмірі - 1000,00 грн. Згідно з статтею264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання, зокрема, щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру фізичною особою сплачується 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працезданих осіб. Позивач звільнений від сплати судового збору за подання даного позову на підставі ст. 22 ЗУ «Про захист прав споживачів». Тому з відповідача в корить держави слід стягнути суму в розмірі - 768,40 грн. судового збору. Також, згідно положень ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Положеннями частини 8 статті 141 ЦПК України, яка регулює розподіл судових витрат, передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підстав поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Приймаючи до уваги, що матеріалами справи підтверджується понесення позивачем витрат на правничу допомогу в розмірі 6000,00 грн., тому підлягають стягненню в користь останнього з відповідача. На підставі наведеного та

Outcome: partial