Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-19 00:00:00

24.07.2017 року позивач звернувся до Марківського районного суду Луганської області з даним позовом, в якому просить визнати недійсним з моменту вчинення Договір майнового лізингу від 17.07.2017 року № 805262, укладений між ним та ТОВ «ІГК+»; стягнути з ТОВ «ІГК+» на його користь кошти загальною сумою 140 000,00 грн. Свої вимоги обгрунтовує тим, що 17 липня 2017 року між ним та ТОВ «ІГК+» в особі [PERSON], яка діяла на підставі довіреності № 62 від 01.02.2015р. укладений Договір майнового лізингу № 805262, предметом якого є надання [PERSON] послуг, спрямованих на придбання трактора МТЗ-82 Беларус 2013 року випуску, червоного кольору. Відповідно до п.5.2 Вартість предмету лізингу становить 180 000 грн., а сума авансового платежу становить 50% від повної вартості трактора, тобто 90 000 грн. трактора, ним на рахунок відповідача 02.03.2015 року була перерахована «вартість фінансування» в сумі 36 000 грн., про що свідчить банківський чек від 02.03.2015 року за яким сума комісії становить 364 грн. 00 коп. Додатку №3 вартість предмета лізингу становить 200 000 грн., сума авансового платежу становить 50% від вартості трактору тобто 100 000 грн., а сума комісії складає 5% від повної вартості предмету, а саме: 10 000 грн. На виконання умов договору, ним 17.07.2017 року перераховано на рахунок ТОВ «ІГК» 40 000 грн., а 22.07.2017 року перераховано 100 000 грн., тобто позивач виконав всі покладені відповідно договору обов'язки. На теперішній час ТОВ «ІГК+» свої зобов'язання, передбачені п.4.1 не виконав та не передав йому трактор МТЗ-82 Беларус. Враховуючи те, що позивач, як одна із сторін договору фінансового лізингу є фізичною особою, то цей договір повинен бути обов'язково нотаріально посвідченим. Проте Договір від 17.07.2015р № 805262 нотаріально не посвідчувався. Згідно ч.1 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Крім того, на момент укладання даного Договору ТОВ «ІКГ+» надавав відповідні фінансові послуги не будучі фінансовою установою і не маючи на це відповідної ліцензої. Позивач вважає, що укладений від 17.07.2017 Договір № 805262 з відповідачем, був укладений під впливом обману та із застосуванням нечесної підприємницької практики, зокрема, вважає, що вона отримала не чітку, неправдиву інформацію стосовно оспорюваного Договору, дії відповідача є забороненими. Тому на його думку укладений Договор є такими, що не відповідаює чинному законодавству України, грубо порушує його права як громадянина України, Договор не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним та не відповідає його внутрішній волі на момент укладення Договору та на даний час, а тому підлягає визнанню судом недійсним. Позивач в судове засідання не з'явився, до судового розгляду справи надав заяву, в якій він просив розглянути справу за його відсутності, а також не заперечував проти винесення заочного рішення. Відповідач в судові засідання, призначені на 07.09.2017, на 27.09.2017, 20.10.2017 не з'явився, про час і місце судових засідань повідомлявся належним чином, шляхом надсилання на його адресу судових повісток зі зворотніми повідомленнями, а також оголошенням в газеті «Урядовий кур'єр» від 04.10.2017 року №186. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Тому зі згоди позивача суд вважає можливим провести заочний розгляд справи у відсутність сторін та ухвалити заочне рішення у справі, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. 20.10.2017 згідно ст.225 ЦПК України, без виходу суду до нарадчої кімнати, постановлено ухвалу про заочний розгляд справи з занесенням до журналу судового засідання. В силу положень ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши позовну заяву та дослідивши письмові докази по справі, судом встановлено наступні обставини і визначені відповідно до них правовідносини. Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Судом встановлено, що 17 липня 2017 року між [PERSON] та ТОВ «ІГК+», в особі [PERSON], що діяла на підставі довіреності № 62 від 01.02.2015р. було укладено Договір № 805262 фінансового лізингу згідно якого лізингодавець зобов'язався придбати та передати на умовах майнового лізингу у користування майно, а лізингоодержувач зобов'язався прийняти предмет Лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього Договору. Предметом лізингу по даному договору є трактор МТЗ-82 Беларус 2013 року випуску червоного кольору (а.с.6-16). Пунктом 3.1 Договору визначено, що предметом лізингу передається у користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 120(сто двадцять) робочих днів з моменту сплати позивачем на рахунок відповідача авансового платежу та комісії за передачу предмету лізингу. Відповідно до п.5.2. вартість предмета лізингу на момент укладання даного договору складає 180 000,00 грн., а сума авансового платежу становить 50% від повної вартості трактора, тобто 90 000 грн. трактора, яку [PERSON] перерахував на рахунок відповідача 02.03.2015 року, а також перераховано «вартість фінансування» в сумі 36 000 грн., що підтверджується квитанціями. Додатку №3 вартість предмета лізингу становить 200 000 грн., сума авансового платежу становить 50% від вартості трактора тобто 100 000 грн., а сума комісії складає 5% від повної вартості предмету, а саме 10 000 грн. На виконання умов договору позивач 17.07.2015 перерахував на рахунок ТОВ «ІГК+» 40 000 грн., а 22.07.2015 ще 100 000 грн. (а.с.21). Згідно з п.п. 4.1,5.1 Договору лізингодавець зобов'язаний передати у користування та володіння Лізингоодержувачу предмет лізингу протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу та комісії за передачу предмету лізингу. Згідно з п.7.1 Договору даний договір вступає в силу з моменту підписання його сторонами та діє до повного виконання зобов'язань сторонами, але не бульше 76 календарних місяців з моменту підписання даного договору. В даному випадку компанія ТОВ «ІГК+» істотно порушила умови договору, не поставив трактор МТЗ-82 Беларус позивачу в установлені договором строки, чим завдав йому збитки останньому. До спричинених збитків відносяться: авансовий платіж в сумі 100 000 грн., сплата «комісії» в сумі 10 000 грн., часткові щомісячні платежі в розмірі 30 000 грн. та суми комісії за проведення цих платехів банківською установою в сумі 900 грн. Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Згідно ч.ч.1,2 ст. 806 ЦК україни за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. Згідно зі ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Згідно ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню посвідченню. Згідно ч.1 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Згідно ч. 1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Таким чином, оскільки договір фінансового лізингу між сторонами нотаріально не був посвідчений, він у відповідності до ст.ст. 220, 236 ЦК України є нікчемним з моменту його вчинення, в даному випадку з 17 липня 2015 року (а.с.6-16). Згідно ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ч. ч. 1, 4 та 5 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Згідно розяснень пунктів 4, 6 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику у справах про визнання правочинів недійсними» судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Так, у п. 5 Постанови, вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Згідно розяснень п. 10 зазначеної постанови реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Згідно розяснень п. 13 зазначеної постанови з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. Враховуючи те, що [PERSON], як одна із сторін договору фінансового лізингу є фізичною особою, то цей договір повинен бути обов'язково нотаріально посвідченим. Проте, як встановлено судом даний договір нотаріально не був посвідчений, а тому він є недійсним (нікчемним), а тому відповідач зобов'язаний повернути позивачу в натурі все, що він одержав на виконання цього правочину, а саме 140 900 (сто сорок тисяч дев'ятсот) гривень 00 копійок, оскільки позивач довів суду свої вимоги, надавши достатньо доказів на їх підтвердження, тоді як відповідач не надав жодних заперечень та доказів, які б спростовували вимоги позивача. Оцінюючи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні про належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також і взаємний зв'язок у сукупності, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позову. Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до ч. З ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав. Згідно ч.3 ст. 88 ЦК україни, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а також додаткові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: partial