Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-11 00:00:00

22 вересня 2014 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до ФОП [PERSON] про стягнення заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку, обґрунтувавши свої вимоги тим, що 01 квітня 2011 року між нею та ФОП [PERSON], укладено безстроковий трудовий договір. Згідно умов трудового договору вона працювала продавцем непродовольчих товарів у магазині «[INFO]», розташованому за адресою [ADDRESS]. Заробітна плата зазначена у договорі 650 грн. щомісячно. Час виконання трудових обов'язків визначений з 08 год. 00 хв. до 12 год. 00 хв. або з 14 год. 00 хв. до 18 год. 00 хв. згідно графіку. Однак, фактично усі продавці працювали у літній час з 08 год. 00 до 20 год. 00 хв., а у зимовий час з 08 год. 00 хв. до 19 год. 00 хв., а середньомісячна заробітна плата складала 1800 грн., яку вона отримувала під підпис у відомості. 01 червня 2014 року у зв'язку з виниклими обставинами у м. Слов'янську, вона вимушена була виїхати в м. Святогірськ, як біженка та проживала у школі - інтернаті «Лісна». 16 вересня 2014 року вона була звільнена за власним бажанням за ст. 38 КЗпПУ. Письмове повідомлення відповідача нею було отримано 17 вересня 2014 року. При її звільненні не було проведено ніяких розрахунків, а саме не виплачена заробітна плата за час простою та грошова компенсація за невикористану відпустку. Посилаючись на положення ст. 113 КЗпПУ, просить стягнути з відповідача не сплачену заробітну плату, яка в грошовому виражені складає 6300 грн., та суму компенсації за невикористану відпустку, яка складає 1800 грн. У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала заявлені позовні вимоги, просила їх задовольнити повністю, пояснення надала аналогічні викладеним у позовній заяві, додатково зазначивши, що останнім її робочим днем було 21 квітня, вона здала звітність та два тижні до 04 травня 2014 року знаходилася у відпустці, однак з 01 травня 2014 року в м. Слов'янську почалися військові дії, і вона вже не змогла вийти на роботу через те, що було нічим добиратися до магазину, а [PERSON] сказала, що знайшла їй тимчасову заміну. 10 липня 2014 року вона повернулася в м. Слов'янськ, подзвонила іншим продавчиням, які повідомили, що товару немає, отже, немає й роботи. 16 вересня 2014 року, вона написала заяву про звільнення, яку надала до центру зайнятості та отримала трудову книжку. По телефону повідомили, що ніяких розрахунків не будуть проводити, оскільки підприємство не працювало через простій.17 вересня 2014 року їй надійшло поштове повідомлення та вона отримала на пошті лист від ФОП [PERSON] про те що вона не з'являється на робочому місці та не відповідає не телефонні дзвінки. Але їй ніхто не дзвонив, на роботу в період з травня по час звільнення - не викликали. Справжній графік роботи був відмінним від того, який зазначено у договорі. Зарплата нараховувалася залежно від виручки та виробітку, приблизно, в середньому вона отримувала 1800 грн. Відповідач ФОП [PERSON] у судове засідання не з'явилася, про день час та місце судового розгляду була повідомлена належним чином, надала суду заяву, в якій просить судовий розгляд провести без її участі, за участю її представника - адвоката [PERSON], у позовних вимогах просить відмовити повністю. Згідно наданого суду заперечення проти позову, вважає, що обставини, які викладені в позові не відповідають дійсності. Заробітна плата [PERSON] складала 1069 грн. на місяць, про що свідчить заява позивача про зміну робочого часу і окладу від 01 січня 2013 року, додаткова угода від 01 січня 2013 року, яка зареєстрована Слов'янським міським центром зайнятості за №452/13 від 11 січня 2013 року до трудового договору № 05371100331 від 01 квітня 2011 року, та розрахунково-платіжні відомості. Крім того, позивач був відсутній на робочому місці з 16 квітня 2014 року, а не з 01 червня 2014 року, про що було складено відповідні акти. Доводять факт відсутності відповідача на робочому місці і табель обліку використання робочого часу за період з квітня по вересень місяці 2014 року. Позивач не заперечує, що перебувала у м. Святогірську, а не на робочому місці в м. Слов'янську. Вважає, що ст. 113 КЗпП України не підлягає застосуванню, до спірних правовідносин, оскільки ситуація, що виникла у м. Слов'янську, пов'язана з антитерористичною операцією. Магазин у якому працював позивач, працював постійно, однак [PERSON] на роботу не виходила. 16 вересня 2014 року позивачу була запропонована виплата компенсації за невикористану відпустку за період з 01 серпня 2013 року по 16 вересня 2014 року у сумі 366 грн. 05 коп., однак, вона відмовилася від коштів, що підтверджується актом. Позивач була у відпустці у липні 2013 року, що підтверджується розрахунково-платіжною відомістю № 7 за липень 2013 року. Відповідач також, не погоджується з розрахунками, які наведені у позові, оскільки вони суперечать чинному законодавству. Посилаючись на наведене, просить відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Представник відповідача - адвокат [PERSON] у судовому засіданні заявлені позовні вимоги не визнав, просив відмовити в їх задоволенні, посилаючись на обставини, аналогічні викладеним у запереченнях відповідача [PERSON] Додав, що в період проведення бойових дій у м. Слов'янськ магазин «[INFO]» постійно подовжував свою роботу, простій в роботі - був відсутній, а тому і відсутні і правові підставі застосування ст. 113 КЗпП України, на яку у своєму позові посилається позивач. У судовому засіданні представник Управління соціального захисту населення Слов'янської міської ради Винник О.В., яка діє на підставі довіреності від 01 серпня 2014 року, як представник організації залученої до участі у справі ухвалою суду від 20 жовтня 2014 року для надання висновку щодо існування ситуації небезпечної для життя чи здоров'я працівника або людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища у 2014 році у м. Слов'янську, надала такі пояснення. У структурі Управління передбачено відділ з питань праці та соціально-трудових відносин, який на виконання ст. 263 КЗпПУ, ст. 35 ЗУ «Про охорону праці», ст. 18, 34 ЗУ «Про місцеве самоврядування» здійснює контроль за охороною праці, забезпеченням соціального захисту працівників, установ та організацій усіх форм власності, у тому числі зайнятих на роботах із шкідливими та небезпечними умовами праці. Одним із основних завдань відділу є здійснення контролю за виконанням законів і постанов Уряду з питань охорони праці, проте до повноважень спеціалістів відділу не належить надання висновку щодо існування ситуації небезпечної для життя чи здоров'я працівника або для людей, які його оточують і навколишнього природного середовища. Представник відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Слов'янську Ліцоєва С.В., залучені до участі у справі ухвалою суду від 29 жовтня 2014 року для надання висновку щодо існування ситуації небезпечної для життя чи здоров'я працівника або людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища у 2014 році у м. Слов'янську, у судовому засіданні надала письмові пояснення по справі згідно яких, надання висновків щодо існування ситуації, небезпечної для життя чи здоров'я працівника у 2014 році у м. Слов'янську, яка викликана зовнішнім фактором - військовими діями - проведенням на той час в місті антитерористичної операції, не входить в компетенцію Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві, виходячи з такого. Базовим законом, який регулює діяльність Фонду є Закон України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Статтею 22 цього Закону визначено перелік заходів з профілактики нещасних випадків, які здійснюються Фондом, а статтею 23 - права страхових експертів з охорони праці. Пунктом 4.2.1. Положення про службу страхових експертів з охорони праці, профілактики нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, затвердженого постановою правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 20 грудня 2011 року №63 визначений перелік повноважень, які надаються страховим експертам з охорони праці для реалізації статутних завдань. Серед цих повноважень відсутнє надання висновків щодо встановлення факту наявності виробничої ситуації, небезпечної для життя чи здоров'я працівника або для людей, які його оточують, або для виробничого середовища чи довкілля, яка викликана не умовами праці (шкідливими і небезпечними виробничими факторами), а зовнішнім фактором - військовими діями - проведенням на той час в м. Слов'янську антитерористичної операції. Крім того, відповідно до розділу VI Положення стан умов і безпеки праці та профілактичної роботи на підприємствах перевіряється шляхом проведення планових та позапланових перевірок. Згідно п.1.7. страхові експерти не можуть залучатись до виконання функцій та обов'язків, не передбачених Законом. Статтею 10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року №1669-VII встановлено, що єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов'язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України. З приводу збереження місця роботи працівників, які переміщуються з районів проведення антитерористичної операції або залишаються у таких районах є відповідні роз'яснення Міністерства соціальної політики України, в яких роз'яснюється, що неможливість повернення працівника на підприємство, яке знаходиться в зоні проведення АТО, не є простоєм. З метою врегулювання на законодавчому рівні питань збереження трудових відносин та надання відпусток працівникам за місцем роботи на території проведення АТО Міністерство соціальної політики України розробило проект Закону України «Про внесення зміни до ст. 25 Закону України «Про відпустки», яким пропонується надавати працівникам відпустку без збереження заробітної плати на весь період проведення АТО». Прийняття зазначеного проекту на думку Міністерства соціальної політики України сприятиме збереженню робочих місць за такими працівниками, зарахуванню періоду їх відсутності на роботі у зв'язку з проведенням АТО до стажу роботи та дасть змогу таким працівникам вжити заходів для збереження їх життя і здоров'я без ризику втрати роботи. Суд, заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, представників установ, залучених до участі у справі та дослідивши матеріали справи, а також, допитавши свідків, приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з огляду на таке. У судовому засіданні встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що 01 квітня 2011 року між позивачем [PERSON] та ФОП [PERSON] укладено безстроковий трудовий договір №03371100331, зареєстрований у Слов'янському міському центрі зайнятості. За даним трудовим договором [PERSON] прийнято на посаду продавця непродовольчих товарів в магазині за адресою: [ADDRESS], про що зроблено відповідний запис у її трудовій книжці під № 25 від 01 квітня 2011 року(а.с. 4-5). 01 січня 2013 року між сторонами було укладено додаткову угоду до трудового договору, згідно якої ФОП зобов'язується оплачувати роботу працівника в розмірі 1069 грн. 00 коп. на місяць та час виконання робіт установлено з 08 до 12 год. або з 13 до 17 год. згідно з графіком на місяць. Додаткова угода зареєстрована Слов'янським міським центром зайнятості 11 січня 2013 року № 452/13 (а.с. 32). Згідно розрахунково-платіжних відомостей за період з січня по квітень місяці 2014 року включно, [PERSON] щомісячно отримувала заробітну плату у розмірі 1069 грн. 00 коп., крім квітня 2014 року, коли нею було отримано заробітну плату відповідно відпрацьованому часу 566 грн. 70 коп. (а.с. 32-35). Згідно розрахунково-платіжних відомостей за період з травня по вересень місяці 2014 року, [PERSON] заробітна плата не нараховувалася та не виплачувалася (а.с. 36-40). Вирішуючи позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь [PERSON] невиплаченої заробітної плати при звільненні в сумі 6300 грн. за час простою на роботі, суд виходить з такого. Поняття «простій» законодавчо наведено у ст. 34 КЗпП України і визначено як призупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічним умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. Статтею 113 КЗпП України встановлено, що час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити власника або уповноважений ним орган чи бригадира, майстра, інших посадових осіб. Час простою з вини працівника не оплачується. Отже, вирішуючи спір про оплату простою, необхідно встановити факт простою й наявність чи відсутність вини працівника в цьому. Така правова позиції викладена Верховним Судом України в ухвалі від 07 липня 2011 року. Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилалася на ту обставину, що з 01 травня 2014 року в м. Слов'янську була розпочата антитерористична операція, у зв'язку з чим магазин «[INFO]» не працював. Через початок бойових дій в червні місяці вона була вимушена виїхати з міста. Заперечуючи проти позову, відповідач зазначав, що в період з травня до вересня 2014 року в магазині «Карабейник» простоїв не було, а позивач самовільно не виходила на роботу. Так, наданими по справі письмовими доказами, а саме актами про відсутність на робочому місці, складеними 16 квітня 2014 року, 21 квітня 2014 року, 30 квітня 2014 року, 31 травня 2014 року, 30 червня 2014 року, 31 липня 2014 року, 31 серпня 2014 року, 16 вересня 2014 року, та підписаними ФОП [PERSON], ФОП [PERSON], ФОП [PERSON], підтверджено, що продавець не продовольчих товарів [PERSON] без відповідного дозволу була відсутня на робочому місці(а.с. 41-49). Допитана, як свідок [PERSON], суду пояснила, що працює в магазині «[INFO]» три роки. Працювала зі [PERSON], проте, остання не працювала з квітня 2014 року. У квітні, червні, липні та серпні магазин працював. Вона отримувала заробітну плату, розмір якої становив від 1000 до 1090 грн. При отриманні заробітної плати розписувалася у відомостях. Графік роботи був з 08 год. 00 хв. до 05 год. 00 хв. Розповісти може тільки про свій робочий графік. Свідок [PERSON], суду пояснила, що орендує по [ADDRESS], одне з відповідачкою приміщення, в якому і працює. [PERSON] працювала у [PERSON] в магазині за адресою: [ADDRESS]. Магазин на час війни не закривався. Не працював лише 02 травня 2014 року. 16 квітня 2014 року було складено акт про не вихід на роботу [PERSON] З того часу остання не робочому місці не з'являлася. Дані обставини, також, підтверджуються відомостями табелів обліку використання робочого часу за період з квітня по вересень 2014 року(а.с. 50-61). Отже, як убачається з матеріалів справи та показань свідків, простою на роботі в магазині «[INFO]» за час з травня по вересень 2014 року не було. Суду не надано належних доказів такої обставини, крім пояснень позивача, які суперечать іншим зібраним у справі доказам. Крім того, як зазначала [PERSON] у червні 2014 року вона виїхала з міста, що свідчить про власне бажання позивача залишити місце роботи. Крім того, судом приймаються до уваги роз'яснення Міністерства соціальної політики України, викладені в листі від 11 серпня 2014 року № 8946/014-14/13 «Про збереження місця роботи працівників, які переміщуються з районів проведення антитерористичної операції або залишаються у таких районах» стосовно застосування роботодавцями положень статті 113 Кодексу законів про працю України. Так, відповідно до статті 34 Кодексу законів про працю, простій - це призупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. Час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) (стаття 113 КЗпП ). Разом з тим неможливість повернення працівника на підприємство, яке знаходиться в зоні проведення антитерористичної операції, на їхню думку, не є простоєм. Тому Мінсоцполітики з метою врегулювання на законодавчому рівні питань збереження трудових відносин та надання відпусток працівникам за місцем роботи на території проведення антитерористичних операцій розробило проект Закону України «Про внесення зміни до статті 25 Закону України «Про відпустки», яким пропонується надавати працівникам відпустку без збереження заробітної плати на весь період проведення антитерористичної операції. Згідно ч. 3 ст. 113 КЗпП України за час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров'я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток. Відповідно до ст. 6 ЗУ «Про охорону праці» працівник має право відмовитися від дорученої роботи, якщо створилася виробнича ситуація, небезпечна для його життя чи здоров'я або для людей, які його оточують, або для виробничого середовища чи довкілля. Він зобов'язаний негайно повідомити про це безпосередньо керівника або роботодавця. Факт наявності такої ситуації за необхідності підтверджується спеціалістами з охорони праці підприємства за участю представника профспілки, членом якої він є, або уповноваженої працівниками особи з питань охорони праці, а також страхового експерта з охорони праці. Таким чином питання наявності підстав для застосування частини третьої ст. 113 КЗпП України, на яку у своєму позові посилається позивач, має вирішуватись колегіально. Ухвалами суду від 20 жовтня 2014 року та від 29 жовтня 2014 року до участі у справі залучено відділ охорони праці Управління соціального захисту населення Слов'янської міської ради та відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Слов'янську для надання висновку щодо існування ситуації небезпечної для життя чи здоров'я працівника або людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища у 2014 році у м. Слов'янську, що є підставою для застосування ст. 113 КЗпП України. Проте, суду надано відмову від надання таких висновків, оскільки це не входить до компетенції даних установ. Отже, у судовому засіданні не було встановлено, як факту простою, так і існування виробничої ситуації, небезпечної для життя чи здоров'я працівників, а отже відсутні підстави для покладання на відповідача обов'язку проведення розрахунку з працівником у зв'язку з простоєм. Вирішуючи позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь [PERSON] компенсації за невикористану відпустку в сумі 1800 грн., суд виходить з такого. Так, відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Як встановлено судом, позивача [PERSON] було звільнено з роботи за власним бажанням з 16 вересня 2014 року згідно ст. 38 КЗпП України на підставі її заяви від 16 вересня 2014 року (а.с. 5-7). Розраховуючи суму несплаченої грошової компенсації за невикористану відпустку, позивач по даній цивільній справі, виходила з того, що її середньомісячна заробітна плата складає 1800 грн., отже, компенсація за невикористану відпустку тривалістю 24 дні за 2014 рік становить 1800 грн. Проте, позивачем не наведено жодного доказу збільшення заробітної плати до 1800 грн. та отримання її саме в такому розмірі, ані 1069 грн., як зазначено у додатковій угоді до безстрокового трудового договору та розрахунково-платіжних відомостях, наданих відповідачем. У судовому засіданні, допитана, як свідок [PERSON], суду повідомила, що [PERSON] є її рідною сестрою та вони разом працювали в мережі магазинів «[INFO]» з 2007 року по 2009 рік. Заробітну плату вони отримували по двох відомостях, у першій була прописана офіційна заробітна плата, а у другій, та яку отримували не офіційно. Сума у трудовому договорі відрізнялася від фактичної. У магазині графік роботи був влітку - з 08 до 20 год., взимку - з 08 до 19 год., без перерв по два тижні. З [PERSON] в офіційних трудових відносинах вона не перебувала. Аналогічні пояснення щодо графіку роботи та порядку отримання заробітної плати надала суду , допитана як свідок, [PERSON], яка працювала у магазині «[INFO]» та у теперішній час знаходиться у декретній відпустці з листопада 2013 року та [PERSON] є її матір'ю. Проте, такі показання свідків не підтвердженні будь-якими іншими доказами, а отже, не можуть бути прийняті судом до уваги. Згідно розрахунку, наданого відповідачем, сума компенсації за невикористану відпустку за період роботи з 01 серпня 2013 року по 16 вересня 2014 року становить 385 грн. 73 коп. При цьому позивачу вирахувана середньоденна заробітна плата за цей період у розмірі 22 грн. 69 коп., шляхом ділення загальної суми заробітку за весь період у розмірі 8055 грн. 93 коп. на 355 днів для розрахунку відпускних. Тривалість відпускних календарних днів визначено 18. Проте, з таким розрахунком суд не погоджується, а саме в частині тривалості відпускних календарних днів. Для розрахунку середньоденної заробітної плати відповідачем взято суму заробітку за період з вересня 2013 року по серпень 2014 року включно, отже календарний рік, та поділено на 355 календарних днів за винятком святкових та не робочих. Отже, при звільненні [PERSON] не була сплачена компенсація за невикористану відпустку за 12 місяців, що виходячи з кількості днів щорічної календарної відпустки, складає 24 дні. Сума компенсації розрахована шляхом множення кількості днів невикористаної відпустки на середньоденну заробітну плату (24х22,69=544 грн. 56 коп.). Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню та з відповідача на користь позивача підлягає стягненню компенсація за невикористану відпустку у сумі 544 грн. 56 коп., без урахування податків та обов'язкових платежів. Положеннями статті 88 ЦПК України визначено, що стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Судові витрати, як наголошується в статті 79 ЦПК України, складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи, до яких відносяться згідно до пункту 2 частини 3 цієї статті витрати на правову допомогу. Виходячи з аналізу вищенаведених статей Цивільного процесуального кодексу України та статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», судові витрати на правову допомогу - це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов'язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу. Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Як визначено в статті 56 ЦПК України, правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Така особа має право знайомитися з матеріалами справи, робити з них витяги, знімати копії долучених до справи документів, бути присутнім у судовому засіданні. Особа, яка має право на надання правової допомоги, допускається ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі. З наданих позивачем документів убачається, що [PERSON] сплатила гонорар у розмірі 300 грн. адвокату [PERSON] за складання цивільного позову. У такому процесуальному статусі, як особа яка надає правову допомогу, адвокат [PERSON] участі в розгляді справи не брав. Суду, також не надано договору на представництво інтересів та ордеру на ведення даної цивільної справи. Таким чином, наведені обставини дають підстави для висновку, що заявлені позивачем вимоги про стягнення на її користь витрат по справі, а саме 300 грн., не є витратами на правову допомогу та не підлягають відшкодуванню. Оскільки, у відповідності до положень ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» позивача звільнено від сплати судового збору за подання до суду позову з вимогами, що випливають із трудових правовідносин, згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України, судовий збір стягується з відповідача в дохід держави. Отже, судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп. підлягає стягненню з ФОП [PERSON] на користь держави.

Outcome: partial