Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-10 00:00:00

22 листопада 2018 року [PERSON] звернувся до Бориспільського міськрайонного\~суду Київської\~області з вказаним позовом, яким просить скасувати арешт накладений на квартиру [ADDRESS]. Вимоги обґрунтовано тим, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS]. В жовтні 2018 року позивач намагався вчинити нотаріальну дію по відношенню до власної квартири, проте нотаріус повідомив про наявний арешт вищевказаної квартири. З інформації Бориспільського міськрайонного відділу ДВС позивачу стало відомо, що арешт був накладений на підставі ухвали Бориспільського міського суду №б/н від 24 жовтня 2001 року. На звернення позивача Бориспільським міськрайонним судом Київської області надано копію ухвали суду від 24 жовтня 2001 року про застосування заходів забезпечення позову та рішення по даній справі, згідно якого в задоволенні касаційної скарги [PERSON] відмовлено. [PERSON] вказав, що наявним арештом порушуються його права як власника майна на вільне розпорядження, володіння та користування майном, а тому останній вимушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав. Позивач, належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи до суду не зявився, про причини неявки не повідомив, заяв чи клопотань на адресу суду не направив. Представник позивача в судове засідання не зявився, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позов підтримав та просив задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про день, час і місце слухання справи повідомлений належним чином. Направив до суду заяву про розгляд справи за відсутності їх представника, не заперечує проти задоволення позову та зняття арешту з квартири [PERSON] Зазначив, що згідно бази даних Автоматизованої системи виконавчих проваджень відкритих виконавчих проваджень щодо [PERSON], зареєстрованого за адресою: [INFO], на виконанні у Відділі не значиться. Суд на підставі ст. 223 ЦПК України розгляд справи провів у відсутність вказаних сторін. Згідно ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно положення ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Провівши підготовче судове засідання в порядку, передбаченому ст.197 ЦПК України, суд вважає за можливе ухвалити за його результатами рішення, зважаючи на визнання відповідачем позовних вимог у повному обсязі. Відповідно ч. 1 ст.\~4\~та ч. 1 ст.\~5 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Статтею 2\~Закону України\~«Про судоустрій\~і статус\~суддів» визначено, що\~суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і\~законами України,\~а також\~міжнародними договорами,\~згода на\~обовязковість яких\~надана Верховною\~Радою України.\~ Частинами 3, 4 ст. 12 ЦПК України\~встановлено,\~що кожна\~сторона повинна\~довести обставини,\~які мають\~значення для\~справи і\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч.\~1\~ст.\~81,\~89\~ЦПК України,\~кожна сторона\~повинна довести\~ті обставини,\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом. Суд\~оцінює докази\~за своїм\~внутрішнім переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному,\~обєктивному та\~безпосередньому дослідженні\~наявних у\~справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Частиною 1 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. За змістом ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. При розгляді справи судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] на праві приватної спільної власності належить квартира [ADDRESS], що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло № 6537 виданим Бориспільським міськвикон-комом 08 грудня 1999 року (а.с. 5). Відповідно ч. 1 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1. ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частина 1 ст. 319 ЦК України передбачає, що власник володіє, користується, розпоряджає-ться своїм майном на власний розсуд. Відповідно ч. 1 статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже, наявністю накладеного арешту на квартиру позивача, та не знятого до цього часу, порушуються права власності позивача, а тому таке порушення підлягає усуненню. Відповідно рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року під поняттям «охоронювані законом інтереси», що вживається в законах України, слід розуміти як прагнення до користування матеріальним та/або нематеріальним благом, так і зумовлений загальним змістом, об'єктивний і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і Законом України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності. Згідно постанови про арешт майна боржника та оголошення заборон на його відчуження від 25 жовтня 2001 року, на квартиру [ADDRESS] було накладено арешт на виконання ухвали Бориспільського міського суду від 24 жовтня 2001 року (а.с. 7). Відповідно вищезазначеної постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, дана постанова винесена з метою забезпечення позову у цивільній справі за заявою [PERSON] про визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру, вселення в квартиру і розподіл особового рахунку. Рішенням Бориспільського міського суду від 31 липня 2002 року позовні вимоги [PERSON] задоволено (а.с. 20). Рішенням Апеляційного суду Київської області від 17 жовтня 2002 року рішення суду І інстанції від 31 липня 2002 року скасовано і в задоволені позову [PERSON] відмовлено. Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Верховного суду України від 12 серпня 2003 року, в задоволенні касаційної скарги [PERSON] відмовлено, а рішення апеляційної інстанції від 17 жовтня 2002 року залишено без змін (а.с.11). Ухвала суду касаційної інстанції набрала законної сили 12 серпня 2003 року. На підставі наведеного суд приходить висновку, що на даний час розгляд справи закінчено. Наявний арешт порушує права позивача, так як він не має можливості реалізувати свої права власника. Згідно ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно п. 6 ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» зняття арешту з майна органом державної виконавчої служби можливе в разі отримання державним виконавцем рішення суду про скасування заходів забезпечення позову, раніше застосованих судом у відношенні даного майна. Згідно Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов'язаний вживати заходів примусового виконання рішення, встановлених цим Законом, не уперед-жено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець: здійснює необхідні заходи щодо своєчасного і повного виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб і порядок, визначені виконавчим документом; розглядає заяви сторін та інших учасників виконавчого провадження та їх клопотання. Згідно вказаного Закону України державний виконавець зобов'язаний використовувати наданні йому права у точній відповідності із законом і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів громадян і юридичних осіб. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна, він знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. Тобто, законодавець пов'язує можливість звернення особи з даним позовом у разі порушення права власності на майно, на яке було накладено арешт. За правилами ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Відповідно положень п.10 Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Зважаючи на це, суд при задоволенні позову не вправі скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування. У матеріалах справи відсутні докази того, що на даний час існує потреба в арешті вищезазначеного майна, яке належить на праві власності [PERSON]. На час розгляду справи виконавчих проваджень по відношенню [PERSON] у відділі ДВС не перебуває, що вказує на незаконність перебування майна під арештом, однак унеможливлює звільнення майна з-під арешту у позасудовому порядку. Таким чином, зважаючи на встановлені судом обставини та враховуючи наявність накладеного арешту на майно позивача, неможливість скасування арешту в позасудовому порядку та оскільки позивач в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про зняття арешту, захистити своє порушене право не може, суд приходить висновку про об ґрунтова-ність вимог позивача та необхідність захисту його прав шляхом скасування такого арешту, а відтак і про задоволення позову у повному обсязі.

Outcome: approved