Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-24 00:00:00

22.12.2014 року позивач звернувся до Голосіївського районного суду з позовом про передачу у його власність земельної ділянки площею 0,01 га за адресою: [ADDRESS] для подальшого узаконенню самобуду. Позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що з 1963 року він проживає і зареєстрований у будинку площею 56,00 кв.м., який розташований на земельній ділянці 0,10га, власниками як будинку так і земельної ділянки є відповідачі по справі. З 2000 року позивач одружився вдруге і проживає у добудові площею 100кв.м., земельну ділянку що знаходиться під фундаментом прибудови (самобуду) відповідачі відмовились передати шляхом дарування. Позивач в судовому засіданні підтвердив факт самочинно збудованого приміщення, як добудови до будинку по [ADDRESS], наполягав на задоволенні позову на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Відповідач [PERSON] не визнала позовні вимоги, вказавши на відсутність правових підстав для позбавлення її набутого на законних підставах права власності на земельну ділянку. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, повідомлена належним чином про час і місце судового розгляду, що підтверджується зворотнім поштовим повідомленнями про вручення судової повістки /а.с.56/. Жодних клопотань про відкладення розгляду справи до суду завчасно не надходило. Відповідно до ч. 5 ст. 74 ЦПК України, у разі відсутності осіб які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Заслухав учасників судового процесу, дослідив матеріали справи, повно з'ясував всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги у їх сукупності та взаємозв'язку, об'єктивно оцінив усі наявні докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяви по суті, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно вимог ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Положеннями ст.10 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Особа, яка бере участь у справі, з огляду на ч.2 ст.11 та ч.3 ст.27 ЦПК України, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Судом встановлено та не оспорюється сторонами, що рішенням Київської міської ради №65 від 07.07.1998 року відповідачам [PERSON] і [PERSON], як співвласникам будинку, передано у спільну часткову власність земельну ділянку площею 0,10 га для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель на вул. Цимбалів яр, 61-а. Державні акти на право власності на земельну ділянку зареєстровано від 11.09.2000 року /а.с.5/. Відповідно до ч.1 ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, яка полягає в забезпеченні раціонального використання земельних ресурсів, збереженні й відтворенні родючості ґрунтів, захисті їх від псування і забруднення, реалізації громадянами, юридичними особами та державою їхніх прав власності та землекористування відповідно до закону Як вбачається із матеріалів позовної заяви, [PERSON] вимагає примусового припинення права на земельну ділянку відповідачів з підстав подальшого узаконення самочинно збудованої прибудови. Згідно ч. 5 ст.116 ЗК України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом. Рішення Київської міської ради №65 від 07.07.1998 року про передачу відповідачам [PERSON] і [PERSON], як співвласникам будинку, у спільну часткову власність земельну ділянку площею 0,10 га в установленому законом порядку не оспорювалось і недійсним не визнавалась. Дану обставину й не заперечує позивач [PERSON], як і не здобуто таких доказів і судом в ході судового розгляду. Згідно роз'яснень, що містяться у Постанові ВСУ від 16.04.2004 року N 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», із подальшими змінами і доповненнями, підстави для припинення права власності на земельну ділянку або права користування земельною ділянкою як повністю, так і частково визначені статтями 140, 141 ЗК України і цей перелік підстав для цього є вичерпним. Враховуючи відсутність жодної переліченої ст.140,141 ЗК України підстави для припинення права власності відповідачів, що у свою чергу підтверджено доказами, дослідженими в судовому засіданні, оціненими на їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про відмову у задоволення позову. Твердження позивача про наявність у нього право на земельну ділянку у зв'язку із побудованою самочинно добудови, не є в розумінні ст.141 ч.1 е) ЗК України набуттям останнім права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці та як наслідок підставою припинення права користування земельною ділянкою [PERSON] і [PERSON]

Outcome: dismissed