Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-28 00:00:00

21 січня 2016 року публічне акціонерне товариство Акцент-Банк звернулося до Кодимського районного суду з позовом до [PERSON], в якому просило стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по кредитному договору в сумі 11301 грн. 44 коп. В обґрунтування позовних вимог представник позивача [PERSON] (діє відповідно до довіреності №277-О від 11 листопада 2013 року, строком дії до 07 листопада 2016 року) зазначив, що 12 вересня 2008 року між ПАТ «Акцент-Банк» (далі Банк) та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір №АССQRX28030051, за умовами якого відповідачеві був наданий кредит в сумі 1324 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Укладений сторонами кредитний договір складається із заяви позичальника [PERSON] та Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт). Однак, свої зобовязання відповідач належним чином не виконує, зокрема вчасно не повертає кредит та не сплачує відсотки за користування кредитними коштами, що призвело до спричинення позивачеві матеріальних збитків, розмір яких станом на 15 грудня 2015 року склав 11301 грн. 44 коп., у т.ч., заборгованість за пенею за несвоєчасність виконання зобов»язань за договором 10287,09 грн., а також передбачені п.5.3 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам штрафи - 500 грн. (фіксована частина) та 514,35 грн. ( процентна складова). В судове засідання представник позивача не прибув, надавши до суду письмову заяву, в якій позов підтримав та просив його задовольнити, розглянувши справу без його участі. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] (діє відповідно до довіреності від 14 березня 2016 року №41, посвідченої Грабівською сільською радою Кодимського району Одеської області) в судовому засіданні підтвердила факт укладення сторонами спірного кредитного договору, однак надала до суду заяву [PERSON] про застосування позовної давності та відмову з цих підстав у задоволенні позову. По суті предявленого позову пояснила, що дійсно 12 вересня 2008 року між відповідачем та ПАТ «Акцент-Банк» був укладений кредитний договір №АССQRX28030051, відповідно до якого відповідачеві [PERSON] був наданий кредит в сумі 1324 грн. Строк дії кредитного договору закінчився 12 вересня 2009 року, що підтверджується копією заяви відповідача про надання кредиту, доданої до матеріалів справи. У звязку з пропуском позивачем строку позовної давності просила відмовити у задоволенні позову. Вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши позовну заяву позивача та надані сторонами письмові докази, суд вважає необхідним у задоволенні позову відмовити з таких підстав. Частиною першою статті 38 ЦПК України встановлено, що сторона у справі має право приймати участь у розгляді справи судом особисто або через свого представника. Документи, що посвідчують повноваження представників, мають відповідати положенням статті 42 ЦПК України. У звязку з цим, повноваження представника позивача ПАТ «Акцент-Банк» [PERSON]О підтверджуються довіреністю №277-О від 11 листопада 2013, строком дії до 07 листопада 2016 року, а представника відповідача [PERSON] - довіреністю від 14 березня 2016 року №41, посвідченою Грабівською сільською радою Кодимського району Одеської області, а відтак є належними. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій, що передбачені актами цивільного законодавства. Підставою їх виникнення, окрім іншого, є договори та правочини. Судом встановлено, що 12 вересня 2008 року відповідач [PERSON] звернувся до ПАТ «Акцент-Банк» із заявою, в якій, після ознайомлення з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) (далі Умови надання споживчого кредиту фізичним особам), просив надати йому грошовий кредит. Того ж дня заява між позивачем та [PERSON] був укладений кредитний договір №АССQRX28030051, відповідно до якого йому був наданий кредит в сумі 1324 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення кредиту - 12 вересня 2009 року. Таким чином, між ПАТ «Акцент-Банк» та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір, яким суд, з врахуванням розяснень, які є в п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», визнає заяву відповідача [PERSON] від 12 вересня 2008 року про надання кредиту, а також Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка», «Стандарт»). Згідно з частиною 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша кредитна установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до договору відповідач [PERSON] взяв на себе зобовязання вчасно сплачувати Банку частину від суми отриманого кредиту в якості погашення заборгованості за кредитним договором та відсотки за фактичне використання кредитних коштів. У відповідності із статтями 526 та 530 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, у встановлений строк його виконання. Згідно із статтею 1049 ЦК України (правила якої застосовуються до відносин за кредитним договором) позичальник зобовязаний повернути кредитодавцю грошові кошти у такій самій сумі, у строк та в порядку, що встановлені договором. Судом встановлено, що всупереч цих вимог відповідач [PERSON] взятих на себе зобовязань за вказаним кредитним договором належним чином не виконує. Правовими наслідками невиконання зобовязання або його виконання з порушенням умов є покладення на сторону обовязків, передбачених статтею 611 ЦК України, зокрема сплати неустойки та відшкодування збитків. Відповідно до статті 549 ЦК неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума, яку боржник повинен передати кредитору у разі порушення свого зобовязання, при цьому штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання, а пенею неустойка що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання. Невиконання відповідачем [PERSON] взятих на себе кредитних зобовязань призвело до виникнення кредитної заборгованості, розмір якої станом на 15 грудня 2015 року склав 11301 грн. 44 коп., у т.ч., заборгованість за пенею за несвоєчасність виконання зобовязань за договором 10287,09 грн., а також передбачені п.5.3 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам штрафи - 500 грн. (фіксована частина) та 514,35 грн. ( процентна складова). Щодо розгляду заяви відповідача [PERSON] про застосування строку позовної давності та відмову у задоволенні позові з цих підстав. Стаття 256 ЦК України визначає певний строк (позовну давність), в межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого порушеного права або інтересу. Цивільне законодавство України передбачає загальну і спеціальну позовну давність. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, пункт 1 частини 2 статті 258 ЦК України для вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) встановлює позовну давність в один рік. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Укладений сторонам кредитний договір містить положення у п.5.5 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам про збільшення строку позовної давності до вимог про стягнення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки (штрафу, пені) до 5 років. Відповідно до частини 1 статті 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Згідно із частинами першою та другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Виходячи з правового аналізу вказаних норм Умови надання споживчого кредиту фізичним особам (Розстрочка) (Стандарт), пунктом 5.5 яких збільшено позовну давність до 5 років, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі Умови не містять підпису позичальника; не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі Умови, зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались. Крім того, у заяві позичальника домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає (Постанова Верховного суду України від 11 березня 2015 року). У звязку із цим такі Умови не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору №АССQRX28030051 від 12 вересня 2008 року та доказом збільшення сторонами строку позовної давності, а тому для вирішення вказаного позову суд застосовує спеціальний строк позовної давності, який для вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) складає один рік (пункт 1 частини 2 статті 258 ЦК України). Відповідно до заяви [PERSON] про надання споживчого кредиту, строк дії кредитного договору становить 12 місяців - до 12 вересня 2009 року. Строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено 12 вересня 2009 року. Судом встановлено, що граничний строк дії кредитного договору №АССQRX28030051 закінчився 12 вересня 2009 року, отже річний строк позовної давності розпочався саме з цього часу, коли у позивача виникло право в судовому порядку вимагати виконання відповідачем взятих на себе зобовязань щодо сплати неустойки (штрафу, пені). До суду вказаний позов надійшов 26 січня 2016 року, тобто з пропуском встановлено пунктом 1 частини 2 статті 258 ЦУ України річного строку позовної давності для вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені), який закінчився 12 вересня 2010 року. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у задоволенні позову (частина 4\~статті 267 ЦК України). Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право особи уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п.570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою №14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п.51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93 та 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). В п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» вказано, що суд, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення. Відтак, заява відповідача [PERSON] про застосування строку позовної давності та відмову з цих підстав у задоволенні позову ПАТ «АКЦЕНТ-БАНК» підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed