Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-22 00:00:00

22.06.2018 позивач звернувся до суду з вказаним позовом та з урахуванням уточнених позовних вимог стягнути з відповідача на його користь грошові кошти у розмірі 154923,04 грн. та судовий збір. В позові посилається на те, що рішенням Московського районного суду м. Києва від 06.11.1996 з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто суму боргу у розмірі 9854,70 грн. Рішення в добровільному порядку виконане не було. Крім того, рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 17.08.2004 з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто заборгованість у розмірі 16479,13 грн. Рішення в добровільному порядку виконане не було. Зазначає, що лише 30.03.2017 вищезазначені рішення були виконанні повністю та з відповідача стягнута заборгованість у розмірі 26333,83 грн. Позивач вважає, що у зв'язку з невиконанням вчасно зобов'язання відповідача та зміною макроекономічних показників, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми. Таким чином, позивач просить стягнути з відповідача за період 18.09.2004-27.03.2017 на свою користь 3% річних в розмірі 23758,68 грн. та заборгованість з урахуванням індексу інфляції у розмірі 131164,36 грн. , а всього 154 923,04 грн. З урахуванням вищенаведеного, просив задовольнити позовні вимоги. 22.06.2017 згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищезазначену справу було передано до провадження головуючому судді Букіній О.М. 22.06.2017 на адресу суді від позивача надійшла заява про відстрочення судових витрат. 22.06.2017 судом направлені запити до відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації. 20.07.2017 до суду надійшла інформація про зареєстроване місце проживання відповідача. Ухвалою суду від 01.08.2017 в задоволення заяви позивача про відстрочення сплати судового збору відмовлено. Ухвалою суду від 01.08.2017 позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. 19.08.2017 на адресу суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків. Ухвалою суду від 21.08.2017 в справі відкрито провадження та справу призначено до судового розгляду. Відзив на позовну заяву відповідачем не подано. Позивач в судове засідання не з'явився, про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином, останнім подано заяву до суду, в якій просить розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи неодноразово повідомлявся належним чином у порядку, визначеному ч. 1 ст. 130 ЦПК України. Про причину неявки суд до відома не поставив. Судові повістки, що направлялися на його адресу за зареєстрованим місцем проживання, повернулися до суду без вручення з відміткою поштового відділення про повернення в зв'язку з закінченням встановленого терміну зберігання та невдалою спробою вручення. Відповідно до ч. 3, 5, 8 ст. 128 ЦПК України судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п'ять днів до судового засідання. У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду. Враховуючи вимоги даної норми закону суд вважає повідомлення відповідача про час розгляду справи належним. Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з цього, враховуючи думку позивача, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог-відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частина 1 статті 1047 ЦК України встановлює, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Судом встановлено, що позивач надав відповідачу кошти в борг у розмірі 5350 дол. США, строком до 01.06.1996, що підтверджується розпискою, яка знаходиться в матеріалах справи (а.с.6). Також встановлено, що відповідач не виконав взяті на себе зобов'язання щодо повернення позики. Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Московського районного суду м. Києва від 06.11.1996 з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто суму боргу у розмірі 9854,70 грн. (а.с. 4-5). Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 17.08.2004 з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто заборгованість у розмірі 16479,13 грн. (а.с.7) Як вбачається з листа ГТУЮ у м. Києві Управління державної виконавчої служби, 30.03.2017 відповідачем були виконанні вищезазначені рішення та сплачено суму боргу. 03.04.2017 державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчих проваджень № 44260795 та № 45071166 у зв'язку з фактичним виконанням рішення суду(а.с. 8). Стаття 625 ЦК встановлює відповідальність за порушення грошового зобов'язання. Зокрема, частина друга цієї статті передбачає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, при застосуванні цієї правової норми необхідно встановити що є зобов'язанням і які зобов'язання є грошовими. Частина перша статті 509 ЦК визначає, що «зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку». За змістом статей 524 та 533 ЦК грошовим є зобов'язання, яке виражається у грошовій одиниці України (або у грошовому еквіваленті у іноземній валюті). Оскільки між сторонами виникли правовідносини, що випливають з договору позики грошових коштів, то зазначені правовідносини є зобов'язальними, а зобов'язання - грошовим. Таким чином, на спірні правовідносини поширюється дія статті 625 ЦК України. Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні, то норми частини другої статті 625 ЦК щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення виконання грошового зобов'язання, яке визначене договором у гривні, а не в іноземній валюті. Суд встановив, що грошове зобов'язання за договорами позики було визначене у доларах США, однак рішеннями суду заборгованість була стягнута у гривнях. Визначення гривневого еквівалента іноземної валюти і стягнення судом коштів у гривнях за офіційним курсом на день ухвалення рішення не суперечить чинному законодавству, а саме частині другій статті 533 ЦК. Відповідно до ч. 2 статті 625 ЦК України - боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Судом встановлено, що відповідач свої зобов'язання вчасно не виконав та суму боргу в строк не повернув, що встановлено рішенням Московського районного суду м. Києва від 06.11.1996 та рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 17.08.2004. Суд вважає, що в даному випадку відповідач допустив прострочення виконання взятих на себе зобов'язань перед позивачем, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3% річних за період з 18.09.2004 по 27.03.2017, в порядку ст. 625 ЦК України, яка за розрахунком позивача складає 23758,68 грн. Разом з тим, з розрахунку, здійсненим судом за допомогою офіційної бази «Ліга», вбачається, що сума 3% річних за період з 18.09.2004 по 27.03.2017 має становити 9892,96 грн. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог в цій частині та стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних у розмірі 9892,96 грн. Крім того, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача інфляційні збитки за період з 18.09.2004 по 27.03.2017, яка за розрахунком позивача складає 131164,36 грн. Однак, з розрахунку, здійсненим судом за допомогою офіційної бази «Ліга», вбачається, що сума індексу інфляції за період з 18.09.2004 по 27.03.2017 має становити 105 748,04 грн. Приймаючи до уваги наведене вище, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню індекс інфляції за період з 18.09.2004 по 27.03.2017 в розмірі 105 748,04 грн. З огляду на викладенне вище, загальна сума до стягнення становить 115 641,00 грн. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Виходячи з вищевикладеного, позов підлягає задоволенню частково. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Таким чином, з [PERSON] підлягає стягненню на користь позивача сума судового збору1156, 41 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial