Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-01 00:00:00

23 вересня 2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Савинцівської сільської ради Миргородського району Полтавської області про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом на житловий будинок, треті особи - [PERSON] , [PERSON] , приватний нотаріус Миргородського районного нотаріального округу Смага Лариса Михайлівна. Просила визнати за нею право власності в порядку спадкування за заповітом, після померлого [INFO] [PERSON] , на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Мотивуючи позовні вимоги тим, що [INFO] в с. Савинці Миргородського району помер її батько [PERSON] . [PERSON] перебував в зареєстрованому шлюбі з матір`ю [PERSON] . Під час спільного перебування в зареєстрованому шлюбі та спільного проживання ними був куплений на ім`я [PERSON] житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , відповідно до договору купівлі-продажу будинку від 13.04.1967 посвідченого виконкомом Савинцівської сільської ради, договір зареєстровано в Книзі для запису нотаріальних дій під №2 виконкому Савинцівської сільської ради. В будинку батько і мати проживали вдвох до того, як [INFO] померла мати [PERSON] , після якої все її майно залишилось за батьком, так як діти не претендували на спадщину. [PERSON] був зареєстрований і проживав в будинку, один, згідно довідки №244 від Савинцівської сільської ради. 21.05.2008. [PERSON] склав заповіт, за яким все своє майно заповів позивачу [PERSON] . Спадкове майно після смерті [PERSON] складається з: житлового будинку [ADDRESS] з господарськими будівлями та земельної ділянки площею 1,8146 га, кадастровий номер 5323287200:00:005:0144, розташованої на території Савинцівської сільської ради Миргородського району. Брат [PERSON] і сестра [PERSON] на спадкове майно після смерті батька [PERSON] не претендують. Позивач [PERSON] прийняла спадщину на частину майна, про що свідчить свідоцтво про право на спадщину за заповітом посвідченого приватним нотаріусом Миргородського районного нотаріального округу Смагою Л.М. від 06.07.2020 на земельну ділянку площею 1,8146 га., кадастровий номер 5323287200:00:005:0144. Постановою приватного нотаріуса Смага Л.М. від 15.07.2020 [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок за відсутністю правовстановлюючого документа на житловий будинок. В зв`язку з вищевикладеним, позивач змушена подати позов до суду про визнання за нею права власності в порядку спадкування за заповітом на житловий будинок. Відповідно до ухвали судді від 25 вересня 2020 року прийнято до розгляду позовну заяву в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання . Ухвалою суду від 14 грудня 2020 року підготовче провадження по справі закрите та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач в судове засідання не з`явилася, направила заяву, просила розгляд справи проводити у її відсутність, позовні вимоги підтримала (а.с. 88) Представник відповідача Савинцівської сільської ради в судове засідання не з`явився, в раніше поданій заяві просив задовольнити позовні вимоги та проводити розгляд справи без участі представника (а.с. 67). Треті особи [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явилися, направили заяву про розгляду справи у їх відсутність, не заперечували проти задоволення позову (а.с.89,90). Приватний нотаріус Миргородського районного нотаріального округу Смага Лариса Михайлівна в судове засідання не з`явилася, направила заяву в якій просила проводити розгляд справи у її відсутність (а.с. 84). Дослідивши матеріали справи, суд встановив. Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. [INFO] в с. Савинці Миргородського району Полтавської області помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 02.01.2020(а.с. 21). [PERSON] був батьком позивача [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження [PERSON] виданого повторно [INFO] , де в графі батько зазначений [PERSON] , свідоцтвом про укладення шлюбу від 18.02.1978 між [PERSON] та [PERSON] , відповідно до якого [PERSON] змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] » (а.с. 4,8). Крім [PERSON] спадкоємцями є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 11 зворот, 12). Дружина [PERSON] , мати позивача, [PERSON] померла [INFO] відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 15.07.2019 (а.с.14). Відповідно до договору купівлі-продажу будинку, розташованого в сільській місцевості від 13.04.1967 посвідченого виконкомом Савинцівської сільської ради, зареєстрованого в Книзі для запису нотаріальних дій під №2 виконкому Савинцівської сільської ради, [PERSON] купив житловий будинок за адресою: [ADDRESS] (а.с. 10,48) Згідно свідоцтва на підставі рішення загальних зборів колгоспників колгоспу «Бідьшовик» згідно запису в колгоспній земельній шнуровій книзі №589 [PERSON] надана земельна ділянка площею 0,25 га., для забудови. Забудова ділянки дозволена рішенням Миргородської районної ради депутатів трудящих від 28.11.1968 №445 (а.с.11). Відповідно до технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] житловий будинок та господарські споруди збудовані до 1992 року (а.с. 26,30). 21 травня 2008 року [PERSON] склав заповіт, за яким все своє майно заповів позивачу [PERSON] (а.с. 13). Позивач [PERSON] прийняла спадщину на частину майна, про що свідчить свідоцтво про право на спадщину за заповітом посвідченого приватним нотаріусом Миргородського районного нотаріального округу Смагою Л.М. від 06.07.2020 на земельну ділянку площею 1,8146 га., кадастровий номер 5323287200:00:005:0144 (а.с.22,23). Постановою приватного нотаріуса Смага Л.М. від 15.07.2020 [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок за відсутністю правовстановлюючого документа на житловий будинок (а.с. 24). Згідно довідки ДКП «Миргородтехінвентаризація» від 27.08.2019 станом на 31.12.2012 право власності на житловий будинок, що розташований за адресою : [ADDRESS] не зареєстровано (а.с. 20). Відповідно до довідки від 04.09.2020, виданої Савинцівською сільською радою Миргородського району Полтавської області, [PERSON] на момент смерті [INFO] був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] один (а.с. 31). Вирішуючи спір, суд встановив, що між сторонами виникли цивільні правовідносини щодо спадкування, зокрема, щодо спадкування за законом, які регламентують порядок набуття права власності на спадкове майно. Судом встановлено, що спадкодавець [PERSON] був власником житлового будинку, що розташований за адресою : [ADDRESS] . Вказаний факт підтверджується доказами, дослідженими судом, зокрема: договором купівлі-продажу будинку, розташованого в сільській місцевості від 13.04.1967 посвідченого виконкомом Савинцівської сільської ради, зареєстрованого в Книзі для запису нотаріальних дій під №2 виконкому Савинцівської сільської ради, відповідно до якого [PERSON] купив житловий будинок за адресою: [ADDRESS] ; свідоцтва на підставі рішення загальних зборів колгоспників колгоспу «Бідьшовик» згідно запису в колгоспній земельній шнуровій книзі №589, яким [PERSON] надана земельна ділянка площею 0,25 га., для забудови. Забудова ділянки дозволена рішенням Миргородської районної ради депутатів трудящих від 28.11.1968 №445 (а.с. 10,11,48). Статтею 1217 ЦК України встановлено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Встановленим судом фактам відповідають цивільні правовідносини, які регламентують порядок набуття права власності на спадкове майно, зокрема, за законом, і регулюються Конституцією України, ЦК України та ЦПК України. Так, згідно із ст.ст.41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Відповідно до ст.16 ЦК України встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Тобто, за змістом ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, з позовом про визнання права. Статтею 25 ЦК України передбачено, що цивільна правоздатність особи припиняється у зв`язку з її смертю, тобто померла особа не може мати майна на праві власності. Статтями 328, 1216, 1217, 1218, 1220, 1223, 1258, 1261, 1268, 1269, 1270, 1296 ЦК України встановлено загальні положення про право власності, порядок її набуття та припинення права власності, в тому числі, в порядку спадкування. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (ч.3 ст.1223, ч.1 ст.1220 ЦК України). Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ст.1216 ЦК України). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК України). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України). Відповідно до ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно з ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Згідно ч. 5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно із ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно з п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» від 04.10.1991 № 7, право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради. 5 серпня 1992 року вперше на законодавчому рівні було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва постановою Кабінету Міністрів України від 5 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення» (втратила чинність). Тобто до 5 серпня 1992 року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності. Оскільки відповідно до технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] житловий будинок та господарські споруди збудовані до 1992 року, тому вони не є самочинним будівництвом. Враховуючи перевірені у судовому засіданні докази, суд вважає, що факт належності спадкодавцю [PERSON] на праві власності житлового будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами підтверджений, а тому зазначений будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами входить до складу спадщини після його смерті. Позивач є спадкоємцем по заповіту майна, яке належало померлому батьку [PERSON] , вчинила дії по прийняттю спадщини, інші діти померлого [PERSON] відмовилися від прийняття спадщини, тому [PERSON] набула право на це майно в порядку спадкування. Це право відповідачем не оспорюється, а отже підстав для визнання спадщини відумерлою немає. Оскільки право позивача на оформлення її спадкових прав на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами померлого [PERSON] порушено, то воно підлягає судовому захисту. Позовні вимоги позивача не суперечить закону та не порушують права, свободи чи інтереси інших осіб, тому позов підлягає до задоволення. В зв`язку з задоволенням позову, судові витрати понесені позивачем при зверненні до суду не підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, виходячи з роз`яснень п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства про розгляді справ у суді першої інстанції», де вказано, що витрати на оплату судового збору в повному обсязі покладаються на кожного спадкоємця пропорційно до виділеної йому частки.

Outcome: approved