Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-13 00:00:00

23.11.2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою «про розірвання шлюбу», якою просив: розірвати шлюб між ним та відповідачем, зареєстрований 31.07.1998 року відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Дніпровськоої районної ради м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області, актовий запис № 364; стягнути з відповідачки на його користь понесені судові витрати. В обґрунтування позовної заяви зазначив, що між ним та відповідачкою сімейне життя не склалося, так як відповідачка зловживає спиртними напоями, вихованням дітей не займається. Тому він січня 2018 року пішов від відповідачки, таким чином припинив спільне проживання та подружні стосунки. Старша дитина [PERSON] мешкає зі своїм чоловіком, та має дитину, а молодша дитина разом із ним стала проживати у його матері, де він і зареєстрований. Не вважає можливим збереження шлюбу, так як втрачено відчуття поваги один до одного, не мають спільного господарства, є чужими людьми, не піклуються один про одного, та подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам кожного з них. Майнових претензій до відповідача не має. Щодо судових витрат просить вирішити це питання, згідно до закону. Відповідачка [PERSON] позовні вимоги не визнала та суду пояснила, що вона у шлюбі з [PERSON] з 1998 року, мають двох дітей, тому не можливо що б спільне життя було припинено. Не оспорюючи що позивач припинив спільне з нею проживання та подружнє життя у січні 2018 року, та на даний час примирення між ними не відбулося, але вважає що позивач мав би обміркувати та повернутися до неї, бо вона бажає збереження шлюбу. Дійсно діти з нею не проживають, так як найстарша донька проживає з чоловіком, а наймолодша з бабусею, яка є матірю позивача. Майнових претензій вона до позивача не має. До шлюбу мала прізвище [PERSON], але бажає зберегти прізвище [PERSON]. Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з'ясувавши обставини справи, дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінивши докази у справі за своїм внутрішнім переконанням згідно ст. 89 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно ст. 2 ЦПК України, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав: Як встановлено судом, сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 31.07.1998 року, що підтверджено свідоцтвом про реєстрацію шлюбу серії [NUMBER], виданого відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Дніпровської районної ради м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області, актовий запис № 364 (а.с. 6). Дошлюбним прізвищем відповідачки є [PERSON]. (а.с. 6). Сторони від шлюбу мають доньку [PERSON], [INFO] (а.с. 9), та доньку [PERSON], [INFO] (а.с. 10). Як встановлено судом, місцем постійного проживання [PERSON], [INFO], є місце реєстрації батька [PERSON], що підтверджено сторонами. Сторони спору про місце проживання дитини не заявляють. Як встановлено, сторони припинили спільне проживання з січня 2018 року, припинили ведення спільного господарства, не мають спільного сімейного бюджету та не піклуються один про одного. Обставини спору сторонами визнаються, а тому доказуванню у відповідності до положень ч. 1 ст. 82 ЦПК України не підлягають. Побудова сімейних відносин відбувається на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємоповаги та підтримки (стаття 1 СК України). Відповідно до положень ст. 3 Сімейного Кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Як вбачається із встановлених обставин спору, примирення між сторонами не є доцільним. Згідно зі ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Як встановлено судом, заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі сторін. Відповідно до положень ст.ст. 104, 105 СК України шлюб може бути припинений шляхом його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу і що має місце у даному випадку. На підставі ст.112 СК України, суд постановлює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їх дітей, що мають істотне значення. Позиція відповідача про можливість збереження шлюбу, спростована в ході судового розгляду позицією позивача, який категорично наголошував та підтвердив, що збереження шлюбу з [PERSON] є неможливим та таким що суперечить його інтересам, також важливим є те, що у сторін було достатньо часу, більш 6 місяців, які сторони мали б використати для примирення, але цього не відбулося, і позивач наполягає на розірванні шлюбу. Оцінюючи позицію відповідача, що підставами для збереження шлюбу є її бажання, та що це доцільно в інтересах дітей, не узгоджується з приписами добровільності шлюбу між чоловіком та жінкою, а також спростовується встановленими фактами щодо дітей, а саме: найстарша донька вже має власну сімю та дитину, проживає разом із чоловіком ще до припинення сімейних стосунків батьків; молодша дитина після припинення стосунків між батьками, добровільно прийняла рішення та пішла від матері до бабусі, де і проживає на теперішній час, а тому позиція відповідача не може бути прийнята, як підстава для відмови у позові. Враховуючи вище зазначене, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог. Заява відповідачки про залишення шлюбного прізвища після розірвання шлюбу, узгоджується із вимогами ст. 113 СК України, а тому також підлягає прийняттю. Відповідно до ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача (п. 1 ч. 2 ст. Цивільного процесуального кодексу України). Враховуючи наведене, а також підтвердження понесення позивачем судового збору у розмірі 704 гривні 80 копійок, при зверненні до суду, суд приходить до висновку про необхідність задоволення вимоги позивача і в частині стягнення судового збору з відповідачки на його користь. На підставі вище наведеного,

Outcome: approved