Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-24 00:00:00

24.04.2019 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів та просив визнати, що [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , втратили право користування житловим приміщенням в житловому будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги мотивував тим, що він має на праві приватної власності житловий будинок з господарськими будівлями, що розташовані за вищезазначеною адресою. В даному житловому будинку зареєстровані відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] На даний час останні не проживають у вказаному будинку, виїхали проживати в інше місце. Не зняття відповідачів з реєстрації місця проживання позивача створює йому суттєві перешкоди для здійснення його прав, як власника житла, в тому числі надмірна сплата житлово-комунальних послуг. Тому за захистом свого права позивач змушений звернутися до суду з вказаним позовом. Ухвалою Новосанжарського районного суду Полтавської області від 02.01.2019 року відкрито провадження у справі, призначено судове засідання для розгляду справи по суті. Позивач в судове засідання не з`явився, через канцелярію суду подав письмову заяву про розгляд справи у його відсутність, прохає задовольнити позовні вимоги. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи. Заперечень проти позову не надано. Представник відповідача - Новосанжарської селищної ради Новосанжарського району Полтавської області в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи. Заперечень проти позову не надано. Давши оцінку матеріалам справи, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. У зв`язку з чим, на підставі ст. 197 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін, на підставі наявних у справі доказів, без фіксації судового процесу. Всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, надавши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню у зв`язку з наступним. У відповідності зі ст.ст. 10, 11 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих сторонами. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що згідно технічного паспорта на житловий будинок по [ADDRESS] знаходяться житловий будинок та господарські будівлі, власником яких є [PERSON] , позивач по справі (а.с. 10). З довідок виконавчого комітету Новосанжарської селищної ради Новосанжарського району Полтавської області № 326 від 11.04.2019 року (а.с. 8), № 414/08-09, № 415/08-09 та № 416/08-09 від 07.05.2019 року (а.с. 16-18) вбачається, що місце проживання позивача [PERSON] та відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] зареєстроване за адресою: [ADDRESS] . Місце реєстрації відповідачів за зазначеною адресою підтверджується також відмітками у домовій книзі (а.с. 12, 13). Згідно акту обстеження місця проживання позивача від 10.04.2019 року, складеного комісією в складі депутата селищної ради Постольник Н.Ю., сусідів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , фактично за місцем реєстрації не проживають з 28.02.2014 року (а.с. 9). Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ст.ст. 71, 72 Житлового кодексу України в разі відсутності особи за місцем проживання (реєстрації) понад шість місяців без поважних причин вона може бути позбавлена права користування цим приміщенням в судовому порядку. Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. За таких обставин суд вважає, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] втратили право користування житловим приміщенням в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , оскільки не проживають в ньому без поважних причин понад шість місяців. Вирішуючи питання стосовно визнання малолітнього [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування вищезазначеним житловим приміщенням, суд дійшов висновку, що в даній частині позовних вимог необхідно відмовити, з наступних підстав. Так, судом встановлено, що малолітній [PERSON] зареєстрований у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , який належить позивачу, разом зі своїми батьками [PERSON] та [PERSON] , які станом на теперішній час залишаються зареєстрованими за вказаною адресою. Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України, дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Згідно ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Статті 14, 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачають, що держава забезпечує дітей правом на проживання, діти членів сім`ї наймача або членів його сім`ї мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Права неповнолітніх підлягають захисту на підставі п. 3 ст. 1 Конвенції про права дитини, ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей». Відповідно до ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування. У відповідності до приписів ч.ч. 1, 2 ст. 160 Сімейного кодексу України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Суд не бере до уваги такі доводи позивача, згідно яких місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає, тобто це не пов`язує місце проживання особи з її реєстрацією. Лише той факт, що малолітній [PERSON] понад шість місяців не проживає в належному позивачу житловому приміщенні, не дає підстав для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Зважаючи на вік малолітнього [PERSON] , можна зробити висновок про неможливість ним самостійно обирати місце проживання, тому факт його не проживання у спірному житловому приміщенні обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення дитини права користування належним позивачу житлом. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у справі № 759/19394/15-ц (провадження № 61-9128св18) де сформовано такі висновки: дитина до 10 років не може самостійно обирати місце проживання, тому факт її не проживання в спірній квартирі обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення дитини права користування належним батьку житлом; незважаючи на визначення місця проживання дитини за рішенням суду з одним з батьків, фізична особа, яка не досягла десяти років, може бути зареєстрована в житлі іншого з батьків, адже стаття 29 ЦК України не пов`язує місце проживання особи з її реєстрацією. Враховуючи наведені норми права, а також те, що малолітня дитина [PERSON] не проживає за місцем реєстрації не з власної ініціативи (тобто причину не проживання не можна визнати неповажною), вона не може бути визнана такою, що втратила право користування цим житлом. Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд вважає необхідним залишити за малолітнім [PERSON] право користування житловим приміщенням за вказаною адресою та відмовити у задоволенні позовних вимог в цій частині. Отже, оцінюючи докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення лише в частині визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням у житловому будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] .

Outcome: partial