Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-25 00:00:00

22 вересня 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], треті особи [PERSON], приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], про визнання договору купівлі-продажу частково недійсним, визнання права власності на квартиру, скасування запису про право власності. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 19.04.2010 року між відповідачем та [PERSON] (її дядько) було укладено договір купівлі-продажу, за яким відповідач за 34\~490,00 грн. придбала квартиру [ADDRESS]. Насправді фактичними покупцем є позивач (батько відповідача і рідний брат [PERSON]В.), який не зміг бути присутнім під час укладення правочину і попросив дочку стати номінальним покупцем. Крім того, справжня вартість квартири, про яку домовились позивач з братом склала 35\~000,00 доларів США, які позивач остаточно сплатив лише 2015 року. Увесь час після укладення договору купівлі-продажу у квартирі мешкав лише позивач, оплачуючи усі комунальні послуги. Після сплати повної суми за придбану квартиру позивач звернувся до відповідача з проханням переоформити квартиру на його імя, проте остання відмовилася і тепер оспорює його права на це житло. Викладені обставини стали причиною звернення позивача до суду з позовом про визнання вказаного договору недійсним, визнання за позивачем права власності на спірну квартиру та скасування запису про право власності відповідача у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с.а.с. 3 6). Позивач, його представник у судовому засіданні позов підтримали, а [PERSON] не заперечувала проти його задоволення. Відповідач до суду не зявилася, була повідомлена належним чином, про що свідчать повідомлення про вручення поштових відправлень. У справі є достатньо доказів для її вирішення, що у сукупності з викладеними обставинами дає суду підстави для застосування положень частини 4 статті 169, статей 224, 225 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК). Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] до суду також не зявилася, була повідомлена належним чином. Суд, заслухавши пояснення позивача, його представника, третьої особи, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони доводяться одне одному батьком і дочкою. [PERSON] доводиться рідним братом позивачеві і дядьком відповідачеві. Відповідач народилася 06.11.1991 року (а.с. 9). 19 квітня 2010 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] було посвідчено договір купівлі-продажу квартири, за яким [PERSON] продав відповідачу за 34\~490,00 грн. двокімнатну квартиру [ADDRESS]. Договір був зареєстрований у реєстрі за №643 (а.с.а.с. 11 14). 20 травня 2010 року право власності відповідача на придбану квартиру було зареєстровано у встановленому законом порядку (а.с. 15). У період від 19.04.2011 року по 18.04.2015 року в рахунок оплати вартості придбаної квартири позивач сплатив [PERSON] 35\~000,00 доларів США (а.с.а.с. 16 18). Від червня 2008 року і до тепер і спірній квартирі мешкають позивач з дружиною, повністю утримуючи помешкання, про що свідчать довідки Житлово-будівельного кооперативу №90 «Темп» від 07.10.2016 року №№85, 86. Відповідач ані до укладення спірного договору купівлі-продажу, ані після цього у квартирі не мешкала, користуючись квартирою №37 у цьому ж будинку, що підтверджується довідкою Житлово-будівельного кооперативу №90 «Темп» від 17.10.2016 року №102. Відповідно до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України (далі ЦК) підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 3, 5, 6 статті 203 цього Кодексу. Згідно з частинами 3, 5 статті 203 ЦК волевиявлення особи, яка вчиняє правочин, має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Аналіз обставин, встановлених судом під час розгляду справи, у контексті частин 3, 5 статті 203 ЦК, дає підстави вважати, що під час укладення договору купівлі-продажу від 19.04.2010 року сторонами не було дотримано вказаних вимог закону, а саме: -відповідач не мала волю й бажання придбати квартиру, а діяла лише на прохання батька (позивача), який фізично не міг бути присутнім при укладенні правочину; -правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків у виді набуття права власності саме для відповідача; -вартість предмету купівлі-продажу, визначена у договорі (34\~490,00 грн.), не відповідала фактично визначеній позивачем та [PERSON] 35\~000,00 доларів США. Такі висновки підтверджуються доказами, зібраними судом у судовому засіданні. Так, той факт, що фактичним покупцем за оспорюваним договором виступав саме позивач, доводиться визнавальними поясненнями продавця квартири [PERSON], який підтвердив, що домовлявся саме з братом (позивачем), який хотів придбати квартиру для своєї родини і за свої власні кошти. Крім того, на користь такого висновку свідчить те, що кошти за придбану квартиру в сумі 35\~000,00 доларів США були сплачені саме позивачем, що підтверджується наданими [PERSON] розписками. Більш того, та обставина, що і до укладення оспорюваного правочину, і після цього у квартирі мешкав і мешкає, оплачуючи усі комунальні платежі, лише позивач з дружиною, також доводить відсутність у відповідача реальних волі й бажання придбати квартиру саме для себе. Суд також бере до уваги те, що на день укладення оспорюваного договору 19.04.2010 року, відповідач досягла лише вісімнадцятирічного віку, навчалася, не працювала, утримувалася за рахунок батьків (зокрема, позивача) і відповідно не мала самостійного джерела доходів, яке б дозволило їй придбати таке цінне майно, як двокімнатна квартира у центральній частині міста. Викладені обставини також підтвердилися показаннями свідків [PERSON] (дружина позивача і матір відповідача) та [PERSON] (сусід по будинку), які показали, що були очевидцями домовленості про купівлю-продаж квартири саме між позивачем та [PERSON] Крім того, свідок [PERSON] також підтвердила, що продаж квартири був здійснений саме за 35\~000,00 доларів США, які вона з позивачем віддавала [PERSON] із спільного сімейного бюджету (а не за 34\~490,00 грн., які дорівнюють інвентаризаційній вартості квартири, зазначеній у договорі). Ураховуючи викладене, суд доходить висновку про недотримання сторонами оспорюваного правочину вимог частин 3, 5 статті 203 ЦК у частині зазначення покупця та реальної вартості предмету продажу, тобто про наявність підстав для визнання такого правочину недійсним у вказаній частині. При цьому суд вважає за необхідне застосувати приписи статті 217 ЦК, у відповідності з якою недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Таким чином, визнаючи недійсним договір купівлі-продажу в частині зазначення покупця і ціни квартири, суд водночас вважає за необхідне визнати реальним покупцем позивача і встановити реальну вартість квартири 280\~000,00 грн. (еквівалент у національній валюті України). За правилами частини 1 статті 316 ЦК правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 328 ЦК також передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. При цьому відповідно до статті 398 ЦК власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Ураховуючи зміст приведених норм, суд вважає обґрунтованими і позовні вимоги про визнання за позивачем права власності на придбану квартиру й скасування запису про право власності відповідача не неї у відповідному реєстрі.

Outcome: approved