Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-25 00:00:00

22.10.2014 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа - Комінтернівський районний відділ у м. Харкові ГУМВСУ в Харківській області про усунення перешкод у здійсненні права користування шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням та виселенням без надання іншого житлового приміщення, та зняття з реєстрації, в якому просить виселити відповідачів з житлового приміщення - квартири [ADDRESS] та зобов'язати Комінтернівський районний відділ у м. Харкові ГУМВСУ в Харківській області зняти відповідача [PERSON] з реєстраційного обліку за вказаною вище адресою. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилається на те, що квартира [ADDRESS] належить йому на праві власності відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 18.09.2014 року. В квартирі зареєстровані з 06.05.1968 року позивач та його дружина - [PERSON] , а з 12.01.1993 року сини - [PERSON], та [PERSON]. Син - [PERSON] в квартирі не мешкав, а у листопаді 2013 року за згодою позивача він та його дружина [PERSON] з донькою [PERSON], [INFO] вселилися в квартиру. З того часу відповідачі проживають в спірній квартирі. Позивач вказує, що відповідачі ведуть антисоціальний спосіб життя, зловживають спиртними напоями та порушують громадський порядок і умови нормального співжиття, не приймають участь у витратах по проведенню ремонту в квартирі, не сплачують комунальні послуги. Відповідачі застосовують фізичне насильство відносно позивача та його дружини. Систематичне порушення правил співжиття робить неможливим для нього проживання з відповідачами в одній квартирі, а тому, посилаючись на статті 116, 157 ЖК України, просить виселити їх із займаного житлового приміщення. Крім того, позивач просить зобов*язати Комінтернівський районний відділ у м. Харкові ГУМВСУ в Харківській області зняти відповідача [PERSON] з реєстраційного обліку за вказаною вище адресою. У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги в повному обсязі і просили їх задовольнити. Відповідачі та представник відповідача [PERSON] проти позову заперечували, посилаючись на незаконність та необґрунтованість заявлених вимог. Зокрема, зазначили, що відповідачі вселилися в спірну квартиру за згодою власника квартири та займають приміщення на законних підставах. Крім того, на їх думку, позивачем не надано доказів на підтвердження наявності обставин, які є підставою для виселення відповідачів відповідно до положень ст. 116 ЖК Української РСР. Позивач зловживає спиртними напоями, сам провокує сварки. Зараз він змінив замки на вхідних дверях в квартиру, перешкоджає мешканню відповідачів в ній. Іншого житла у них немає, так як будинок, де зареєстрована [PERSON] та неповнолітня донька [PERSON], згорів. Третя особа - Комінтернівський районний відділ у м. Харкові ГУМВСУ в Харківській області в судове засідання свого представника не направив, подав суду заяву про розгляд справи за його відсутністю . Вислухавши пояснення позивача та його представника, відповідачів та представника відповідача [PERSON], допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності позивачу [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 18.09.2014 року. ( а.с. 6,7) . Згідно довідки № 368 ОСББ «Домобудівельник-1» від 20.10.2014 року в спірній квартирі [ADDRESS] зареєстровані позивач [PERSON], його дружина - [PERSON], та сини - [PERSON], [PERSON], який є відповідачем по справі. Відповідач зареєстрований в спірній квартирі з 1993 року. ( а.с. 8) У судовому засіданні позивач зазначив, що відповідач - [PERSON] в квартирі не мешкав деякий час, а у листопаді 2013 року за згодою позивача він та його дружина [PERSON] з донькою [PERSON], [INFO] вселилися в квартиру. Відповідно до ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмеженний у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Відповідно до ст. 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника квартири, які проживають разом з ним у квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Як встановлено судом, відповідач [PERSON] був зареєстрований в спірному житловому приміщенні за згоди власника квартири, будь-якої угоди про порядок користування цим приміщенням між позивачем та відповідачем не укладалось, а тому відповідач [PERSON] набув права користування цим житловим приміщенням. Відповідачка [PERSON] вселилася до спірної квартири за згодою позивача, про що він зазначив у судовому засіданні, таким чином, позивач визнавав за нею право користування спірною квартирою. Відповідно до ст. 162 ЖК УРСР плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими у встановленому законом порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Між тим, позивач не надав суду доказів, що сторони укладали усну чи письмову угоду про безоплатне або платне користування жилим приміщенням. Таким чином, посилання позивача на те, що відповідачі не вносять квартирної плати та плати за комунальні послуги не можуть бути підставою, для виселення відповідачів зі спірного житла. Стаття 157 ЖК УРСР встановлює, що членів сім`ї власника квартири може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Частина 1 статті 116 ЖК УРСР визначає, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ними, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціального співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Виходячи з аналізу змісту наведеної норми стаття 116 ЖК УРСР вказує на такі підстави виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення: а) систематичне руйнування чи псування жилого приміщення. б) використання його не за призначенням. в) систематичне порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку. У всіх трьох випадках до винних осіб повинні попередньо вживатись заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил суспільного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу власника або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Виселення без надання житлового приміщення провадиться, якщо наймач, члени його сім'ї або інші спільно проживаючі з ним особи систематично порушують або псують житлове приміщення. Закон встановлює в якості умови виселення осіб, винних у руйнації або псуванні житлового приміщення, наявність фактів про те, що ці дії носили систематичний характер, а до винного в цьому були застосовані заходи попередження і суспільного впливу, які виявилися безрезультатними (наприклад, його поведінка була предметом розгляду органів міліції, прокуратури, суду, громадських організацій). Передбачається, що руйнація або псування здійснювалися із вини наймача. Виселенню підлягають лише конкретно винні в цьому особи - наймач даного приміщення чи хто-небудь із членів його сім'ї, що сумісно проживають із ним опікуни, попечителі, піднаймачі, тимчасові жильці та інші, які спільно проживають. Під систематичністю необхідно розуміти скоєння двох і більше таких правопорушень. При цьому необхідно, щоб до винної особи попередньо були застосовані міри попередження суспільного впливу. До таких підстав відноситься і систематичне порушення правил суспільного співжиття, чим створюють неможливі умови для проживання інших в одній квартирі чи одному домі. Виселення без надання іншого помешкання, відповідно до ст. 116 ЖК УРСР, припускається у випадках: - протиправної винної поведінки особи, що створює своїми діями неможливість спільного проживання в одній квартирі або цілому будинку; - систематичного характеру таких дій; - безрезультатності заходів попередження або суспільного впливу і продовження винним негідної поведінки. Протиправна винна поведінка - це навмисні дії особи, безпосередньо пов'язані не тільки з явною неповагою до звичайних правил спільного проживання (скандали, дебоші, образи, заподіяння тілесних ушкоджень), але також навмисне ігнорування встановлених правил користування житловими і підсобними приміщеннями, невиконання вимог про дотримання тиші в квартирах і на подвір'ї а також інші навмисні дії, що перешкоджають нормальному проживанню в квартирі або житловому будинку. Виселення через неможливість спільного проживання може мати місце лише при систематичному порушенні винним правил суспільного співжиття. Водночас, як роз'яснив пленум Верховного Суду УРСР у п. 17 постанови від 12 квітня 1985 року, при розгляді справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК УРСР осіб, що систематично порушують правила суспільного співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або житловому будинку, варто виходити з того, що при антигромадському поводженні, що продовжується, виселення винного може бути й у випадку повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або суспільного впливу не дали позитивних результатів. Доказом застосування мір попередження і громадського впливу можуть служити постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, офіційні застереження, рішення суду або третейського суду про притягнення до відповідальності, протоколи або постанови громадських організацій, трудових колективів, що засудили дії винного. Одні лише факти звернення у відповідні органи зі скаргами на порушення правил суспільного співжиття без застосування до винного заходів впливу цими органами не є підставою для виселення. Виселення без надання іншого житлового помешкання обумовлено ще і безрезультатністю застосованих до винної особи заходів попередження і суспільного впливу. Як роз'яснив пленум Верховного Суду УРСР у п. 17 постанови від 12 квітня 1985 рщку, є, зокрема, міри попередження, застосовувані судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також міри суспільного впливу, прийняті на зборах мешканців будинку або членів ЖБК, трудових колективів та інших громадських організацій за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих указівок щодо можливого виселення). Систематичне порушення правил суспільного співжиття може призвести не тільки до виселення із займаного житла. Це крайня міра. Закон допускає, щоб до особи, яка систематично порушує загальнолюдські правила співжиття, були застосовані й інші санкції. Таким чином, законодавством встановлений чіткий порядок для виселення інших осіб, які проживають разом з власниками житла. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] не підтвердили в судовому засіданні наявність обставин, передбачених ст. 116 ЖК Української РСР, як підстав необхідних для виселення відповідача зі спірного житлового приміщення. Так, свідок [PERSON] пояснив суду, що він є сином позивача, та братом відповідача [PERSON] . 21.09.2014 року він подзвонив до батьків, та почув, що у них вдома скандал. Коли він прийшов до них, то побачив, що їм спричинені тілесні ушкодження. Батьки сказали, що їх побив [PERSON] Брат та його дружина зловживають спиртними напоями. Раніше також між батьками та відповідачами були сварки, вони вимагали гроші від батька. Крім того, свідок зазначив, що відповідачі руйнують приміщення - обідрали шпалери, вибили двері, пошкодили паркет. Відповідачі декілька раз давали гроші батьку для сплати комунальних послуг. Свідок [PERSON] пояснила у судовому засіданні, що позивач зловживає спиртними напоями, та вигнав відповідачів з їх неповнолітньою дитиною з квартири, викинув їх речи, змінив замки на вхідній двері. Позивач, знаходячись у нетверезому стані , б'є [PERSON], розбив її консервацію. Позивач не пустив хвору дитину до квартири для виклику швидкої. На цей час відповідачі мешкають у свідка, так як іншого житла у них немає. З протоколу прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від 21.01.2014 року вбачається що [PERSON]В звертався до Комінтернівського РВ з приводу спричиненні йому та його дружині тілесних ушкоджень [PERSON] та [PERSON] (а.с. 19) Згідно протоколу про прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення Комінтернівського РВ ГУМВСУ в Харківській області від 01.06.2014 року вбачається, що від [PERSON] надійшла заява про сварку з сином [PERSON] ( а.с. 11) З висновку Комінтернівського РВ ГУМВСУ в Харківській області від 03.06.2014 року вбачається, що 1.06.2014 року до відділу звернувся [PERSON] з приводу того, що його батько [PERSON] вчинив сварку. А наступного дня - 02.06.2014 року до того ж відділку звернувся [PERSON] з заявою про вчинення сварки [PERSON] В обома особами проведено профілактичну бесіду та особисто попереджено про недопущення протиправних дій стосовно друг другу. ( а.с. 10) Згідно протоколу про прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення Комінтернівського РВ ГУМВСУ в Харківській області від 23.08.2014 року вбачається, що від [PERSON] надійшла заява про сварку з сином [PERSON] ( а.с. 11) За наслідком розгляду цієї заяви Комінтернівським РВ було повідомлено позивачу, що з [PERSON] проведена профілактична бесіда. ( а.с. 14) З висновку Комінтернівського РВ ГУМВСУ в Харківській області від 31.08.2014 року вбачається, що 23.08.2014 року до відділу звернувся [PERSON] з приводу того, що його син [PERSON] вчинив сварку. Того ж дня - 23.08.2014 року до того ж відділку звернувся [PERSON] з заявою про вчинення сварки батьком [PERSON] В обома особами проведено профілактичну бесіду про недопущення скоєння насилля у сім*ї ( а.с. 12) Згідно протоколу про прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення Комінтернівського РВ ГУМВСУ в Харківській області від 30.08.2014 року вбачається, що від [PERSON] надійшла заява про сварку з сином [PERSON] ( а.с. 16) За наслідком розгляду цієї заяви Комінтернівським РВ було повідомлено позивачу, що з [PERSON] проведена профілактична бесіда. ( а.с. 17) З висновку Комінтернівського РВ ГУМВСУ в Харківській області від 01.09.2014 року вбачається, що 30.08.2014 року до відділу звернувся [PERSON] з приводу того, що його син [PERSON] вчинив сварку. За вищезазначеним фактом 23.08.2014 року до того ж відділку звернувся [PERSON] з заявою про вчинення сварки батьком - [PERSON] В обома особами проведено профілактичну бесіду про недопущення скоєння насилля у сім*ї ( а.с. 15) Відповідно до витягу з кримінального провадження № 12014220540002521 вбачається, що 22.09.2014 року за заявою [PERSON] внесено до ЄРДР повідомлення про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України ( а.с. 18) Згідно висновків судово-медичної експертизи № 1013-2014 від 22.09.2014 року [PERSON] та [PERSON] спричинені легкі тілесні ушкодження ( а.с. 22-24) 13.10.2014 року [PERSON] звернувся до Комінтернівського РВ з заявами щодо крадіжки у нього [PERSON] 1000 євро та висловлювання йому погроз щодо позбавлення життя (а.с. 20,21) Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Частиною 4 ст. 59 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 2 постанови № 11 Пленуму Верховного Суду України від 29.12.11976 року «Про судове рішення» з наступним змінам, передбачено, що відповідно до принципу безпосередності судового розгляду рішення може бути обґрунтоване лише тими доказами, які одержані у визначеному законом порядку і перевірені в тому судовому засіданні, в якому постановлюється рішення. В силу ч. 2 ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Звертаючись до суду з позовом про виселення відповідачів з підстав передбачених ст. 116 ЖК Української РСР, позивач не надав суду доказів на підтвердження того, що відповідачами були вчинені протиправні дії, які дають підставу для їх виселення з підстав встановлених ст. 116 ЖК Української РСР, та до відповідачів застосовувалися заходи запобігання або заходи громадського впливу. Виходячи з наведеного вище, обставин справи встановлених судом, суд дійшов до висновку про не обґрунтованість та не доведеність позовних вимог, оскільки позивачем не доведені, а судом не встановлені підстави передбачені ч. 1 ст. 116 ЖК Української РСР для виселення відповідачів з квартири № 10 в м. Харкові по пр.. Маршала Жукова, 10-б. Враховуючи викладене вище, суд вважає за необхідне в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Outcome: dismissed