Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-25 00:00:00

22 червня 2018 року [PERSON] звернувся до суд із заявою, в якій просив встановити факт постійного проживання на території України, станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року та свої вимоги мотивував тим, що народився у 1970 році в м. Тбілісі, ГРСР. Проживав та навчався в м. Тбілісі, де і отримав паспорт громадянина СРСР у 1988 році. Зазначає, що у листопаді 1990 року переїхав разом зі своєю матірю до смт. Тьоткіно, Курської області, Росія, працював у смт. Тьоткіно вантажником. 08 липня 1991 року за вчинення тяжкого злочину на території Сумської області заявника було затримано, обрано йому запобіжний захід у виді тримання під вартою та поміщено до слідчого ізолятору у м. Суми. На момент проголошення Незалежності України та набрання законної сили Закону України «Про громадянство України» заявник постійно проживав в Україні. Вказує, що після набрання вироком законної сили, 24 грудня 1991 року його було знято з реєстрації в м. Тбілісі [PERSON]. Після звільнення з місць позбавлення волі з 06 жовтня 2001 року заявник був зареєстрований за місцем проживання матері в с. Терехове Добротівської сільської ради Кролевецького району Сумської області. Заявник вказує, що він не є громадянином [PERSON] і дана обставина спростовується довідкою, виданою Посольством [PERSON] в Україні. На підтвердження зазначеного [PERSON] надав суду копії вироку, ухвали, довідки Криворізької виправної колонії, довідку консульської служби посольства [PERSON], копію паспорта громадянина СРСР, довідки Добротівської сільської ради. До суду заявник не зявився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, заяву підтримав та просив задовільнити. Представник заінтересованої особи не заперечував проти задоволення заяви, про що також зазначив у письмових поясненнях. Посилаючись на вимоги Закону України «Про громадянство України» зазначає, що всі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України постійно проживали на території України чи особи, які на момент набрання чинності Закону України «Про громадянство України» проживали в Україні і не були громадянами інших держав є громадянами України з 24 серпня 1991 року чи з 13 листопада 1991 року. Представник зазначає, що вказаним законом визначено, що документ, який підтверджує громадянство України - паспорт, який повинен отримати кожен громадяни України по досягненню 14 річного віку ( в редакції Закону, що діє на час ухвалення судового рішення). Положенням ст. 2 Закону України «Про громадянство України» в редакції 1991 року визначено, що належність до українського громадянства зокрема осіб, які мають паспорти зразка колишнього СРСР визначалося під час загального обміну паспортів зразка колишнього СРСР на паспорти громадян України зразка 1994 року в період з травня 1995 року по вересень 2002 року. Відповідно до п. 13 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27.03.2001 року №215, для встановлення належності до громадянства України особа, яка відбувала покарання в місцях позбавлення волі на території України станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року та перебувала у громадянстві колишнього СРСР і до набрання вироком законної сили постійно проживала на території УРСР або на території України повинен подати до органів ДМС України ряд документів, що дають можливість зробити висновок, що на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» заявник проживав на території України. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що заява підлягає задоволенню, виходячи з наступного. На день розгляду справи в суді підстави та порядок набуття громадянства України врегульовані нормами Закону України «Про громадянство» від 18 січня 2001 року № 2235-ІІІ (далі - Закон № 2235-ІІІ). Відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону № 2235-ІІІ громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України є підставою для оформлення належності до громадянства України. Судом встановлено, що [PERSON], [INFO] уродженець [INFO], документований паспортом громадянина СРСР 15 червня 1988 року серії ХVI-ТИ №613677 (а.с.10). Вироком Сумського обласного суду від 11 жовтня 1991 року [PERSON] було засуджено за вчинення тяжкого злочину до позбавлення волі строком на тринадцять років у виправно-трудовій колонії посиленого режиму. У вказаному вироку зазначено, що строк відбування покарання розраховувати з 08 липня 1991 року, тобто з моменту затримання засудженого (а.с.15-16). Вирок набрав законної сили 19 листопада 1991 року (а.с.17). Як встановлено з довідки, виданої 01 серпня 2001 року Криворізькою виправною колонією №80 (а.с.12-13), [PERSON], [INFO], уродженець [INFO], громадянин України відбув покарання в місцях позбавлення волі з 08 липня 1991 року по 01 серпня 2001 року. На запит заявника Криворізька ВК Управління Державного Департаменту України з питань виконання покарань в Дніпропетровській області 8 грудня 2009 року надала відповідь про неможливість надання документів щодо підтвердження його громадянства у звязку із знищенням особової справи (а.с.9). Із довідки виданої виконкомом Добротівської сільської ради Кролевецького району Сумської області [PERSON], [INFO] вбачається, що останній зареєстрований в [INFO] з 06 серпня 2001 року (а.с.14). Крім того, 19 листопада 2014 року Посольством [PERSON] в Україні видано довідку, з якої вбачається, що [PERSON] [INFO] за представленими та здобутими документами не вважається громадянином [PERSON] (а.с.7), що в свою чергу спростовує зроблені в паспорті громадянина СРСР серії ХVI-ТИ №613677 на сторінці 17 Кролевецьким РВ УМВС відмітки про реєстрацію громадянина [PERSON] [PERSON] на території Кролевецького району Сумської області (а.с.11). Таким чином, з наданих письмових доказів судом встановлено, що заявник [PERSON] на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України», від 08 жовтня 1991 року №1636-ХІІ, тобто на 13 листопада 1991 року дійсно проживав в Україні і не був громадянином іншої держави, що повністю відповідає положенню п.2 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» в чинній редакції. Враховуючи викладене, приймаючи до уваги досліджені судом докази по справі, суд приходить до висновку, що факт проживання на території України [PERSON], [INFO] на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України», від 08 жовтня 1991 року №1636-ХІІ, тобто що станом на 13 листопада 1991 року він проживав в Україні і не був громадянином іншої держави знайшов своє повне підтвердження у судовому засіданні.

Outcome: approved