Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-02 00:00:00

23.08.2019 року адвокат Заверуха Ігор Леонідович (далі по тексту представник позивача) звернувся в інтересах [PERSON] (далі по тексту позивач) до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до [PERSON] (далі по тексту відповідачка) про стягнення інфляційних втрат та 3% річних за прострочення зобов`язання (а.с.1-4). Так, представник позивача просить суд стягнути з [PERSON] ( [ADDRESS] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , [INFO] ) на користь [PERSON] ( [ADDRESS] , ідентифікаційний номер [NUMBER] ) суму інфляційних втрат та 3% річних за весь період прострочення зобов`язання щодо оплати 999\~999 грн., що станом на 12.08.2019 року становить 300\~566,61 грн., з яких інфляційні втрати на суму 233\~087,23 грн. та 3% річних на суму 67\~479,38 грн. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30.09.2019 року відкрито загальне позовне провадження по справі № 495/7726/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення інфляційних втрат та 3% річних за прострочення зобов`язання. Справу призначено до розгляду (а.с.22-23). В судове засідання позивач та його представник не з`явилися, але останнім подано до суду заяву, згідно якої він заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити, розглянути справу за його відсутністю та відсутністю позивача, не заперечує проти заочного розгляду справи (а.с.60). Відповідачка [PERSON] , відзив або заперечення на позов [PERSON] до суду не подавала та в судові засідання 15.11.2019 року, 17.12.2019 року та 03.02.2020 року не з`явилася без поважних причин, про причини неявки суд не повідомила, будь-яких клопотань не заявляла, про час та місце судового розгляду повідомлялася належним чином, але до суду повернулася уся документація з відповідною відміткою про неможливість вручення адресату судового виклику та копій документів з невідомих причин. Згідно із ч.3 ст.131 Цивільного процесуального кодексу України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч.1 ст.223 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст.280 Цивільного процесуального\~кодексу України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Про заочний\~розгляд справи\~суд постановляє\~ухвалу. Розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою (ст.281 ЦПК України). Як встановлено матеріалами справи та було вище зазначено, відповідачка [PERSON] , була належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання, не з`явилася в судові засідання без поважних причин та без повідомлення причин, не подала відзив, а позивач [PERSON] та його представник, не заперечують проти ухвалення заочного рішення. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 03.02.2020 року постановлено розгляд справи 495/7726/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення інфляційних втрат та 3% річних за прострочення зобов`язання провести у заочному порядку (а.с.63). У відповідності до ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши позовну заяву, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, суд дійшов до наступних висновків. Відповідно до ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із ч.1 ст.4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, 05.05.2016 року [PERSON] здійснив переказ грошових коштів у розмірі 999\~999,00 гривень на банківський рахунок [PERSON] № 4149 6258 1000 [NUMBER] , з метою укладення у письмовій формі з нотаріальним посвідченням договору дарування (пожертви) для виконання обумовленої мети, а саме: купівлю взуттєвого магазину з подальшою передачею взуття в дитячі будинки. Вказаний договір пожертви на суму 999 999,00 гривень, повинен бути укладений у письмовій формі та нотаріально посвідчений, так як його сума перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян (17 грн.*50=850 грн.). При укладені вказаного договору пожертви не було дотримано вимог законодавства, тому грошові кошти у розмірі 999 999,00 гривень передані відповідачці за нікчемним правочином, тобто без будь-якої правової підстави. Представник позивача вказує, що після переказу грошових коштів на банківський рахунок відповідачки, остання почала уникати спілкування з уповноваженими представниками позивача, на телефоні дзвінки не відповідала, повернення коштів не здійснила. Жодних письмових договорів між позивачем та відповідачкою щодо спірних грошових сум укладено не було, окрім того, сторони не досягли згоди щодо всіх істотних умов договору, які визначені законодавством обов`язковими для укладення таких договорів. Окрім того, 20.04.2017 року на всі відомі позивачу адреси можливого проживання відповідачки, їй було направлено вимогу про повернення грошових коштів у сумі 999 999 грн., яка була 06.05.2017 року отримана відповідачкою, що підтверджується описами вкладень з чеками та повідомленнями про вручення (6-7). На дану вимогу відповідачка відповіді не надіслала, а в у усній розмові з адвокатами позивача повідомила, що не збирається нічого повертати. Після чого, позивач звернувся до суду із позовом про стягнення вказаної суми примусово. Під час розгляду справи, відповідачка неодноразово письмово заперечувала проти вимог позивача щодо повернення 999 999 грн., постійно змінюючи свої обґрунтування такої відмови. 06.08.2019 року постановою Київського апеляційного суду позов про стягнення із відповідачки на користь позивача суми в розмірі 999 999 грн. було задоволено в повному обсязі (а.с.8-9). За твердженням представника позивача, вимога про повернення грошей була отримана відповідачкою 06.05.2017 року, тобто строк прострочення виконання грошового зобов`язання на сьогоднішній день складає 821 календарні дні. Таким чином, станом на 12.08.2019 року відповідачка повинна сплатити позивачу інфляційні втрати на суму 233 087,23 грн. та 3% річних на суму 67 479,38 грн., що разом становить 300 566,61 грн., у зв`язку із простроченням виконання зобов`язання щодо повернення 999 999 грн. протягом семи днів з моменту отримання письмової вимоги позивача. Представник позивача звертає увагу, що так як закон не визначає строк виконання такого зобов`язання, то датою виникнення даного зобов`язання, а відповідно і обов`язку відповідачки повернути кошти, є дата отримання відповідачкою вимоги позивача про повернення коштів, а саме: 06.05.2017 року. Таким чином, зобов`язання між сторонами виникло не на підставі судового рішення, яке набрало чинності 06.08.2019 року, а на підставі акту цивільного юридичного факту одержання відповідачкою вимоги позивача про виконання обов`язку, що відбулося 06.05.2017 року. Станом на 12.08.2019 року відповідачка повинна сплатити позивачу інфляційні втрати на суму 233 087,23 грн. та 3% річних на суму 67 479,38 грн., що разом становить 300 566,61 грн. у зв`язку із простроченням виконання зобов`язання щодо повернення 999 999 грн. протягом семи днів з моменту отримання письмової вимоги позивача. Дані обставини і стали підставою для звернення [PERSON] до суду із відповідною позовною заявою. Відповідно до ст.ст. 509, 510, 526 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Загальними умовами зобов`язання є те, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (ст.ст. 525, 625 ЦК України). Згідно із ст.526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Відповідно до ст.599 Цивільного кодексу України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст.611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. У разі порушення боржником негативного зобов`язання кредитор незалежно від сплати неустойки та (або) відшкодування збитків і моральної шкоди має право вимагати припинення дії, від вчинення якої боржник зобов`язався утриматися, якщо це не суперечить змісту зобов`язання. Така вимога може бути пред`явлена кредитором і в разі виникнення реальної загрози порушення такого зобов`язання. Відповідно до ст.612 Цивільного кодексу України, боржник вважається\~таким,\~що прострочив,\~якщо він\~не приступив\~до виконання\~зобов`язання\~або не\~виконав його\~у строк,\~встановлений договором\~або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Якщо внаслідок\~прострочення боржника\~виконання зобов`язання\~втратило інтерес\~для кредитора,\~він може\~відмовитися від\~прийняття виконання\~і вимагати\~відшкодування збитків. Прострочення боржника не настає, якщо зобов`язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 18.09.2013 року по справі № 6-63цс13 та від 24.02.2016 року по справі № 6-50цс16, за наслідками розгляду заяв про перегляд судових рішень з мотивів неоднакового застосування норм матеріального права та постанові Верховного Суду від 08.07.2019 року по справі № 524/4946/16-ц. Як встановлено матеріалами справи та було вище зазначено, між позивачем та відповідачкою був укладений нікчемний правочин, так як договір, сума якого сума перевищує п`ятдесяти кратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян (17 грн.*50=850 грн.) не був укладений у письмовій формі та нотаріально не завірений, сторони не досягли згоди щодо всіх істотних умов договору, які визначені законодавством обов`язковими для укладення таких договорів. Таким чином, станом на 12.08.2019 року відповідачка повинна сплатити позивачу інфляційні втрати на суму 233 087,23 грн. та 3% річних на суму 67 479,38 грн., що разом становить 300 566,61 грн., у зв`язку із простроченням виконання зобов`язання щодо повернення 999 999 грн. протягом семи днів з моменту отримання письмової вимоги позивача. Відповідно до ст.6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно із ст.2 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.ст. 12, 13 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 76-77 ЦПК України). Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ст.263 Цивільного процесуального кодексу України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Враховуючи вищевикладені\~обставини та\~норми чинного\~законодавства,\~розглянувши справу\~в межах\~заявлених вимог\~та наданих\~сторонами доказів,\~які оцінені\~судом в\~їх сукупності,\~суд,\~за своїм\~внутрішнім переконанням,\~дійшов до\~висновку прозаконність,\~обґрунтованість та\~правомірність позовних\~вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення інфляційних втрат та 3% річних за прострочення зобов`язання.

Outcome: approved