Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-27 00:00:00

22.11.2017 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Миколаївського регіонального управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» про визнання нікчемними окремих умов кредитного договору , застосування наслідків недійсності нікчемних умов кредитного договору та додаткового договору та стягнення коштів. У поданому до суду позові позивач зазначив, що 01.04.2015 року між ним та Миколаївським регіональним управлінням Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» було укладено кредитний договір №437 щодо надання пільгового довготермінового кредиту молодій сім`ї на будівництво житла відповідно до постанови КМУ від 29.05.2001 року № 584. Відповідно до п.1.1 цього договору, відповідач зобов`язався надати позивачу грошові кошти відповідно до розрахунку розміру кредиту з визначенням власних внесків позивача та суми коштів на страхування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання в сумі 366339,00 грн. Вказані гроші були надані шляхом їх зарахування на розрахунковий рахунок у банку. Кредит надавався на будівництво 2-кімнатної квартири [ADDRESS] , яка знаходиться на 5 поверсі багатоповерхового житлового будинку загальною площею 62,32 кв.м. Отже, укладений між сторонами договір є договором споживчого кредиту у розумінні ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» . Згідно п. 1.6 кредитного договору, починаючи з першого місяця, наступного за місяцем, в якому надішли кошти на рахунок позивача, щоквартально, не пізніше терміну сплати щоквартального платежу з погашення кредиту, він зобов`язаний сплачувати відповідачу плату за супровід договору у розмірі 504,25 грн. за квартал, що складає 13,8% мінімальної заробітної плати. Відповідно до п.1.7 договору, у разі зміни мінімальної заробітної плати, він зобов`язаний сплачувати відповідачу плату за супровід у розмірі 13,8% від розміру місячної мінімальної заробітної плати, яка діє на момент оплати послуг. Пунктом 1.8 договору визначено, що розрахунок плати за супровід цього договору за перший квартал користування кредитом здійснюється з урахуванням кількості повних місяців користування кредитом позивачем у цьому кварталі. 26.01.2017 року сторони додатковим договором змінили редакцію п.п. 1.6 і 1.7, в нової редакції, яка почала діяти з 01.01.2017 року плата за супровід склала 768 грн., тобто 16% від прожиткового мінімуму для працездатної особи. Вважає, що п.1.6, 1.7 та 1.8 кредитного договору є нікчемними відповідно до ст.11Закону України «Про захист прав споживачів», яким визначено, що встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції є незаконними, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними, що відповідно до ст.ст. 203, 215 ЦК України є підставою для визнання їх недійсності. На виконання умов кредитного договору, позивачем було сплачено за супроводження кредитного договору 7165,12 грн. Посилаючись на вищезазначене просив встановити нікчемність окремих умов кредитного договору від 07 квітня 2016 року № 485, а саме: пунктів 1.6, 1.7, 1.8 та додаткового договору від 26.01.2017 року; застосувати наслідки недійсності нікчемних умов кредитного договору від 01.04.2015 року № 437, а саме: пунктів 1.6, 1.7, 1.8 та додаткового договору до нього від 26.01.2017 року та стягнути з Миколаївського регіонального управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» на його користь 7165,12 грн. 30.07.2018 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву в якому останній просив в задоволенні позову відмовити посилаючись на те, що відповідач є державною спеціалізованою фінансовою установою засновником якого є держава в особі КМУ та підпорядкованою КМУ. На Фонд покладені повноваження розпорядника коштів для надання пільгових довгострокових державних кредитів молодіжним сім`ям та одиноким молодим громадянам на будівництво (реконструкцію) житла. Відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про споживче кредитування» визначається поняття споживчого кредиту, який надається банком або іншою фінансовою установою споживачеві на придбання продукції. В той час Фонд не є тотожнім з фінансовою установою, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг. Але надання фінансових послуг не є виключним видом діяльності відповідача. Тому, відповідач не є виконавцем відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки видом діяльності спеціалізованої державної установи є сприяння у виконанні державою державної житлової політики, а не пряме надання або виконання послуг. Між [PERSON] та Миколаївським регіональним управлінням Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» було укладено кредитний договір від 01.04.2015 року №437 щодо надання пільгового довготермінового кредиту молодій сім`ї на будівництво житла з урахуванням Державної програми забезпечення житлом молоді, відповідно до вимог ст.ст. 626-628, 638 ЦК України, та сторони досягли згоди з усіх істотних його умов. Оспорюванні позивачем умови кредитного договору є істотними, тому визнання будь-якої з істотних умов недійсною спричиняє його недійсність в цілому. 01.07.2019 року до суду від представника позивача [PERSON] адвоката Гайдаржий А.В. надійшла заява про зміну підстав позову та уточнення позовних вимог, в якій останній просив визнати недійсними окремі умови кредитного договору від 29.10.2014 року № 425 щодо надання пільгового довготермінового кредиту молодій сім`ї на будівництво житла відповідно до постанови КМУ від 29.05.2001 року № 584, укладеного між сторонами, а саме: п.1.6, п.1.7, п.1.8; додатковий договір від 31.01.2017 року про внесення змін до п.1.6; п.1.7 вказаного кредитного договору. Застосувати наслідки недійсності окремих умов кредитного договору від 29.10.2014 року №425 щодо надання пільгового довготермінового кредиту молодій сім`ї на будівництво житла відповідно до постанови КМУ від 29.05.2001 року №584, укладеного між сторонами та стягнути з Миколаївського регіонального управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» на користь позивача 7165,12 грн. Ухвалою Заводського районного суду м.Миколаєва від 07.11.2019 року підготовче провадження у справі закрито та справу призначено до судового розгляду. 04.03.2020 року від представника позивача [PERSON] адвоката Гайдаржий А.В. надійшла заява про зупинення провадження по даній справі до розгляду Верховним Судом справи №487/6129/17. Ухвалою Заводського районного суду м.Миколаєва від 12.03.2020 року, зупинено провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Миколаївського регіонального управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будинку про захист прав споживачів до розгляду Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду справи 487/6129/17, провадження №61-2378ск19. 26.01.2021 року до суду від представника позивача [PERSON] адвоката Гайдаржий А.В. надійшла заява про поновлення провадження по справі. Ухвалою Заводського районного суду м.Миколаєва від 02.02.2021 року поновлено провадження по цивільній справі за позовом [PERSON] до Миколаївського регіонального управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» про захист прав споживачів та справу призначено до розгляду. 22.03.2021 року від представника позивача [PERSON] адвоката Гайдаржий А.В. надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог, а саме застосувати наслідки недійсності нікчемних умов кредитного договору від 29.10.2014 року №425 щодо надання пільгового довготермінового кредиту молодій сім`ї на будівництво житла відповідно до постанови КМУ від 29.05.2001 року №584, укладеного між сторонами та стягнути із Миколаївського регіонального управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» на користь позивача 18361,50 грн. 13.07.2021 року від представника відповідача до суду надійшли додаткові письмові пояснення до позовної заяви. У судове засідання представник позивача [PERSON] адвоката Гайдаржий А.В. не з`явився надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання призначене на 28.12.2021 року не з`явився. Справа призначалась до розгляду на 27.10.2021 року, 17.12.2021 року, 28.12.2021 року. На всі призначенні судові засідання представником відповідача надавались ідентичні заяви про відкладення розгляду справи у зв`язку зі станом здоров`я та перебуванням на лікарняному, при цьому не надаючи на це підтверджуючих доказів. Суд зазначає, що справа перебуває в суді більше чотирьох місяців. Судом неодноразово відкладався розгляд справи та суд сприяв тому, щоб представник відповідача мав можливість як прийняти участь у розгляді справи, так і надати будь-які докази в обґрунтування своєї позиції. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. За таких обставин суд вважає, що у задоволенні заяви представника відповідача в черговому відкладенні розгляду справи слід відмовити та розглянути справу за відсутності представника відповідача за наявними матеріалами справи. У раніше поданому відзиву та додаткових пояснень сторона відповідача просила відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на їх необґрунтованість. Виходячи з наведеного, а також положень ч. 3 ст. 211 ЦПК України, суд вважає, що судовий розгляд справи можливо здійснити на підставі наявних у справі матеріалів. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи. Дослідивши матеріали цивільної справи суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 01.04.2015 року між Миколаївським регіональним управлінням Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» та [PERSON] укладено кредитний договір № 437, згідно з яким останньому наданий пільговий довготерміновий кредит на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання в сумі 366 339 грн. на будівництво двокімнатної квартири [ADDRESS] , яка знаходиться на п`ятому поверсі багатоквартирного житлового будинку загальною площею 62,32 кв.м. із кінцевим терміном повернення до 01.09.2043 року. Згідно з пунктом 1.3 договору плата за користування кредитом встановлюється у розмірі 3 % річних суми зобов`язань за кредитом. Відповідно до пункту 30 Положення позичальник, який має дитину (дітей), звільняється від сплати відсотків за користування кредитом. У пункті 1.5 кредитного договору визначено, що розмір щоквартального платежу з погашення кредиту визначається шляхом ділення суми кредиту на кількість кварталів терміну погашення цього кредиту з урахуванням пільг, передбачених пунктами 30 та 31 Положення (в разі їх наявності у позичальника), а саме: у разі наявності однієї дитини позичальник звільняється від сплати відсотків за користування кредитом. Пунктом 1.6 кредитного договору передбачено, що, починаючи з першого місяця, наступного за місяцем, в якому надійшли кошти кредиту на рахунок позичальника, щоквартально, не пізніше терміну сплати щоквартального платежу з погашення кредиту, позичальник зобов`язується сплачувати на рахунок кредитора плату за супровід договору у розмірі 504 грн. 25 коп. за квартал, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати на момент укладення договору 1 218 грн. за встановленою формулою. Відповідно до пункту 1.7 договору разі зміни мінімальної заробітної плати, зазначеної у пункті 1.6 цього договору, позичальник зобов`язується сплачувати плату за супровід цього договору, виходячи з розрахунку 13,8 % від розміру місячної мінімальної заробітної плати, яка діє на момент оплати послуг. Пунктом 1.8 договору визначено, що розрахунок плати за супровід цього договору за перший квартал користування кредитом здійснюється з урахуванням кількості повних місяців користування кредитом позичальником у цьому кварталі. Крім того, 26 лютого 2017 року сторони уклали додатковий договір до кредитного договору від 01.04.2015 року № 437, яким змінили редакцію пунктів 1.6 і 1.7 кредитного договору. Згідно з пунктом 1.6 у новій редакції, починаючи з першого місяця, наступного за місяцем, в якому надійшли кошти кредиту на рахунок позичальника, щоквартально, не пізніше терміну сплати щоквартального платежу з погашення кредиту, позичальник зобов`язується сплачувати на рахунок кредитора плату за супровід договору у розмірі 768 грн. за квартал, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати на момент укладення договору 1 600 грн. за встановленою формулою. Відповідно до пункту 1.7 договору у разі зміни мінімальної заробітної плати, зазначеної у пункті 1.6 цього договору, позичальник зобов`язується сплачувати плату за супровід цього договору, виходячи з розрахунку 16 % від розміру місячної мінімальної заробітної плати, яка діє на момент оплати послуг. Тлумачення частини другої статті 215 ЦК України свідчить, що нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». За змістом положень статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції, чинній на час укладення кредитних договорів, кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) вказано, що: «визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зазначено, що: «кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (статті 15, 16 ЦК України). Цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України). Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину». Звертаючись до суду з позовом, позивач [PERSON] посилався на те, що пункти 1.6, 1.7 та 1.8 кредитного договору є нікчемними відповідно до статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі, тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Судом встановлено, що відповідач є фінансовою установою, набув цей статус згідно з Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», відповідно до частини четвертої статті 12 якої зобов`язаний дотримуватися вимог законодавства про захист прав споживачів. Згідно з пунктом 8.4 укладеного між сторонами кредитного договору відповідач ознайомив позивача з інформацією, яка йому має бути надана відповідно до частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та частин другої-четвертої статті 12 Закону України Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Аналіз матеріалів справи свідчить про те, що умовами кредитного договору, укладеного між сторонами 01.04.2015 року, зокрема у пунктах 1.6, 1.7, 1.8 передбачена плата за послуги, що супроводжують кредит, тому пункти договору, які передбачають її сплату, є нікчемними у розумінні статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Отже, правовідносини щодо надання пільгового довготермінового кредиту для придбання житла виникли між фінансовою установою та споживачем, хоча таке кредитування й здійснюється на підставі Закону України «Про сприяння соціальному становленню та розвитку молоді в Україні» та у певному порядку, передбаченому Постановою Кабінету Міністрів України від 29 травня 2001 року № 584 «Про порядок надання пільгових довготермінових кредитів молодим сім`ям та одиноким молодим громадянам на будівництво (реконструкцію) і придбання житла» та є окремим видом кредитування, проте будь-яких підстав для висновку, що наданий кредит не є споживчим та на виниклі правовідносини не поширюються вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» не має. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Так, на виконання вимог вищезазначених нікчемних пунктів договору позивачем [PERSON] відповідачу було сплачені кошти на загальну суму 18361,50 грн., які мають бути повернуті останньому. За такого суд приходить до висновків, що позовна заява [PERSON] підлягає частковому задоволенню. Крім того, відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати в розмірі 4 293,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial