Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-25 00:00:00

23 вересня 2016 року до суду надійшла зазначена позовна заява. Позивач просить виселити відповідачів з квартири [ADDRESS] без надання їм іншого жилого приміщення. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [INFO] року помер батько позивача. В квартирі позивач тимчасово не проживав в зв'язку з проведенням ремонту дачного будинку в Чернігівській області. 18.08.2015 року [PERSON], діючи в інтересах [PERSON] звернулась до Дніпровського суду м. Києва із позовом про виселення із займаної квартири позивача та його матері. Рішенням апеляційного суду Київської області відмовлено в задоволенні позовних вимог про виселення і задоволено зустрічний позов про вселення позивача [PERSON] та [PERSON]. Усі рахунки за комунальні послуги сплачує позивач та його мати. Внаслідок вселення відповідачів до квартири [ADDRESS], позивач змушений орендувати інше житлове приміщення. А тому для захисту порушеного права позивач звернувся до суду з даним позовом. Позивач та його представник в судовому засіданні, позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити в повному обсязі. Відповідачі до суду не з'явились, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, а тому по справі необхідно постановити заочне рішення, відповідно до ст. 224 ЦПК України через неявку відповідачів в судове засідання. Третя особа - 1 в судове засідання не з'явився, повідомлений належним чином про причини неявки суд не повідомив. Представник третьої особи - 2 в судове засідання також не з'явилась, проте через канцелярію суду направила клопотання в якому просить слухати справу у її відсутність та винести рішення у відповідності до вимог чинного законодавства. Суд вислухавши думку позивача, представника позивача, дослідивши матеріали справи приходить до наступного. Як вбачається з матеріалів справи, рішенням апеляційного суду м. Києва від 25.05.2016 року відмовлено в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON], треті особи: КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва», Відділ громадянства, імміграції фізичних осіб Дніпровського районного управління головного управління МВС України в м. Києві про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а зустрічний позов [PERSON], [PERSON] до [PERSON], треті особи: КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва», Відділ громадянства, імміграції фізичних осіб Дніпровського районного управління головного управління МВС України в м. Києві про вселення та усунення перешкод у користування житловим приміщенням задоволено. (а.с.7-11) 16.01.2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду Украйни з розгляду цивільних та кримінальних справ касаційну скаргу [PERSON], який діє через свого представника [PERSON] відхилено, а рішення Апеляційного суду м. Києва від 25.05.2016 року залишено без змін. (а.с. 95-98) Позивач зареєстрований за адресою: [ADDRESS] що підтверджується копією паспорта. (а.с.13) З листа Дніпровського РУ ГУ МВС в м. Києві від 27.08.2015 року № 48 вбачається, що з [PERSON] проведено профілактичну бесіду виховного характеру, що недопущення вчинення правопорушень в побуті та пораджено для вирішення питання щодо відшкодування завданих моральних збитків та вирішення питання щодо виселення та виселення громадян в житлові приміщення, звернутися до суду із позовною заявою.(а.с. 14). Відповідачі [PERSON] та [PERSON] проживають квартирі [ADDRESS] відповідно до акту від 14.04.2017 року підтвердженого майстром технічної дільниці ЖЕД-401 та підписано [PERSON] та [PERSON] (а.с. 92) Довідкою про місце проживання та склад сім'ї виданою Комунальним концерном «Центр комунального сервісу» від 11.04.2017 року № 845 підтверджується той факт, що на даний час в квартирі за адресою: [ADDRESS] зареєстровано три особи: [PERSON], [PERSON] та [PERSON].(а.с.93) Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов'язок доказування покладений на сторони. Згідно з ч. 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частинами 1, 3 ст. 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 109 ЖК Української РСР, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Частина 1 статті 316 ЦК України визначає, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч.1 ст.317 ЦК України). Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1 ст.319 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином, відповідачі користуються квартирою [ADDRESS] без відповідної на це правової підстави, чим створюють позивачу перешкоди у здійсненні ним свого права користування та розпорядження нерухомим майном. Постановою Пленуму Верховного Суду України № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі. Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норм, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя». Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильного витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Таким чином, з огляду на вказані положення закону, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи що факт проживання відповідачів у квартирі порушує права позивача, як власника квартири, відповідачі не є членами сім'ї власника квартири, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог та усунення перешкод у володінні та користуванні квартирою шляхом виселення. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Отже, підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача 1102 грн. 40 коп. судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved