Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-21 00:00:00

23 жовтня 2020 року позивач [PERSON] звернувся до суду з зазначеним позовом, в якому прохав: здійснити поділ будинку з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; стягнути з відповідача судові витрати по справі. Позов обґрунтований тим, що він перебував у шлюбі з відповідачем на протязі 40 років та розлучилися 03.12.2019 року. У період перебування у шлюбі ними було спільно нажито майно, а саме: житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В добровільному порядку спір про розподіл майна не вирішений. 18 листопада 2020 року по справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання. 07 грудня 2020 року представником відповідача направлено відзив на позов, відповідно до якого позовну заяву не визнано з посиланням на те, що спірний житловий будинок відповідач успадкувала, тобто він є її особистою приватною власністю. 18 січня 2021 року закрито підготовче провадження по цивільній справі та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав, посилаючись на підстави та обставини, зазначені у ньому, просив його задовольнити. Пояснив, що він на протязі 40 років постійно здійснював будівництво та добудову на території вказаного домогосподарства. Будівництво проводилося з дозволу бабусі відповідача [PERSON] , яка до смерті була власником вказаного домогосподарства. Відповідач [PERSON] , представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували, вказавши, що спірне домоволодіння є успадкованим майном та не підлягає поділу між подружжям. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він спілкувався з подружжям [PERSON] , йому відомо, що ними спільно, за рахунок спільних коштів здійснювалося будівництво будівель на території домогосподарства за адресою:[ADDRESS] . Суд, заслухавши пояснення сторін, представника відповідача, свідка, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у сукупності та зв`язку, встановив наступне. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Ст. 81 ЦПК України регламентовано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони - [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 04.08.1979 року, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу [NUMBER] ( а.с.9). Відповідно до копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 03.12.2019 року шлюб між сторонами розірвано 03.12.2019 року (а.с.10). В добровільному порядку спір про поділ спільного сумісного майна подружжя сторонами не вирішений. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. В той же час, відповідно до п.2 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Згідно дослідженого в судовому засіданні витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 02.06.2005 року, житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] . Підставою виникнення права власності є свідоцтво про право на спадщину ВСВ № 359171 від 23.04.2005 року, видане Градизькою держнотконторою за № 795 (а.с.12) Відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 23.04.2005 року серії ВСВ № 359171, виданого державним нотаріусом Градизької державної нотаріальної контори Захаровою О.Д., [PERSON] є спадкоємицею [PERSON] . Спадкове майно складається з житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] (а.с.11). Тобто, спірне домоволодіння набуте позивачем в порядку спадкування та є її особистою приватною власністю. Відповідно до частини першої статті 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналіз положень статей 57 та 62 СК України дає підстави для висновку про те, що стаття 57 цього Кодексу визначає правила віднесення майна до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 цього Кодексу встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об`єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об`єктами спільної сумісної власності подружжя. Для застосування передбачених статтею 62 СК України правил, збільшення вартості майна повинне відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик. Виходячи з положень ст.62 СК України доведенню з боку позивача підлягає той факт, що спірне майно істотно збільшилося у своїй вартості саме внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або власне його особистих затрат. Позивач [PERSON] в позовній заяві в обґрунтування позовних вимог взагалі не вказує щодо застосування положень ст. 62 СК України як на підставу визнання житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] об`єктом спільної сумісної власності подружжя. В судовому засіданні позивач [PERSON] вказував на спільну фінансову та трудову участь їх з відповідачем у поліпшенні домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . Проте, жодних доказів, які б підтверджували, що майно дружини (будинок з господарськими будівлями) за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат позивача, ним не було надано. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими, тому задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача. В зв`язку з відмовою в задоволенні позову, понесені позивачем витрати на сплату судового збору відшкодуванню не підлягають. Представник відповідача у відзиві на позов прохає стягнути з позивача [PERSON] витрати на правову допомогу в сумі 5000 грн. Проте, відповідачем не надано детального опису робіт, виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, в зв`язку з чим відсутні підстави для стягнення вказаних витрат з позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed