Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-16 00:00:00

23 серпня 2017 року [PERSON] звернулась до суду із позовом в якому просить розірвати шлюб із відповідачем, зареєстрований 07 лютого 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, про що складено відповідний актовий запис №179 та стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] у розмірі 1800 грн. 00 коп. щомісячно, починаючи з 22 серпня 2017 року і до досягнення дітьми повноліття, а також аліменти на її утримання у розмірі 1/5 частини доходу відповідача [PERSON] щомісячно, на час перебування у відпустці по догляду за дітьми до досягнення ними трьох років. Обгрунтовуючи свої вимоги позивач зазначила, що з 07 лютого 2015 року вона перебуває у зареєстрованому шлюбі із відповідачем, від шлюбу сторони мають спільних доньок [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Спільне життя із відповідачем не склалося. Ведення між ними спільного господарства припинено та подальше збереження сімейних відносин є неможливим. Відповідач проживає окремо, діти проживають разом з нею. Матеріальної допомоги на утримання доньок відповідач не надає, хоча за законом зобов'язаний її утримувати. Крім того, позивач у зв'язку із доглядом за дітьми не працює, ніякого доходу для забезпечення себе та дітей необхідними засобами для існування не має. Враховуючи що [PERSON] працевлаштований та має можливість надавати допомогу на утримання дітей та матері до досягнення дітьми трьохрічного віку, а досудове врегулювання спору виявилось неможливим, позивач просить про задоволення позову. У судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги в повному обсязі та просила їх задовольнити з підстав викладених в позовній заяві. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов визнав в повному обсязі та не заперечував щодо розірвання шлюбу із позивачем та стягнення аліментів на утримання дітей до досягнення ними повноліття у розмірі 1800,00 грн. щомісячно та дружини, на час її перебування у відпустці по догляду за дітьми, у розмірі 1/5 частини від усіх його доходів щомісячно. Крім того підтвердив, що на день розгляду справи він працевлаштований, отримує стабільний дохід, за своїм станом здоров'я та матеріальним становищем може надавати матеріальну допомогу на утримання дітей та дружини. Інших непрацездатних осіб, які б перебували на його утриманні та дітей - не має. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 07 лютого 2015 року сторони зареєстрували у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві шлюб, про що складено відповідний актовий запис №179 та видано свідоцтво про шлюб (а.с. 7). Від даного шлюбу позивач і відповідач мають спільних доньок: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвами про народження, виданих 26 серпня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві (а.с. 8-9). Між сторонами не склалися нормальні сімейні відносини з різних причин, а тому вони сімейних стосунків не підтримують, спільного господарства не ведуть, проживають окремо. Позивач і відповідач впевнені, що сім'я їх розпалася і її збереження та примирення неможливе. Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно із ст. 55 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім'ї за свою поведінку в ній. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 56 Сімейного кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно із ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. За положенням ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. З урахуванням викладеного, а також враховуючи, що відповідач позов визнає, що не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд приходить до висновку, що збереження сім'ї сторін є неможливим і збереження шлюбу суперечило б інтересам позивача і відповідача, а тому їх шлюб підлягає розірванню. Щодо позовних вимог про стягнення аліментів суд виходить з наступного. У судовому засіданні встановлено, що спільні діти сторін проживають разом із матір'ю - позивачем [PERSON], батько матеріальної допомоги на утримання дітей не надає, що визнається сторонами. Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. За положеннями ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 3 ст. 181 Сімейного кодексу України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Згідно із ч. 2 ст. 182 СК України визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Частиною 1 ст. 183 СК України передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. За положенням ч. 8 ст.7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватись із максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Як зазначено у п.п. 16 п.1 Постанови Кабінету Міністрів України від 26 лютого 1993 року за №146 «Про перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного подружжя, дітей, батьків, інших осіб», утримання аліментів з працівників провадиться з усіх видів заробітку і додаткової винагороди як за основною роботою, так і за сумісництвом, в тому числі з доходів від підприємницької діяльності. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно із ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч.ч. 2, 4, 6 ст. 84 СК України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу. Визначаючи розмір аліментів, який підлягає стягненню із відповідача на користь позивача на утримання малолітніх доньок - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] та на утримання [PERSON], [INFO] на час перебування у відпустці по догляду за дітьми, суд виходить з того, що [PERSON] працевлаштований, має регулярний щомісячний дохід та може надавати матеріальну допомогу. Крім спільних дітей із позивачем, інших дітей, а також непрацездатних осіб, які б перебували на його утриманні відповідач не має. Визнання [PERSON] позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. А відтак, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення аліментів також підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст. 191 Сімейного Кодексу України аліменти на дітей присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову, тобто з 23 серпня 2017 року. На підставі п. 1 ч. 1 ст. 367 Цивільного процесуального кодексу України, суд допускає негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Згідно із ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача в дохід держави підлягають стягненню судові витрати по оплаті судового збору за позовною вимогою про стягнення аліментів в розмірі 640,00 грн. Крім того з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені позивачем судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 640,00 грн. за позовною вимогою про розірвання шлюбу.

Outcome: approved