Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-01 00:00:00

22.04.2021 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача,відповідно до якого прохав суд усунути перешкоди у користуванні спільною земельною ділянкою з кадастровим номером 5310137000:19:007:0116, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , шляхом зобов`язання відповідача надати [PERSON] дублікати ключів від замку залізних воріт, розташованих на спільній земельній ділянці з кадастровим номером 5310137000:19:007:0116 та стягнути на його користь з відповідача судові витрати у розмірі 4908 грн.00 коп. В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що 16.06.2020 року між позивачем, [PERSON] та [PERSON] укладено договір «про визначення розміру часток земельної ділянки, що є спільною сумісною власністю та порядок користування земельною ділянкою», що знаходиться за адресою [ADDRESS] , кадастровий номер 5310137000:19:007:0116, зі спільною часткою земельної ділянки, що становить 49/1000, а 29.12.2020 року [PERSON] за договором міни № 995, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Дробітько В.В., відчужив частку земельної ділянки на користь відповідача. Однак, незважаючи на визначений плану розпорядження спільної земельної ділянки з позначеннями жовтими лініями, де розташовані спільні ворота (огорожа), які використовуються для заїду транспортних засобів,відповідач самостійно встановив навісний замок на воротах, самостійно користується ними, не надає можливості вільного проїзду на спільну земельну ділянку, а тому позивач обмеженийу користуванні спільною частиною земельної ділянкою в період зачинення металевих воріт, тим самим, з боку відповідача вчиняються перешкоди у користуванні земельною ділянкою з кадастровим номером 5310137000:19:007:0116 та порушується забезпечення вільного та безперешкодного доступу позивача до неї. Ухвалою суду від 27.04.2021 року суддею Материнко М.О. відкрито провадження у справі, призначено справу до судового розгляду у порядку загального позовного провадження з викликом всіх учасників справи. В межах строку, встановленого судом, до суду від учасників справи не надходило письмових заяв по суті справи, відповідно до ст. 174 ЦПК України. Ухвалою суду від 02.06.2021 року заявлені клопотання представником позивача та представником відповідача про виклик свідків задоволені, та продовжено проведення підготовчого провадження справі. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили, що з проживають за адресою [ADDRESS] , з грудня 2020 року між позивачем та відповідачем стався конфлікт щодо спилу горіха на спільній земельній ділянці за місцем їх проживання, після того як згоди не було досягнуто, відповідач самостійно встановив замок на воротах, що є спільними та не надав дублікату ключів від нього та на прохання надати ключі від замку на воротах відмовив. Свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили, що досить часто бувають в гостях у відповідача, мають автомобілі у користуванні та при кожному відвідуванні відповідача жодного разу не бачили, щоб ворота були зачинені та чи встановлений на них замок не звертали уваги. Також, вказали, що були присутні під час розмови позивача з відповідачем В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку. Відповідно до ст. 280 ЦПК України перелічені обставини дають суду право провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. При цьому суд враховує, що представник позивача проти заочного розгляду справи не заперечує. Суд, вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, надавши оцінку доказам в їх сукупності, встановив наступне. Судом встановлено, що позивачу та відповідачу належить кожному по49/1000 частці у праві спільної власності земельну ділянку з кадастровим номером 5310137000:19:007:0116, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . що підтверджується копією договору від 16.06.2020 «про визначення розміру часток земельної ділянки, що є спільною сумісною власністю та порядок користування земельною ділянкою», що знаходиться за адресою [ADDRESS] , та копією інформації з Державного реєстру прав на нерухоме майно №246464716 від 02.03.2021 року. Отже, порядок користування земельною ділянкою з кадастровим номером 5310137000:19:007:0116 між співвласниками домовлодіння та позивачем і відповідачем визначено відповідним договором. Згідно плану земельної ділянки садибного (індивідуального) житлового будинку на спільній земельній ділянці по [ADDRESS] розташовані ворота (огорожа), які використовуються для заїду транспортних засобів до будинків, що позначені номером «9». 29.03.2021 року відповідач надіслав відповідь на претензію позивача щодо усунення перешкод у користування спільною земельною ділянкою, де зазначив про безпідставність його вимог. 02.02.2021 листом за № П02.1-16/111 виконавчий комітет Шевченківської районної у місті Полтаві ради на звернення позивача про усунення перешкод у користуванні спільною земельною ділянкою повідомив про необхідність врегулювання конфлікту в судовому порядку. 02.03.2021 року згідно протоколу прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію [PERSON] зверталась з заявою до органу поліції для усунення перешкод у користуванні спільною земельною ділянкою, відповіді не отримано. Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 2 ст. 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Згідно ст. 88 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень цього права на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування заданих збитків, а також запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав. Відповідно до ч. 2 ст. 95 Земельного кодексу України порушені права землекористувачів підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. Відповідно до ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач має право вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, яке здійснюється шляхом визнання прав, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав. В пункті 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16 квітня 2004 р. «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (з відповідними змінами та доповненнями) зазначено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з ч. 3 ст. 152 ЗК шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (ст. 16 ЦК). Таким чином, суд дійшов висновку, що позивачу як співвласнику спільної земельної ділянки з кадастровим номером 5310137000:19:007:0116, належить право користування, у тому числі й наявними на ній спорудами-воротами, що становить зміст його права власності, а тому, позбавлення одного з трьох складових права власності є незаконним, так як право власності є непорушним. Згідно пунктом 6 Договору «про визначення розміру часток земельної ділянки, що є спільною сумісною власністю та порядок користування земельною ділянкою» від 16.06.2020 визначено зобов`язання сторін дотримуватись правил добросусідства, вимоги якого є обов`язковими для відповідача в силу установленої практики висновків Верховного Суду у постанові від 22 липня 2020 року (справа 750/11539/18) Відповідач у відповіді на претензію від 29.03.2021 вказав «мною було прийняте рішення про встановлення замка» та «на вашу вимогу для здійснення побутово-господарських потреб в межах спільного користування земельної ділянка Вам надається вільний доступ до воріт». Такі твердження відповідача свідчать про порушення вільного, безперешкодного доступу та заїзду до спільної земельної ділянки з кадастровим номером 5310137000:19:007:0116, що розташована за адресою [ADDRESS] . Відповідно до ч. ч. 1-4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.1 ст.89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ч.ч.1,5,6 ст.81 ЦПК України , кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з тим, відповідач не надав суду належних, допустимих та достовірних доказів на спростування доводів позивача щодо перешкоджання користування спільною земельною ділянкою та встановлення замку на воротах. До показів свідків [PERSON] та [PERSON] суд відноситься критично, оскільки останні не мешкають постійно на спірній земельній ділянці з кадастровим номером 5310137000:19:007:0116 та не є користувачами споруд, що ній розташовані, в тому числі воріт. Щодо твердження сторони відповідача про відсутність предмету спору через відсутність у позивача перешкод у користуванні спільною земельною ділянкою суд вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору. Необхідність запровадження такого правила обумовлена тим, що відповідно до статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. Проте поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. З урахуванням викладеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб. Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання. Поряд з цим за змістом пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України суд може закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо встановить, що предмет спору був відсутній на час пред`явлення позову. Логічно-граматичне тлумачення словосполучення «відсутність предмета спору» в контексті наведеної правової норми дає підстави для висновку про те, що предмет спору має бути відсутній, тобто не існувати на час пред`явлення позову. Якщо предмет спору мав місце, але припинив своє існування (зник) після відкриття провадження у справі внаслідок тих чи інших обставин, зокрема у зв`язку з добровільним врегулюванням спору сторонами, виконанням відповідачем заявлених до нього вимог, фізичним знищенням предмета спору тощо, то провадження у справі не може бути закрите з наведеної правової підстави, оскільки вона полягає саме у відсутності предмета спору, а не у припиненні його існування (зникненні). Якщо предмет спору став відсутній після відкриття провадження у справі, то залежно від обставин, що призвели до зникнення такого предмета, та стадії цивільного процесу, на якій він припинив своє існування, сторони мають цілий ряд передбачених законом процесуальних можливостей припинити подальший розгляд справи, зокрема шляхом залишення позову без розгляду, відмови від позову або від поданих апеляційних чи касаційних скарг, визнання позову відповідачем, укладення мирової угоди тощо. Саме такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 10 квітня 2019 року (справа № 456/647/18, провадження №61-2018св19). Таким чином, посилання представника відповідача на недоведеність існування перешкод в користуванні земельною ділянкою (підстав позову) не дає підстав стверджувати про відсутність предмета спору у справі. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд враховує наступне. Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу (п.1 ч.2 ст.133 ЦПК України). Згідно з ч.ч. 2, 3, 4 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16. З матеріалів справи вбачається,що позивачем на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу в сумі 4000 грн., які він просить стягнути на його користь, надано: договір про надання правових послуг; акт наданих послуг та квитанція, що є підставою для задоволення вимог щодо стягнення на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у сумі 4000 грн. Судом встановлено, що в матеріалах справи містяться документально підтверджені докази понесених позивачем витрат по сплаті судового збору у розмірі 908 грн. 00 коп., який у відповідності до ст.141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved