Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-21 00:00:00

22 травня 2015 року позивач [PERSON] звернувся до Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя Донецької області з позовом до Приватного акціонерного товариства «AICE України» (надалі - Товариство «AICE України») про стягнення коштів. В обгрунтування позову зазначив, що 25.05.2005 р. між ним та Відповідачем було укладено Угоду №93882 про надання послуг, спрямованих на придбання ним автомобіля через систему Автоплан (надалі - Угода). За період дії Угоди, він сплатив Відповідачу 23554,03 гривень. Відповідно до ст.ст.12, 14 Угоди, він звернувся з письмовою заявою до Відповідача про дострокове розірвання угоди. Відповідач погодився з цим, про що повідомив його листом від 12.06.2009 р. Положення ст.14 п.14.2 Угоди передбачали, що фірма здійснює повернення сплачених внесків учаснику, який розірвав угоду, тільки по закінченні Графіка внесків групи, до якої він належав. Графіком внесків було передбачено 84 внеску, тобто графік внесків, на його думку, закінчився 25.05.2012 р. Але суму внесків йому Відповідач, станом на 25.05.2012 року і по теперішній час, не повернув. Позивач [PERSON], після консультації з юристом, тільки зараз дізнався про порушення свого права на отримання своїх грошових коштів від Відповідача. Також зазначив, що період прострочки з повернення йому грошових коштів становить 1090 днів, отже відповідно до ст.625 ЦК України, відповідач повинен сплати йому 2114,60 грн. Крім того зазначив, що вимоги п.14.2 ст.14 Угоди, щодо утримання штрафу у вигляді 2 цілих чистих внесків у разі розірвання договору, не відповідає вимогам ст.549 ЦК України та ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів». Посилаючись на вищенаведене, просив суд: визнати недійсним умови угоди, викладені у ст.14 пункту 14.2 Угоди; стягнути з Відповідача на його на його користь суму грошевих коштів у розмірі 25668,63грн. Відповідач Товариство «AICE України» подало до суду письмові заперечення проти позову. В обгрунтування яких зазначило, що угоди, які укладаються з клієнтами Системи Автоплан, повністю відповідали і відповідають діючому законодавству України. Відповідно до п.14.2 ст. 14 Додатку №2 до Угоди, Фірма може здійснити повернення сплачених чистих внесків Учаснику, що розірвав Угоду, тільки після закінчення Графіка внесків групи, до якої він належав. Наказом Голови Правління Товариства «АІСЕ Україна» від 31.01.2015 року, було закрито групу №342 до якої належав Позивач, та відповідно було закінчено Графік внесків Позивача. Враховуючи той факт, що всі розрахунки між сторонами Угоди здійснюються виключно у безготівковій формі, Товариство «АІСЕ Україна», перед закриттям (закінченням) групи №342, направило Позивачу лист із проханням надати банківські реквізити, на Товариство «АІСЕ Україна» має перерахувати Чисті внески розраховані у відповідності до п.14.2 ст. 14 Додатку №2 до Угоди. Однак, станом на сьогоднішній день, такі реквізити Позивачем не надано, що є диною перешкодою для повернення чистих внесків у відповідності до п.14.2 ст. 14 Додатку №2 до Угоди. Щодо визнання п.14.2 ст.14 Угоди недійсним, то Відповідач зазначив, що його положення узгоджуються зі ст.ст.6, 627, 628 ЦК України, а підстави для застосування ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» відсутні. Таким чином, просило суд залишити позовну заяву [PERSON] без задоволення, а справу розглядати без участі представника Товариства «АІСЕ Україна» протягом всього строку її розгляду. В судове засідання позивач не з'явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги підтримував у повному обсязі. Суд, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши у сукупності надані докази, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступних підстав. Відповідно до ч.2 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Стаття 57 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно з ч.2 ст.60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, а ч.4 цієї статті передбачає, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частина 1 ст.131 ЦПК України передбачає, що сторони зобов'язані подати свої докази суду до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті. Ані Позивач, ані представник Відповідача в судове засідання не з'явилися, тому суд розглядає справу на підставі наявних у справі доказів. Судом встановлено, що 25.05.2005 року між [PERSON] та Товариством «АІСЕ Україна» була укладена Угода №93882 про надання Позивачу послуг, спрямованих на придбання автомобіля, зазначеного в додатку №1 до Угоди, через систему Автоплан, організовану Товариством «АІСЕ Україна». Опис діяльності системи Автоплан відображено у Правилах діяльності Автоплану (а.с.4). При цьому, ст. 10 Угоди встановила, що додаток №1 та додаток №2 є невід'ємними складовими частинами Угоди. Відповідно до ст.4 додатка №1 до Угоди, Позивач прийняв на себе зобов'язання одноразово сплатити вступний внесок, в розмірі, передбаченому додатком №1 до цієї Угоди, плату за право за право на отримання автомобіля для покриття витрата Товариства «АІСЕ Україна», пов'язаних з передачею автомобіля Позивачу, в розмірі передбаченому додатком №1 від ціни автомобіля, а також щомісячно сплачувати Товариству «АІСЕ Україна»: чисті внески, адміністративні витрати, страхові внески, які визначаються Угодою. З копій квитанцій наданих Позивачем вбачається, що ним за період з 25.05.2005 по 10.12.2008 рік на користь Товариства «АІСЕ Україна» сплачено 23123,20 грн., з яких: 1522,09 грн. - це вступний внесок, 21601,11 грн. - це щомісячні платежі (а.с.8-18). Отже, твердження Позивача про сплату на адресу Відповідача суми в загальному розмірі 23554,03 грн. не знайшло свого документального підтвердження. 12.09.2009 року Угода між відповідачем Товариство «АІСЕ Україна» та позивачем [PERSON], з ініціативою останнього, була розірвана (а.с.7). Пунктом п.14.2 ст.14 додатка №2 Угоди передбачено, що фірма може здійснити поверення сплачених чистих внесків учаснику, що розірвав Угоду, тільки по закінченні Графіка внесків групи, до якої він належав. У цьому випадку фірма здійснює повернення чистих внесків, сплачених учасником, що розірвав Угоду, у відповідності до ціни автомобіля, що діяла в останньому місяці існування відповідної групи, за такою процедурою: а) для розрахунку суми, що підлягає поверненню учаснику систему, кількість сплачених учасником системи внесків помножується на розмір чистого внеску, що діяв в останньому місяці існування відповідної групи; б) з суми, отриманої в результаті описаного вище розрахунку, утримується у вигляді штрафу 2 (два) цілих чистих внески. При цьому, відповідно до п.14.4 ст.14 додатка №2 до Угоди, при розірванні Угоди фірма не відшкодовує учаснику системи сплачений ним вступний внесок, за виключенням положень ст.2 п.2.2 (а.с.5). З пояснень Відповідача вбачається, що Позивач належав до групи №342 з порядковим номером у групі 62. Відповідно до додатка №1 до Угоди, розмір щомісячного чистого внеску складав - 1,1905% від ціни автомобіля. Отже, сума штрафу відповідно до п.14.2 ст.14 додатка №2 до Угоди становила 514,32 грн. (21601,11 грн. х 1,1905%) х 2). Таким чином, суд приходить до висновку, що Товариство «АІСЕ Україна» повинно було повернути позивачу [PERSON] суму в розмірі 21086,79 грн. (23123,20 грн. - 1522,09 грн.) - 514,32 грн.) після закінчення графіку внесків групи, до якої належав Позивач. Відповідно до ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Конкретної дати закінчення графіку внесків групи, до якої належав Позивач, ані Угода, ані додатки до неї не містять. В той же час, з пояснень Відповідача вбачається, що наказом Голови Правління ПрАТ «АІСЕ Україна» від 31.01.2015 року, було закрито групу №342 до якої належав Позивач, та відповідно було закінчено Графік внесків Позивача. Отже, Товариство «АІСЕ Україна» повинно було виплати належні позивачу [PERSON] грошові кошти починаючи з 01.02.2015 року, а строк прострочки (до 20.05.2015 року - кінцева дата визначена позивачем) становить 109 днів. При цьому, суд не приймає до уваги заперечення Відповідача щодо неможливості виконання грошового зобов'язання через дії Позивача, оскільки суду не надано жодного доказу на підтвердження заявлених обставин. Крім того, ч.1 ст.537 ЦК України передбачає, що боржник має право виконати свій обов'язок шляхом внесення належних з нього кредиторові грошей або цінних паперів у депозит нотаріуса, нотаріальної контори в разі: 1) відсутності кредитора або уповноваженої ним особи у місці виконання зобов'язання; 2) ухилення кредитора або уповноваженої ним особи від прийняття виконання або в разі іншого прострочення з їхнього боку; 3) відсутності представника недієздатного кредитора. До того ж, відповідно до ч.1 ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, суд вважає, що з Товариства «АІСЕ Україна» на користь позивача [PERSON] підлягає стягненню сума в розмірі 188,91 грн. Суд не приймає до уваги доводи Позивача щодо недійсності положень п.14.2 ст.14 додатка №2 до Угоди, виходячи з наступного. Відповідно до ст.6 ЦК України, сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Стаття 546 ЦК України передбачає, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання. Крім того, ст.8 додатка №2 до Угоди сторони погодили, що підписання цієї Угоди, а також додатків до неї, є свідченням того, що сторони повністю зрозуміли усі визначення, умови та зміст Угоди та додатків до неї. Як вбачається з матеріалів справи, і проти цього Позивач не заперечував, додаток №1 та додаток №2 підписані [PERSON] Аналізуючи норму ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», суд виходить з того, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Виходячи з того, що Позивачем на зазначено, в чому саме, умови Угоди порушують принцип добросовісності та до якого істотного дисбалансу його договірних прав вони приводять, суд вважає доводи Позивача в цій частині необгрунтованими. Вказаний висновок, узгоджується з правовою позицією Верховного Суду Україні, висловленою ним у постанові від 11.09.2013 року у справі № 6-40 цс13. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Частина 2 цієї статті передбачає, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Пункт 7 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» передбачає, що споживачі за позовами, що пов'язані з порушенням їхніх прав звільняються від сплати судового збору. Таким чином, з Відповідача підлягає стягненню в дохід держави судовий збір в сумі 243,60 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial