Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-31 00:00:00

24.05.2021 р. позивачка звернулася до суду з даним позовом, у якому просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позову послався на те, що вона являється власником вказаної квартири, а відповідачі, які є її родичами (брат та племінники), будучи зареєстрованими, житлом не користуються і там не проживають з 1999 року, оскільки виїхали на постійне місце проживання в Сполучені Штати Америки та є громадянами даної держави. Ствердила, що реєстрація відповідачів у цьому житлі призводить до зайвих нарахувань комунальних платежів. Покликаючись на норми цивільного законодавства просить задовольнити позовні вимоги. 31.05.2021 р. судом відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. 16.06.2021 р. внаслідок повторного автоматизованого розподілу цивільної справи № 459/1553/21 головуючим суддею у даній судовій справі визначено суддю Отчак Н.Я.. Підготовче судове засідання було призначено на 06.08.2021 р., яке в подальшому відкладено на 01.09.2021 р.. 01.09.2021 р. будучи належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи у судове засідання сторони не з`явилися. Позивачка подала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила позов задовольнити. Відповідачі, скерували на адресу суду заяви в яких просили розгляд справи проводити у їх відсутності. Ствердили, що у вказаній вище квартирі вони зареєстровані, проте там не проживають з 1999 року, оскільки переїхали в іншу країну (Сполучені Штати Америки), громадянами якої вони являються. При цьому зазначили, що визнають позов. Представник третьої особи подав заяву про розгляд справи у його відсутності. З огляду на зазначені обставини, суд у відповідності до ст.ст. 223, 247 ЦПК України судовий розгляд справи здійснив на підставі наявних матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши докази і письмові пояснення, що викладені у заявах по суті справи, суд прийшов до такого висновку. Позивачка є власницею квартири [ADDRESS] , що стверджується копіями договору дарування квартири від 28.01.2020 р. та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 198010412 від 28.01.2020 р.. Згідно копії технічного паспорту на квартиру та довідок про реєстрацію місця проживання особи, відповідачі зареєстровані у спірній квартирі. Відповідно до копії акту КП «ЧЖКС» від 12.05.2021 р. за №1963/07, на час складання акту відповідачі у спірній квартирі не проживають. Відповідно до копій паспортів № [NUMBER] від 21.07.2017 р., [NUMBER] від 08.02.2016 р., [NUMBER] від 29.06.2017 р., відповідачі є громадянами Сполучених Штатів Америки. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 зазначеного Кодексу). Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідачі зареєстровані у спірній квартирі, а тому набули право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у складі колегії суддів Другої цивільної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16 січня 2019 року в справі № 243/7004/17-ц (провадження № 61-25371св18). Право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частин другої та четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також інших підстав, не заборонених законом і таких, що не суперечить моральним засадам суспільства. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями віднесення до кола членів однієї сім`ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у складі колегії суддів Другої цивільної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16 жовтня 2019 року в справі № 243/9627/16-ц (провадження № 61-34009св18). Аналіз вищенаведених норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст.206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Уразі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Згідно із ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого судового засідання суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Фактичні обставини справи та наявні докази свідчать про те, що відповідачі не проживають у житлі позивачки, спільним побутом із нею не пов`язані, договір щодо порядку проживання у спірному житловому приміщенні не укладався, позовні вимоги визнали, таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, наслідки визнання позову відповідачам відомі та зрозумілі. Враховуючи наведене вище, суд вважає переконливими доводи позивачки про те, що збереження реєстрації відповідачів у квартирі перешкоджає повноцінно користуватися та розпоряджатися цим майном, призводить до необхідності нести додаткові витрати на оплату квартирної плати та комунальних послуг. Тому за відсутності законних чи договірних підстав відповідачі не можуть надалі користуватися чужою власністю всупереч волі власника. За таких обставин і міркувань право відповідачів на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч.2 ст. 406 ЦК України. Таким чином суд вважає, що наявні правові підстави для задоволення позову. Враховуючи визнання відповідачами позову в повному обсязі, беручи до уваги задоволення позову, суд,

Outcome: approved