Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-09 00:00:00

22.08.2016 позивач [PERSON] звернувся в суд з даним позовом, який мотивує тим, що з 01.09.2015 його на підставі наказу ректора Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут» Згуровського М.З. від 17.08.2015 №1849-с зараховано студентом 1-го курсу за кошти фізичних, юридичних осіб факультету інформатики та обчислювальної техніки НТУУ «КПІ» за денною формою навчання та напрямом підготовки 6.050103 - програмна інженерія. 17.08.2015 між ним та НТУУ «КПІ» був укладений договір №41, предметом якого є надання НТУУ «КПІ» для позивача за його кошти освітньої послуги на рівні державних стандартів з метою отримання першого рівня вищої освіти за ступенем бакалавр за спеціальністю 6.050103 програмна інженерія. Він своєчасно оплачував вартість навчання, про що свідчать банківські документи, не порушував інші умови договору, виконував навчальний план НТУУ «КПІ», не мав академічної заборгованості. Відповідно до наказу НТУУ «КПІ» від 04.07.2016 №2287-с, за результатами літньої екзаменаційної сесії 2015/2016 навчального року його переведено з першого на другий курс як такого, що пройшов реєстрацію згідно розпорядження №31 від 05.07.2016 року. 22.07.2016 ректором НТУУ «КПІ» Згуровським М.З. видано наказ №2512с, відповідно до якого пункт 8 наказу від 17.08.2015 №1849-с «Про зарахування» щодо його зарахування анульовано, та відраховано його з НТУУ «КПІ», у зв'язку з поданням недостовірних даних про проходження зовнішнього незалежного оцінювання. Підставою винесення даного наказу став лист Генеральної прокуратури України від 14.07.2016 року №21/2-18310-15 про нібито недостовірність інформації, наданої ним при вступі до НТУУ «КПІ» стосовно оцінки, отриманої за результатами ЗНО з фізики. Такі дані здобуті органом досудового розслідування у рамках кримінального провадження №42015000000001181, за фактами несанкціонованої зміни інформації про результати зовнішнього незалежного оцінювання службовими особами Українського центру оцінювання якості освіти. Вказаний наказ ректора НТУУ «КПІ» від 22.07.2016 року №2512с вважає таким, що виданий усупереч вимог чинного законодавства. В обґрунтування зазначеного вказує, що лист Генеральної прокуратури України від 14.07.2016 року №21/2-18310-15 та додатки до нього не містять достовірних відомостей, які підтверджують, що інформація подана ним до ВНЗ була недостовірною. Інших порушень вимог законодавства, які дають підстави для його виключення з ВНЗ, передбачених зокрема ч. 1 ст. 46 Закону України «Про вищу освіту», пункту 14 Положення про порядок переведення, відрахування та поновлення студентів вищих навчальних закладів освіти, затвердженого наказом Міністерства освіти України від 15.07.1996 №245, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 07.08.1996 за №427/1452, пункті 9.5.1. тимчасового Положення про організацію освітнього процесу в НТУУ «КПІ», уведеного в дію наказом НТУУ «КПІ» від 31.08.2015 р. № 1-210 (зі змінами, внесеними розпорядженням НТУУ «КПІ» від 28.10.2015 р. № 5- 123),затверджено Вченою радою НТУУ «КПІ» (протокол № 6 від 30.06.2015р.) уведеного в дію наказом НТУУ «КПІ» від 31.08.2015 р. № 1-210 (зі змінами, внесеними розпорядженням НТУУ «КПІ» від 28.10.2015 р. № 5-123), затверджено Вченою радою НТУУ «КПІ» (протокол № 6 від 30.06.2015р.), він не допускав. Крім того, не існує підстав для анулювання результатів його ЗНО передбачених пунктом 57 Порядку проведення зовнішнього незалежного оцінювання та моніторингу якості освіти, затвердженого Постановою кабінету Міністрів України від 25.08.2004 №1095 (в редакції Постанови кабінету Міністрів України від 08.07.2015 №533). Відомості про анулювання у передбаченому законом порядку результатів його зовнішнього незалежного оцінювання на даний час немає. Також звертає увагу на те, що при його відрахуванні не були дотримані передбачені законом, як обов'язкові у таких випадках юридичні процедури, в тому числі, рішення про його відрахування було прийнято без погодженням з органом студентського самоврядування вищого навчального закладу. Звертає увагу і на те, що виключення його з ВНЗ по суті є юридичною відповідальністю за ніби то неправдиві відомості, зазначені у виданому йому сертифікаті зовнішнього незалежного оцінювання. Відповідно до статті 61 Конституції України, юридична відповідальність особи носить індивідуальний характер. Це означає, як вказує позивач, можливість покладення на особу відповідальності тільки за дії, вчинені нею самою, чи за бездіяльність, допущену нею самою, а також відповідальність за дії інших осіб, але у випадках, прямо встановлених законом. Він та його родичі не є підозрюваними, обвинуваченими чи підсудними у вказаному кримінальному провадженні. Тому він не може нести юридичної відповідальності за дії службових осіб УЦОЯО та невстановлених слідством осіб. З наведених підстав позивач просить: - винести рішення, яким відновлення становища, яке існувало до порушення прав повивача - громадянина [PERSON], шляхом визнання незаконними та скасування наказу ректора Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут» від 22.07.2016 року №2512с Згуровського М.З., про анулювання пункту 8 наказу ректора Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут» від 17.08.2015 №1849-с «Про зарахування» щодо зарахування громадянина [PERSON] студентом 1-го курсу за кошти фізичних, юридичних осіб факультету інформатики та обчислювальної техніки за денною формою навчання та напрямом підготовки 6.050103 - програмна інженерія вказаного вищого навчального закладу та відрахування громадянина [PERSON] з університету у зв'язку з поданням недостовірних даних про проходження зовнішнього незалежного оцінювання; - зобов'язати відповідача - Національний технічний «Київський політехнічний інститут» університет України допустити позивача громадянина [PERSON], до подальшого навчання за кошти фізичних, юридичних осіб факультету інформатики та обчислювальної техніки за денною формою навчання та напрямом підготовки 6.050103 на другому та всіх послідуючих курсах цього вищого навчального закладу. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив його задовольнити. Представник відповідача проти задоволення позову заперечувала посилаючись, зокрема, на наступне. 14.07.2016 листом Генеральної прокуратури України № 21/2-18310-15 було повідомлено відповідача про факт виявлення недостовірних відомостей у сертифікатах зовнішнього незалежного оцінювання деяких студентів НТУУ «КПІ» та надано письмове підтвердження директора Українського центру оцінювання якості освіти про недостовірність інформації, поданої, в тому числі, позивачем. Відповідно до п.5 розділу XXI Умов прийому до ВНЗ № 1172 подання вступником недостовірних персональних даних, недостовірних відомостей про наявність права на зарахування поза конкурсом, права на першочергове зарахування, права на зарахування за співбесідою, про здобуту раніше освіту, про участь в олімпіадах та конкурсі Малої академії наук України, про проходження зовнішнього незалежного оцінювання є підставою для відрахування студента. Згідно з абз. 2 п. 12 розділу VI Умов прийому до ВНЗ № 1172 письмове підтвердження Технічного адміністратора Єдиної бази або директора Українського центру оцінювання якості освіти про недостовірність інформації, поданої вступником до вищого навчального закладу, є підставою для відмови в участі у конкурсному відборі та зарахуванні на навчання (анулювання наказу про зарахування). Відповідач вважає, що наказ №2512-с від 22.07.2016 є законним, оскільки його прийнято в спосіб та в порядку, передбаченому чинним законодавством, в межах повноважень ВНЗ з врахуванням фактичних обставин. Недостовірність відомостей про проходження зовнішнього незалежного оцінювання підтверджується документами, які було надано на запит НТУУ «КПІ», зокрема, завіреною копією висновку експертизи в рамках кримінального провадження, завіреною копію з оригіналу сертифікаційної роботи позивача, а також копію сертифікаційної роботи, з якої був здійснений підрахунок результатів ЗНО та пересилання у бази УЦОЯО та ЄДБО вже зміненої інформації. При цьому, позивачем не подано жодного належного і допустимого доказу, які б спростовували інформацію про результати технічної перевірки УЦОЯО, за наслідком якої встановлені дійсні бали ЗНО позивача шляхом співставлення відповідей з оригіналів сертифікаційних робіт та правильним ключем відповідей. На думку відповідача, відрахування з ВНЗ не є юридичною відповідальністю, оскільки юридична відповідальність застосовується у разі вчинення правопорушення, склади яких зафіксовані в Кримінальному кодексі та Кодексі про адміністративні правопорушення України, і крім того, ЗУ «Про вищу освіту» серед підстав відрахування зазначає, зокрема, і власне бажання студента. Тому, наявність вини позивача у поданні недостовірної інформації не вимагається, законною підставою для прийняття рішення про відрахування позивача є отримання відомостей про те, що результати ЗНО позивача містять недостовірну інформацію. Оскільки нормативними актами не передбачено конкретної форми погодження, орган студентського самоврядування на виконання вимог закону та відповідного положення погодив проект оспорюваного наказу, а тому доводи відповідача в цій частині є необґрунтованими. Таким чином, відповідач вважає позовні вимоги безпідставними, недоведеними, і крім того зазначає, що скасування оспорюваного наказу призведе до порушення конституційних прав інших абітурієнтів. З наведених підстав представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечувала. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 01.09.2015 [PERSON] на підставі наказу ректора Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут» Згуровського М.З. від 17.08.2015 №1849-с зараховано студентом 1-го курсу за кошти фізичних, юридичних осіб факультету інформатики та обчислювальної техніки НТУУ «КПІ» за денною формою навчання та напрямом підготовки 6.050103 - програмна інженерія. 17.08.2015 між [PERSON] та НТУУ «КПІ» укладений договір №41, предметом якого є надання НТУУ «КПІ» для позивача за його кошти освітньої послуги на рівні державних стандартів з метою отримання першого рівня вищої освіти за ступенем бакалавр за спеціальністю 6.050103 програмна інженерія. [PERSON] своєчасно оплачував вартість навчання, не порушував інші умови договору, виконував навчальний план НТУУ «КПІ», не мав академічної заборгованості, про що свідчать банківські документи та не оспорюється з боку відповідача. Відповідно до наказу НТУУ «КПІ» від 04.07.2016 №2287-с, за результатами літньої екзаменаційної сесії 2015/2016 навчального року [PERSON] переведено з першого на другий курс як такого, що пройшов реєстрацію згідно розпорядження №31 від 05.07.2016 року. 22.07.2016 ректором НТУУ «КПІ» Згуровським М.З. видано наказ №2512с, відповідно до якого пункт 8 наказу від 17.08.2015 №1849-с «Про зарахування» щодо зарахування [PERSON] анульовано, та відраховано [PERSON] з НТУУ «КПІ», у зв'язку з поданням недостовірних даних про проходження зовнішнього незалежного оцінювання. Як зазначено позивачем, та на чому наполягав відповідач для підготовки наказу № 2512-с від 22.07.2016 джерелом інформації став лист ГПУ та письмове підтвердження директора УЦОЯО, а нормативно-правовою підставою Закон України «Про вищу освіту» та Умови прийому до ВНЗ відповідного року, про що зазначено в преамбулі наказу. Так, з копії вищевказаного листа Генеральної прокуратури України вбачається, що у кримінальному провадженні №42015000000001181 отримано письмові підтвердження директора УЦОЯО про недостовірність інформації, поданої у 2015 році [PERSON] для зарахування на навчання до НТУУ «КПІ». Крім того, відповідачем представлено суду ряд інших копій документів, які здобуті органом досудового розслідування в рамках кримінального провадження №42015000000001181, зокрема, копії сертифікаційної роботи позивача, копію витягу з судових комп'ютерних експертиз. Виходячи з положень ст.46 Закону України «Про вищу освіту» суд зазначає, що єдиними формами закінчення здобуття вищої освіти є: здобуття особою вищої освіти, відрахування здобувача. Таким чином, судом встановлено, що єдиним правовим наслідком постановлення оспорюваного наказу № 2512-с від 22.07.2016 є відрахування здобувача вищої освіти з вищого навчального закладу, що й випливає з його змісту. Відповідно до ч.1 ст.46 Закону України «Про вищу освіту» підставами для відрахування здобувача вищої освіти є: 1) завершення навчання за відповідною освітньою (науковою) програмою; 2) власне бажання; 3) переведення до іншого навчального закладу; 4) невиконання навчального плану; 5) порушення умов договору (контракту), укладеного між вищим навчальним закладом та особою, яка навчається, або фізичною (юридичною) особою, яка оплачує таке навчання; 6) інші випадки, передбачені законом. Згідно з п.14 Положення про порядок переведення, відрахування та поновлення студентів вищих закладів освіти, затвердженого Наказом Міністерства освіти України від 15 липня 1996 року N 245, студент може бути відрахований з вищого закладу освіти: - за власним бажанням; - у зв'язку з переведенням до іншого вищого закладу освіти; - за станом здоров'я на підставі висновку ЛКК; - за академічну неуспішність; - за порушення навчальної дисципліни і правил внутрішнього розпорядку вищого закладу освіти. Таким чином, оскільки діючим Законами України не передбачені наведені в оспорюваному наказі підстави для відрахування здобувачів вищої освіти, суд вважає, що підстави для відрахування позивача відсутні. Дійсно, згідно п. 12 розділу VI наказу МОН України «Про затвердження Умов прийому на навчання до вищих навчальних закладів України в 2015 році», на яке міститься посилання у листі Генеральної Прокуратури України приймальна комісія здійснює перевірку достовірності даних, поданих вступником для участі у конкурсному відборі, за допомогою Єдиної бази. Письмове підтвердження Технічного адміністратора Єдиної бази або директора Українського центру оцінювання якості освіти про недостовірність інформації, поданої вступником до вищого навчального закладу, є підставою для відмови в участі у конкурсному відборі та зарахуванні на навчання (анулювання наказу про зарахування). Згідно п. 5 розділу XХI згаданого наказу, подання вступником недостовірних персональних даних, недостовірних відомостей про наявність права на зарахування поза конкурсом, права на першочергове зарахування, права на зарахування за співбесідою, про здобуту раніше освіту, про участь в учнівських олімпіадах та конкурсах-захистах Малої академії наук України, про проходження зовнішнього незалежного оцінювання є підставою для відрахування студента. Надаючи системний аналіз вказаним положенням законодавства, слід зазначити, що повноваження на анулювання наказу про зарахування існують виключно під час вступу особи до навчального закладу. Зазначене підтверджується тим, що Розділ VII вказаного наказу має назву «Порядок прийому заяв та документів для участі у конкурсному відборі до вищих навчальних закладів», а сам пункт 12 регулює питання щодо перевірки прийомною комісією тільки під час подання документів для участі у конкурсному відборі. Суд вважає, що анулювання наказу про зарахування в сенсі п. 12 здійснюється виключно у випадку, коли здобувач фактично не приступив до навчання. Разом з тим, позивача було відраховано після переведення на другий курс ВНЗ, тобто після їх зарахування та доступу до процедури навчання. Що стосується п. 5 розділу XХI наказу МОН України «Про затвердження Умов прийому на навчання до вищих навчальних закладів України в 2015 році», то право на відрахування у навчального закладу на підставі цього пункту виникає лише у випадку встановлення умисної протиправної поведінки вступника, що полягала у свідомому поданні ним недостовірних даних про проходження ЗНО. У цьому випадку відрахування студента є видом юридичної відповідальності, яка включає в себе і такі її види як кримінальну та адміністративну, але не вичерпується ними. У контексті статті 61 Конституції України, юридична відповідальність особи носить індивідуальний характер. Разом з цим, позивачем при подачі документів для вступу до вищого навчального закладу було подано відомості про результати ЗНО, які відповідали даним, що містилися в Єдиній державній електронній базі з питань освіти, а подані ним відомості були об'єктом перевірки приймальної комісії вищого навчального закладу, якою жодних порушень виявлено не було. Крім того, представлені з боку відповідача докази, на підтвердження того, що позивачем були поданні недостовірні дані про проходження ЗНО не видаються суду беззаперечними. Так, пунктом 57 Порядку проведення зовнішнього незалежного оцінювання та моніторингу якості освіти, затвердженого Постановою кабінету Міністрів України від 25.08.2004 №1095 (в редакції Постанови Кабінету Міністрів України від 08.07.2015 №533), передбачено, що результати зовнішнього незалежного оцінювання з певного навчального предмета анулюються рішенням Українського центру оцінювання якості освіти за поданням регламентних комісій регіональних центрів оцінювання якості освіти. На час розгляду справи, відомостями про анулювання у передбаченому законом порядку результатів зовнішнього незалежного оцінювання позивача суд не володіє, а тому виданий позивачу сертифікат ЗНО вважає чинним, а відомості, зазначені у ньому, обов'язковими до врахування закладом освіти. Щодо представлених відповідачем копій сертифікаційних робіт позивача, то матеріали справи не містять достатніх даних на підтвердження належності їх позивачу та виконання їх саме позивачем. Щодо копію витягу з судових комп'ютерних експертиз наданих відповідачем, то з огляду на його зміст та повному відображенних даних останнім не підтверджується несанкціонована зміна результатів ЗНО саме позивача. В той же час, ч. 4 ст. 61 ЦПК України встанолює, що лише вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, обов'язковий для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено цей вирок, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Проте відповідного вироку суду по кримінальному провадженню №42015000000001181, яким встановлено, що завищення результатів ЗНО позивача мали місце, суду не надано. Крім того, як передбачено у статті 40 Закону «Про вищу освіту», рішення про відрахування студентів приймаються за погодженням з органом студентського самоврядування вищого навчального закладу. Пункт 11 частини 3 статті 34 вказаного Закону передбачає, що керівник вищого навчального закладу в межах наданих йому повноважень відраховує з вищого навчального закладу здобувачів вищої освіти за погодженням з органом студентського самоврядування. Незважаючи на ці вимоги Закону, при відрахуванні позивача з ВНЗ здійснено без погодження з органом студентського самоврядування. Так, як вбачається з оспорюваного наказу, копія якого у повному обсязі надана представником відповідача, даний наказ погоджений головою студентської ради [PERSON] Разом з цим, зважаючи на те, що студентська Рада є колегіальним органом, відповідні рішення, в тому числі щодо погодження на відрахування позивача з ВНЗ, повинні прийматись на засіданні студентської ради та оформлятись відповідним протоколом. Однак, доказів на підтвердження того, що рішення про погодження на відрахування [PERSON] з ВНЗ було прийнято саме студенською Радою, а не її головою, який погодив оспорюваний наказ з боку відповідача не представлене. Тому є безпідставними посилання відповідача на те, що при виключенні позивача з ВНЗ був дотриманий порядок погодження виключення органами студентського самоврядування, передбачений пунктом 11 частини 3 статті 34 Закону України «Про вищу освіту». Враховуючи викладене, суд вважає, що відрахування позивача не у спосіб та не за підстав, встановлених законом свідчить про порушення принципу правової визначеності, порушує права позивача на отримання вищої освіти, тому позовна заява є обґрунтованою та такою що підлягає частковому задоволенню. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. 55, 124 Конституції України та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, то порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту й у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст.16 ЦК України, але який є ефективним способом захисту, тобто таким що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням (справа № 6-32цс13). Кожна особа у відповідності до ст. 3 ЦПК України має право в порядку установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За положенням ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Суд погоджується що обраний позивачем засіб захисту порушеного права шляхом визнання незаконними та скасування оспорюваного наказу про відрахування з університету та зобов'язання допустити до навчання є адекватним його порушенню та констатує відсутність інших передбачених законом засобів для ефективного поновлення порушеного права. Однак, у контексті того, що захисту судом підлягають саме порушенні права, вимога позивача допустити його до подальшого навчання на всіх послідуючих курсах вищого навчального закладу є передчасною, тому в цій частині позов задоволенню не підлягає.

Outcome: partial