Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-19 00:00:00

21 січня 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] районної ради (далі райрада) Одеської області, комунального закладу «[PERSON] центральна районна лікарня» (далі КЗ «[PERSON] ЦРЛ», лікарня, комунальний заклад), в якому, з урахуванням збільшення позовних вимог, просив поновити його на посаді головного лікаря КЗ «[PERSON] ЦРЛ» з 28 грудня 2015 року, а також стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу. В обґрунтування вимог зазначив, що з 28.07.2006 року та до свого звільнення безперервно працював на посаді головного лікаря комунального закладу. Зазначив також, що 23.12.2015року [PERSON] райрадою за поданням [PERSON] районної державної адміністрації (далі райдержадміністрація, РДА) Одеської області від 09.12.2015року було прийнято рішення №21-VII, яким роботу керівника лікарні визнано незадовільною та звільнено позивача з займаної посади, після чого 28.12.2015 року райрадою прийнято розпорядження №64/р-2015 щодо звільнення [PERSON] Вказав, що на підставі згаданих документів 29.12.2015року комунальним закладом «[PERSON] ЦРЛ» видано наказ №283-Р про звільнення позивача з 28.12.2015 року. Посилаючись на те, що підставою для звільнення [PERSON] райрадою визначено п.1 ч.1 ст.41 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України), а саме вчинення позивачем одноразового грубого порушення трудових обовязків, при цьому відповідачем не дотримано передбаченого трудовим законодавством порядку застосування цього виду дисциплінарного стягнення, не проведено розслідування обставин допущення порушення, не визначено, яку шкоду заподіяно, а також не вчинено всіх інших дій, передбачених ст.ст.147-149 КЗпП України, які мають передувати прийняттю рішення про звільнення, зазначаючи про те, що висновки та рекомендації депутатських комісій органу місцевого самоврядування, які було покладено в основу рішення райради, не підтверджуються жодними доказами, [PERSON] вважав, що є підстави для його поновлення на роботі судом зі стягненням з комунального закладу середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу. Ухвалою суду від 18.03.2016року до участі у справі залучено [PERSON] районну державну адміністрацію Одеської області у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідачів. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити з підстав, викладених у позові. Пояснив, що зі змісту подання [PERSON] райдержадміністрації від 09.12.2015року та рішення [PERSON] райради від 23.12.2015року є не зрозумілим, яке порушення третя особа та відповідач вважали грубим одноразовим, оскільки подання [PERSON] РДА містить одночасне посилання з одного боку на неможливість працівників загальноосвітніх навчальних закладів району пройти обовязковий профілактичний контроль та з іншого - на цинічне представлення головним лікарем КЗ «[PERSON] ЦРЛ» як своїх власних результатів проведеної [PERSON] центром первинної медико-санітарної допомоги роботи щодо імунізації дитячого населення. Зазначив також, що подання райдержадміністрації та рішення райради посилань на інші можливі порушення, на які посилався голова райради у письмових запереченнях, щодо порушення позивачем [PERSON] України «Про засади запобігання і протидії корупції», відповідачами та третьою особою до початку судового розгляду справи взагалі не згадувалися та у жодному документі не відображалися. Представник [PERSON] районної ради Одеської області [PERSON] в судовому засіданні, яке відбулося 01.03.2016року, позовні вимоги не визнав та просив у задоволенні позову відмовити повністю. Надав письмові заперечення, зі змісту яких слідує, що рішення [PERSON] райради від 23.12.2015року №21-VII про звільнення [PERSON] було прийняте у звязку з порушенням ним вимог [PERSON] України «Про засади запобігання і протидії корупції», постанови Кабінету Міністрів України від 04.09.2013року №706 «Питання запобігання та виявлення корупції», п.п.4,6 розпорядження голови [PERSON] районної ради від 11.09.2014року №39/Р-2014 «Про затвердження Плану заходів щодо попередження та профілактики корупційних правопорушень у [PERSON] районній раді», наказу головного лікаря лікарні від 20.11.2014року №198-Л «Про затвердження плану заходів щодо попередження та профілактики корупційних правопорушень в КЗ «[PERSON] ЦРЛ», що полягало у неподанні головним лікарем до секретаріату райради звітів про виконання Плану заходів щодо попередження та профілактики корупційних правопорушень в КЗ «[PERSON] ЦРЛ» за IV квартал 2014 року, та за 2015 рік. Представник [PERSON] районної ради Одеської області [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував. Пояснив, що згідно з чинним законодавством перебування на посаді головного лікаря комунального закладу «[PERSON] ЦРЛ» можливе лише на підставі укладеного трудового договору (контракту). Зазначив, що 16.10.2015року [PERSON] райрадою як власником комунального закладу було прийнято рішення про визнання посади керівника (головного лікаря) КЗ «[PERSON] ЦРЛ» такою, що підлягає переведенню на контрактну форму трудового договору, який має укладатися з [PERSON] РДА, та 29.10.2015року ознайомлено [PERSON] про зміну істотних умов праці й про можливість припинення трудового договору за п.6 ч.1 ст.36 КЗпП України. Представник відповідача також зазначив, що колегіальним органом при ухваленні рішення від 23.12.2015року про звільнення [PERSON] допущена помилка при формулюванні підстави звільнення за п.1 ч.1 ст.41 КЗпП України, однак висловив думку, що суд не позбавлений можливості змінити формулювання причин звільнення та приведення його у відповідність з чинним законодавством про працю, вказавши вірну підставу для звільнення п.6 ч.1 ст.36 КЗпП України, оскільки позивач фактично відмовився від укладення трудового договору на підставі згаданого рішення райради від 16.10.2015року, про що свідчить затягування ним часу при ознайомленні зі зміненими умовами праці та оскарження рішення райради до адміністративного суду. Представник комунального закладу «[PERSON] ЦРЛ» в судовому засіданні позов не визнала та просила у ньому відмовити. Пояснила, що наказ про звільнення позивача від 29.12.2015року видавався лікарнею на підставі ухвалених рішень та розпорядження [PERSON] райради, при цьому сам наказ було сформульовано не коректно та в подальшому змінено, оскільки комунальний заклад не мав права звільнювати [PERSON], тому що ці повноваження згідно зі статутом лікарні належать виключно райраді. В судовому засіданні представник третьої особи [PERSON] райдержадміністрації позов не визнав, та просив у ньому відмовити. Зазначив, що у третьої особи були підстави внести подання від 09.12.2015року про звільнення [PERSON] з посади головного лікаря, оскільки до третьої особи надходили непоодинокі скарги на позивача з приводу його діяльності на займаній посаді та ефективності управління лікарнею. Заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову з таких підстав. В судовому засіданні встановлено, що рішенням [PERSON] районної ради Одеської області від 28.07.2006року №20-V [PERSON] затверджено на посаді головного лікаря [PERSON] центральної районної лікарні, а також затверджено посадову інструкцію позивача. В подальшому [PERSON] центральну районну лікарню власником перетворено на комунальний заклад «[PERSON] центральна районна лікарня», при цьому [PERSON] продовжував обіймати посаду головного лікаря (т.1, а.с.а.с.6, 17-28, 29-35). З матеріалів справи вбачається, що головою [PERSON] районної державної адміністрації внесено подання [PERSON] районній раді від 09.12.2015року №01-15/3259 з пропозицією розглянути на черговому засіданні сесії райради питання щодо звільнення з займаної посади головного лікаря КЗ «[PERSON] ЦРЛ» [PERSON] Зі змісту подання слідує, що підставою для його внесення є лист начальника відділу освіти [PERSON] районної державної адміністрації від 11.11.2015року №1652 щодо неможливості проходження 18 працівниками загальноосвітніх навчальних закладів району обовязкового профілактичного медичного огляду у звязку з заборгованістю комунального закладу перед [PERSON] міжрайонним відділом лабораторних досліджень ДУ «Одеський лабораторний центр Держсанепідемслужби України», а також доповідна записка головного лікаря [PERSON] центру первинної медико-санітарної допомоги від 11.11.2015року №1199 про те, що всі результати проведеної роботи цього Центру щодо імунізації дитячого населення проти поліомієліту (організаційної, санітарно-освітньої, безпосередня імунізація) цинічно представлені головним лікарем КЗ «[PERSON] ЦРЛ» як свої власні (т.1, а.с.114). Судом також встановлено, що на підставі вказаного подання голови [PERSON] райдержадміністрації 18.12.2015року проведено засідання постійної комісії райради з питань соціального захисту населення та охорони здоровя, яка вирішила визнати роботу керівника лікарні [PERSON] незадовільною та звільнити його з посади головного лікаря (т.1, а.с.а.с.8, 9). З матеріалів справи вбачається та визнається сторонами, що [PERSON] у період з 21.12.2015року до 27.12.2015року включно перебував на лікарняному (т.1 а.с.15). З витягу з протоколу спільного засідання постійних комісії [PERSON] районної ради VII скликання від 21.12.2015року вбачається, що за результатами обговорення згаданого подання голови [PERSON] РДА, за відсутності позивача на цьому засіданні, депутатами прийнято рішення про винесення питання про звільнення [PERSON] з посади головного лікаря КЗ «[PERSON] ЦРЛ» на 3-ю сесію районної ради 23 грудня 2015 року (т.1 а.с.а.с.10, 11). В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] районною радою Одеської області 23.12.2015року з посиланням на норми законодавства про місцеве самоврядування, охорону здоровя та норми трудового законодавства, а саме на п.1 ч.1 ст.41 КЗпП України, прийнято рішення №21-VII, яким, крім іншого, визнано роботу керівника КЗ «[PERSON] ЦРЛ» незадовільною та звільнено [PERSON] з займаної посади й визначено перший робочий день після виходу позивача з лікарняного датою його звільнення (т.1 а.с.7). З матеріалів справи вбачається, що на підставі п.1 ч.1 ст.41 КЗпП України та відповідно до зазначеного рішення райради від 23.12.2015 року [PERSON] районною радою прийнято розпорядження від 28.12.2015року №64/Р-2015 року, яким [PERSON] визнано звільненим з посади головного лікаря КЗ «[PERSON] ЦРЛ» з 28.12.2015року (т.1, а.с.13). Судом також встановлено, що комунальним закладом «[PERSON] ЦРЛ» на підставі вказаних рішення та розпорядження [PERSON] райради видано наказ від 29.12.2015року №283-Р, яким [PERSON] звільнено з посади головного лікаря з 28.12.2015року на підставі п.1 ч.1 ст.41 КЗпП України та доручено бухгалтерії лікарні виплатити компенсацію за невикористані відпустки (т.1 а.с.14). Зі змісту наказу КЗ «[PERSON] ЦРЛ» від 19.02.2016року слідує, що згаданий наказ комунального закладу від 29.12.2015року №283-Р викладено у новій редакції та постановлено вважати таким, що втратив чинність (т.2, а.с.а.с.59, 60). Вирішуючи спір, що виник між сторонам з трудових правовідносин, суд виходить з такого. Згідно з п.1 ч.1 ст.41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний, зокрема, у випадку одноразового грубого порушення трудових обовязків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу. За змістом п.2 ч.1 ст.147 КЗпП України звільнення є одним із заходів стягнення, що застосовується до працівника за порушення трудової дисципліни. Дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника (ч.1 ст.147-1 КЗпП). Відповідно до ч.1 ст.148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку (ч.2 ст.148 КЗпП). Порядок застосування дисциплінарних стягнень визначено статтею 149 КЗпП України. Так, відповідно до ч.ч.1, 2 ст.149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення, при цьому за кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган, в силу ч.3 ст.149 КЗпП України, повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. В судовому засіданні встановлено, що на позивача як на головного лікаря КЗ «[PERSON] ЦРЛ» покладені низка трудових обовязків, що викладені у розділі 2 відповідної посадової інструкції, затвердженої 31.07.2006 року в.о. голови [PERSON] РДА [PERSON] (т.1, а.с.а.с.29-35). Відповідно до п.п.1.1, 1.4 Статуту КЗ «[PERSON] ЦРЛ», затвердженого рішенням сесії [PERSON] районної ради Одеської області від 11.10.2013року №413-VI, засновником лікарні є [PERSON] райрада, при цьому комунальний заклад підзвітний та підконтрольний в організаційно-методичній діяльності та лікувально-профілактичній роботі [PERSON] райдержадміністрації, а також управлінню охорони здоровя Одеської обласної державної адміністрації (т.1, а.с.а.с.17-28). За змістом п.6.2 Статуту до виключної компетенції [PERSON] райради належить прийняття рішення за поданням [PERSON] РДА щодо звільнення головного лікаря КЗ «[PERSON] ЦРЛ». З наведеного слідує, що прийняттю рішення щодо звільнення головного лікаря КЗ «[PERSON] ЦРЛ» має передувати вчинення [PERSON] райрадою або уповноваженим нею органом певних дій, повязаних із розслідуванням факту виявленого порушення трудової дисципліни, зокрема, отримання від особи, до якої застосовується стягнення, письмових пояснень, встановлення тяжкості вчиненого нею проступку, визначення розміру заподіяної шкоди та встановлення обставин, за яких вчинено проступок. Між тим, [PERSON] РДА як органом, який ініціював процедуру звільнення [PERSON] шляхом внесення відповідного подання від 09.12.2015року, та [PERSON] райрадою, як субєктом прийняття рішення про звільнення позивача з займаної посади, жодних з передбачених трудовим законодавством дій, направлених на встановлення характеру допущеного головним лікарем порушення трудових обовязків та необхідних для застосування дисциплінарного стягнення (відібрання письмових пояснень, встановлення тяжкості вчиненого проступку, визначення розміру заподіяної шкоди, тощо), не здійснено. Більш того, зі змісту подання голови [PERSON] РДА від 09.12.2015 року не вбачається, яке саме порушення вважалося головою райдержадміністрації грубим одноразовим та слугувало підставою ініціювання звільнення позивача з посади головного лікаря КЗ «[PERSON] ЦРЛ» (непроходження працівниками загальноосвітніх закладів району обовязкового профілактичного огляду у звязку із заборгованістю лікарні перед [PERSON] міжрайонним відділом лабораторних досліджень чи цинічне представлення [PERSON] результатів роботи, проведеної [PERSON] центром первинної медико-санітарної допомоги щодо імунізації дитячого населення проти поліомієліту). У цьому звязку слід зазначити, що до матеріалів справи долучені листи головного лікаря КЗ «[PERSON] ЦРЛ» від 18.11.2015року №2297 та від 18.11.2015 року №2296 на імя начальника відділу освіти [PERSON] РДА та начальника [PERSON] міжрайонного управління Держсанепідслужби в Одеській області, в яких наведено кількість осіб, які станом на 09.11.2015року не пройшли обовязковий медичний огляд та висловлено прохання відсторонити таких працівників від роботи, а також доповідна записка голови оглядової комісії лікарні [PERSON] від 27.11.2015року, в якій зазначено причини непроходження працівниками освіти медичного огляду (неподання відділом освіти [PERSON] РДА уточнених списків, неявка осіб, тощо) та вказано, що після уточнення списків відділом освіти огляд пройдено усіма особами, що були в них включені (т.1, а.с.а.с.141-146). В матеріалах справи також містяться листи головного лікаря КЗ «[PERSON] ЦРЛ» від 16.11.2015року №2259 на імя голови [PERSON] РДА щодо порядку фінансування медичних оглядів працівників освіти району, а також листи заввідділу [PERSON] міжрайонного відділу лабораторних досліджень від 19.11.2015 року №08/1221 та 02-24/1224 на імя позивача щодо порядку проходження працівниками бюджетних установ медогляду та його фінансування, зі змісту яких неможливо дійти висновку про винність [PERSON] у несвоєчасному проведенні медичного огляду. Між тим, зі змісту вказаного службового листування вбачається, що керівником лікарні вчинялися дії, направлені на забезпечення проходження особами медичного огляду та отримання необхідного для цього фінансування (т.1 а.с.а.с.147-149, т.2 а.с.а.с.55, 56). У цьому контексті слід зауважити, що будь-якої оцінки наведеній інформації, так само як і зазначення підстав для висновку про винність [PERSON] за незабезпечення вчасного проведення медичного огляду з посиланнями на конкретні пункти його посадової інструкції, подання голови [PERSON] РДА від 09.12.2015 року також не містить. Суд, вирішуючи питання про те, чи є порушення трудових обовязків грубим, виходить з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, та істотності наслідків порушення трудових обовязків. При цьому суд встановлює не тільки факт невиконання працівником обовязку, який входить до кола його трудових обов`язків, а й можливість виконання ним зазначеного обовязку за встановлених судом фактичних обставинах справи, тобто встановлює вину працівника та наявність причинного звязку між невиконанням працівником трудових обовязків і негативними наслідками, які настали внаслідок такого порушення. Зазначене узгоджується з обовязковим для врахування висновком Верховного Суду України (далі ВСУ), викладеним у постанові ВСУ від 21.05.2014 року у справі №6-33цс14. Суд зазначає, що в матеріалах справи містяться звернення протягом 2015-2016 років члена громадської ради при [PERSON] райдержадміністрації [PERSON], направлені депутатам [PERSON] райради, президенту громадської організації «Наукова організація «[PERSON] з проблем безпеки життєдіяльності», керівнику Білгород-Дністровської місцевої прокуратури, голові [PERSON] РДА, начальнику відділу [PERSON] відділення поліції, а також звернень члена громадської ради при [PERSON] РДА [PERSON] від 21.06.2014року та депутата [PERSON] райради [PERSON] від 20.06.2014року до Міністерства охорони здоровя України, в яких заявники вказують на вчинення головним лікарем КЗ «[PERSON] ЦРЛ» кримінальних правопорушень, на його невідповідність займаній посаді, допущення фінансових махінацій з бюджетними коштами, порушення процедури проходження інтернатури лікарями в комунальному закладі, введення в штат лікарні непередбачених законом посад, порушення антимонопольного законодавства, здійсненні корупційної діяльності, а також на інші порушення, вчинені позивачем за час його перебування на займаній посаді (т.1.а.с.а.с.89-93, 97, 111-113, 115, 116, т.2 а.с.21-34, 40-48, 51, 52). Однак, на думку суду, зазначені письмові документи не є належними доказами у розумінні ч.1 ст.58 Цивільного процесуального кодексу (далі ЦПК) України, оскільки не містять інформації щодо предмета доказування, а саме допущення позивачем грубого одноразового порушення трудових обовязків у листопаді 2015 року. У цьому звязку слід зауважити, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що викладені у зверненнях факти були встановлені відповідними органами, до яких зверталися заявники. Більш того, з наданого представником [PERSON] райради копії рішення Адміністративної колегії Одеського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 13.12.2012року №149-рш вбачається, що відповідним органом АМК встановлено порушення [PERSON] України «Про захист економічної конкуренції» саме відповідачем [PERSON] райрадою Одеської області, а не позивачем (т.2, а.с.а.с.36-38). Крім того, до матеріалів справи долучено копії акта ревізії від 10.09.2014року №041-11/166 фінансово-господарської діяльності лікарні за період з 01.01.2012року по 01.07.2014року, проведеної Держфінінспекцією в Одеській області, вимоги про усунення порушень, виявлених ревізією, від 23.09.2014року №15-041-23-14/9030 з попередженням про неналежне виконання бюджетного законодавства, а також копію довідки від 21.01.2016року №1 за результатами комплексної перевірки стану правової роботи та систематизації законодавства в лікарні за період з 01.01.2010року по 28.12.2015року, проведеної робочою групою КЗ «[PERSON] ЦРЛ» (т.1 а.с.а.с.176-255, т.2 а.с.а.с.2-11). Наведені матеріали справи свідчать про допущення [PERSON] порушень бюджетного законодавства під час перебування на посаді головного лікаря у період з 01.01.2012 року до 01.07.2014року, а також про наявність ознак допущених позивачем інших порушень трудових обовязків, визначених у розділі 2 Посадової інструкції головного лікаря, проте суд вважає, що вказані письмові документи є також, в силу ч.1 ст.58 ЦПК України, неналежними доказами, оскільки не повязані з предметом доказування у справі. Суд також зауважує, що власник комунального закладу, який був обізнаний у 2014 році з допущеними [PERSON] порушеннями бюджетного законодавства, виявленими під час ревізії органом Держфінінспекції, жодних дій для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності відповідно до встановленого порядку та у передбачений законом строк не вчинив. Суд вважає неспроможними посилання відповідача [PERSON] райради у своїх письмових запереченнях на допущення [PERSON] порушень антикорупційного законодавства (незабезпечення подання звітів про стан виконання Плану заходів щодо попередження та профілактики корупційних правопорушень) як на підставу для його звільнення, оскільки матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що з вказаними обставинами [PERSON] РДА та [PERSON] райрада повязували звільнення головного лікаря комунального закладу. Крім того, заслуговують на критичну оцінку доводи представника [PERSON] райради про можливість зміни судом формулювання звільнення [PERSON] з п.1 ч.1 ст.41 КЗпП України на п.6 ч.1 ст.36 КЗпП України через його відмову укласти контракт з райдержадміністрацією, оскільки, по-перше, питання щодо законності перебування позивача на посаді головного лікаря у звязку з відсутністю трудового договору не є предметом розгляду цієї справи, по-друге, власник та орган, що ініціював звільнення [PERSON], повязували його звільнення саме з незабезпеченням позивачем проходження медогляду працівниками освіти та цинічним присвоюванням результатів роботи іншого медичного закладу, що унеможливлює надання цим обставинам юридичної кваліфікації за п.6 ч.1 ст.36 КЗпП України (відмова від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці), та, по-третє, в матеріалах справи міститься письмова згода [PERSON] на укладення контракту з [PERSON] РДА від 01.12.2015року, і ця згода отримана [PERSON] райрадою до ухвалення рішення про звільнення 23.12.2015року, що спростовує твердження представника райради про відмову позивача укласти трудовий договір з третьою особою (т.1 а.с.173). Посилання представника [PERSON] райради на те, що факт звернення позивача в листопаді 2015 року до суду в порядку адміністративного судочинства з позовом про визнання незаконним рішення райради, яким посаду головного лікаря КЗ «[PERSON] ЦРЛ» визнано посадою, що підлягає переведенню на контрактну форму трудового договору, вказує на відмову позивача укласти трудовий договір, суд вважає неспроможними, оскільки, звернення [PERSON] до суду не спростовує надання ним в подальшому згоди на укладення контракту. Крім того, зі змісту постанови Одеського окружного адміністративного суду від 24.12.2015року у справі №815/6687/15 слідує, що [PERSON], звернувся до суду з позовом про скасування рішення [PERSON] райради лише в частині визначення строку укладення трудового договору, що свідчить не про його відмову від укладення трудового договору, а лише про реалізацію [PERSON] конституційного права на звернення до адміністративного суду за захистом своїх інтересів. За змістом ч.1 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Частиною 2 ст.235 КЗпП України, крім іншого, встановлено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Відповідно до ч.1 ст.27 [PERSON] України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Згідно з абз.3 п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995року №100, середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Пунктом 5 цього Порядку передбачено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (п.8 Порядку). В судовому засіданні встановлено та не заперечувалося сторонами, що середня заробітна плата [PERSON] за один день на посаді головного лікаря КЗ «[PERSON] ЦРЛ» за два місяці (жовтень та листопад 2015 року), що передували звільненню, складає 405грн.92коп. (т.1 а.с.83). З огляду на викладене, з урахуванням того, що [PERSON] РДА внесено подання про звільнення [PERSON] без належних для того підстав, при цьому власником комунального закладу звільнено позивача на підставі п.1 ч.1 ст.41 КЗпП України з порушенням установленого законом порядку, а саме не визначено, за яке грубе одноразове порушення позивач підлягає звільненню, не встановлено всіх обставин порушення, не вчинено дій для отримання від [PERSON] письмових пояснень з приводу допущеного ним порушення, а також не встановлено його наслідків й розміру заподіяної позивачем шкоди, не зясовано ступеню вини позивача у допущенні порушення, суд вважає, що є підстави для поновлення [PERSON] на попередній роботі та стягнення з КЗ «[PERSON] ЦРЛ» середнього заробітку у розмірі 31661грн.76коп. за час вимушеного прогулу з 29.12.2015 року до 19.04.2016року включно (78 х 405,92). Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого. Відповідно до ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Частиною 1 ст. 88 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він, відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Беручи до уваги те, що згідно з п.1 ч.1 ст.5 [PERSON] України «Про судовий збір» [PERSON] звільнено від сплати судового збору, судовий збір за подання до суду позову немайнового характеру у розмірі 551грн.20коп. підлягає стягненню з відповідачів на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved