Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-19 00:00:00

22 червня 2015 року позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на обовязкову частку у спадщині. В обгрунтування вимог зазначила, що 24 листопада 2014 року померла її бабуся по батьківській лінії - [PERSON] Після її смерті відкрилась спадщина на двокімнатну квартиру [ADDRESS]. Її батько [PERSON] помер до смерті бабусі - 22 червня 1999 року. Другий син бабусі, який не був одружений та не мав дітей, теж помер до смерті бабусі. Будучи єдиним спадкоємцем першої черги за законом, в установлений законом строк звернулась до нотаріуса для оформлення права на спадщину за законом. Однак у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом їй було відмовлено, оскільки [PERSON] склала заповіт, яким все своє майно заповіла відповідачці [PERSON] Вказуючи на те, що є непрацездатною особою, інвалідом Ш групи, а тому, як спадкоємець першої черги за законом за правом представлення має право на обовязкову частку на спадщину, незалежно від змісту заповіту. Просила позов задовольнити, визнати за нею право власності на ? частину спадкового майна. Ухвалою суду від 30 червня 2015 року позовну заяву залишено без руху, надано строк на усунення недоліків, запропоновано сплатити судовий збір та долучити до заяви квитанцію про сплату судового збору, відповідно до ціни позову, або ж надати суду докази про майновий стан для вирішення питання про відстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення від його сплати. Відповідно до ч.4 ст. 10 ЦПК України розяснено позивачці, що відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, є підставою для відмови у позові (а.с.31). 09 липня 2015 року позивачка подала заяву про усунення недоліків, до якої долучила квитанцію про сплату судового збору (а.с.36,37). В судовому засіданні позивачка [PERSON] позов підтримала, з підстав викладених у ньому. Вказуючи на те, що є спадкоємцем першої черги за правом представлення, будучи непрацездатною особою інвалідом третьої групи, має право на обовязкову частку у спадщині. Просила позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] позов не визнала. Вказуючи на те,що позивачка не відноситься до осіб, які мають право на обовязкову частку у спадщині, просила відмовити у позові. Заслухавши пояснення позивачки, представника відповідачки, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, з огляду на таке. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 3 ст.1222, ч.1 ст.1220, ч.1 ст.1270 ЦК України). Судом встановлено, що 24 листопада 2014 року у місті Шепетівка померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про її смерть (а.с.4). Після її смерті відкрилась спадщина на квартиру [ADDRESS], що сторонами не заперечувалося. Згідно частин першої та третьої статті 1268 цього Кодексу, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до статті 1269 Кодексу спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ч.1 ст.1266 ЦК України внуки спадкодавця спадкують ту частину спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, якби вони були живими на час відкриття спадщини. Будучи внучкою померлої [PERSON], позивачка [PERSON] 15 травня 2015 року звернулася до приватного нотаріуса Шепетівського міського нотаріального округу [PERSON] із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] за законом за правом представлення після смерті свого батька [PERSON], який помер 22 червня 1999 року, що підтверджується копією спадкової справи після смерті [PERSON] (а.с.51) Факт родинних відносин спадкодавця [PERSON] та позивачки [PERSON] підтверджується свідоцтвами про смерть [PERSON], про його народження, про народження [PERSON], про її шлюб із [PERSON], про розірвання шлюбу з останнім та про шлюб з [PERSON] (а.с.5,8-11). Постановою нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 02 червня 2015 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки остання не входить у коло спадкоємців (а.с.67). Так, спадкодавець [PERSON] 13 травня 2002 року, шляхом вчинення заповіту розпорядилася своєю власністю спадщиною, призначивши своєю спадкоємицею [PERSON], що підтверджується копією заповіту (а.с.44). 26 листопада 2014 року [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса Шепетівського міського нотаріального округу [PERSON] із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] за заповітом, що підтверджується її заявою, яка міститься у спадковій справі, тобто реалізувала своє субєктивне право на спадкування (а.с.43). Спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Спадкування за законом має місце лише у разі, коли воно не змінено заповітом спадкодавця (ст.ст. 1216,1217,1223 ЦК України). Таким чином, спадкоємці за законом закликаються у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, у разі неохоплення заповітом усієї спадщини, а також за наявності підстав для спадкування обовязкової частки у спадщині. До числа спадкоємців за законом належать також спадкоємці, які закликаються до спадкування за правом представлення, коли спадкоємець, який був би закликаний до спадкування, вмирає раніше спадкодавця, тобто до відкриття спадщини. За таких обставин до спадкування закликаються особи, які заступають місце спадкоємця, який помер раніше спадкодавця. Однак, наявність вказаних осіб, які можуть бути закликані до спадкування за правом представлення, не позбавляє спадкодавця права розпорядитися спадщиною за своїм розсудом. Свобода розпорядження власністю шляхом вчинення заповіту (свобода заповіту) є одним із основоположних принципів спадкового права, при цьому вона не є абсолютною. Законом визначено обмеження волі заповідача щодо права розпоряджатися власністю (обмеження принципу свободи заповіту) шляхом установлення права окремої категорії осіб на обовязкову частку у спадщині. Право на обовязкову частку у спадщині мають малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки, які спадкують незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка) (ст.1241 ЦК України). Перелік осіб, як мають право на обовязкову частку, що визначений статтею 1241 ЦК України є вичерпним і розширеного тлумачення не потребує (п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику в справах про спадкування») Аналогічні положення, щодо вичерпного переліку осіб, які мають право на обовязкову частку у спадщині, встановлений положеннями ст.1241 ЦК України, міститься у рішенні Конституційного суду України від 11 лютого 2014 року №1-рп/2014 (справа про право на обовязкову частку у спадщині непрацездатних дітей спадкодавця). Отже, особи, які закликаються до спадкування за правом представлення права на обовязкову частку не мають. Позивачка [PERSON] є інвалідом Ш групи, що підтверджується довідкою СМЕ №157918 від 16 квітня 2009 року (а.с.12), онукою померлої [PERSON], а тому відповідно до ч.1 ст.1241 ЦК України не відноситься до осіб, які мають право на обовязкову частку у спадщині, а відтак права на спадкування за обов'язковою часткою не має. За таких обставин правових підстав для задоволення пред'явленого позову у суду не має, а тому у позові слід відмовити.

Outcome: dismissed