Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-09 00:00:00

23.10. 2017 року позивач [PERSON] звернулась до Деснянського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON], про стягнення аліментів на утримання дитини. Обгрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на те, що вона з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі з 21.11.2009 р. по 14.02.2017 р. Від даного шлюбу [INFO] у сторін народилась дочка - [PERSON]. З моменту фактичного припинення шлюбних відносин, між сторонами не досягнуто згоди з приводу матеріального утримання та виховання дитини. Утримання дитини, надання їй матеріальної допомоги є природним обов'язком батьків. Позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь аліменти на утримання дочки в розмірі 1/3 частки заробітної плати щомісячно, починаючи з дня подання заяви і до повноліття дитини. Позивач в судовому засіданні підтримала позов та просила суд винести рішення про його задоволення. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, суду пояснив, що йому невідомо де знаходиться його син, але він особисто вважає, що аліменти в розмірі 1/3 частини від заробітку відповідача це велика сума. Також суду пояснив, що йому не відома позиція відповідача щодо розміру аліментів, а довіреність він отримав від сина вже давно. Дослідивши письмові докази по справі, заслухавши позивача, представника відповідача, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 21 листопада 2009 р., який заочним рішенням Деснянського районного суду м.Києва 14 лютого 2017 року було розірвано, що підтверджується копією рішення Деснянського районного суду м.Києва від 14.02.2017 р. (а.с.3). Від вказаного шлюбу сторони мають дочку - [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження від 23 червня 2010 р. виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м.Києві (а.с.4). Своє звернення до суду з даним позовом позивач обґрунтовує тим, що відповідач не надає достатньо коштів на утримання їхньої неповнолітньої дитини, якій постійно необхідно нормальне харчування, одяг та розвиток. Законодавцем положенням ч. 2 ст. 51 Конституції України закріплений конституційний обовязок батьків утримувати своїх дітей. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї (ст. 150 СК України). Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 1 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. А ч. 3 цієї статті встановлено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», зазначено, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.79 СК України, аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. Однак сторони не надали суду доказів: щодо розміру їх заробітків (доходів); щодо стану здоров'я та матеріального становища їхньої неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO]; щодо того чи має відповідач інших неповнолітніх та/або повнолітніх непрацездатних дітей; та щодо того чи має відповідач будь-які фінансові зобов'язання та/або чи проводяться з нього будь-які стягнення за виконавчими документами. Таким чином, виходячи зі змісту заявлених позовних вимог, аналізу положень чинного законодавства України, матеріалів справи, враховуючи, що відповідач зобов'язаний утримувати дитину до досягнення нею повноліття, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст. 430 ЦПК України, у справах про стягнення аліментів суд допускає негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць. Таким чином, необхідно допустити негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць. Суд також приходить до висновку про стягнення з відповідача згідно до вимог ч.6 ст. 141 ЦПК України судових витрат.

Outcome: approved