Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-07 00:00:00

22.05.2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Болградської міської ради Одеської області, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та просить визнати за нею право власності на 25/100 часток житлового будинку, розташованого за адресою по [ADDRESS] . Позивач посилається на те, що вона є власницею квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 2 вересня 1992 року, укладеного між нею і [PERSON] Дана квартира фактично складає 25/100 часток від житлового будинку за вказаною адресою. Для реєстрації своїх майнових прав позивач звернулася до державного реєстратора, але їй було відмовлено в реєстрації через розбіжності у правовстановлюючих документах, а саме вказана квартира і одразу ж і частка будинку. Так як фактично у позивача не має правовстановлюючого документу на частку в житловому будинку, вона позбавлена можливості зареєструвати своє право власності на неї. Позивач [PERSON] до суду не з`явилася, просить розглядати справу у її відсутності. Представник відповідача Болградської міської ради - Арнаутов М.І., який діє на підставі довіреності, до суду не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнав в повному обсязі, не заперечує проти задоволення позовних вимог. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до суду не з`явилися, надали заяви про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги визнали в повному обсязі. Відповідно до ч.3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Вивчивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі виходячи з наступного. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зі ст. 81 ЦПК України вбачається, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається зі змісту ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. За ч. 2 ст. 182 ЦК України, право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації. Судом встановлено, що 02 вересня 1992 року між [PERSON] з одного боку та [PERSON] з іншого боку був укладений договір купівлі-продажу, відповідно до якого [PERSON] продала, а [PERSON] купила квартиру, загальною площею 30,0 кв.м., в тому числі житловою 21,5 кв.м., що складає 25/100 частин домоволодіння за адресою [ADDRESS] , договір зареєстровано в реєстрі за № 1241 та запис в реєстрі Ізмаїльського МБТІ №30 від 29.09.1992 року (а.с.4-5). За замовленням [PERSON] , було виготовлено технічний паспорт КП «Болградське БТІ» на житловий будинок, розташований по [ADDRESS] , відповідно до якого загальна площа приміщень складає 26,70 кв.м., з якої житлова - 21,1 кв.м. (а.с.7-9). Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно №46823643 від 13.05.2019 року [PERSON] відмовлено у державній реєстрації права власності на житловий будинок, розташований в [ADDRESS] , у зв`язку з тим, що в договорі купівлі-продажу неможливо чітко визначити, що є об`єктом договору: 25/100 частин будинку або квартира [ADDRESS] , а також вбачається розбіжність в описі об`єкта в поданих документах (а.с.25). Згідно з частинами першою та другою статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. При цьому, відповідно до статей 356 та 368 вказаного Кодексу власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Як вбачається з довідки, виданою Комунальним підприємством «Болградське бюро технічної інвентаризації» від 27.09.2019 року, станом на 31.12.2012 року право власності за адресою: [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] - 17/100 частин, [PERSON] - 32/100 частин; [PERSON] - 25/100 частин; [PERSON] - 26/100 частини, тобто вищезазначений житловий будинок належить їм на праві спільної часткової власності. Частка позивача чітко визначена в самому договорі купівлі-продажу. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, оскільки відповідач визнав позов і обставини визнані сторонами не підлягають доказуванню у відповідності до ст. 82 ч.1 ЦПК України. Судом не виявлено обставин, що суперечать закону або порушують права, свободи чи інтереси інших осіб, тому суд вважає за необхідним визнати право власності за позивачем на вищезазначений будинок. На підставі викладеного,

Outcome: approved