Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-04 00:00:00

23.04.2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача суму основного боргу за договорами позик 356 320 грн. 00 коп., інфляційні нарахування у розмірі 152 104 грн. 10 коп. та 3 % річних у розмірі 14 764 грн. 10 коп., судові витрати покласти на відповідача. В обґрунтування вимог посилається на те, що 21.10.2011 року між ним та відповідачем укладено договір позики у формі письмової розписки, згідно з якою він передав відповідачу грошову позику у розмірі 3000 доларів США зі строком повернення 07.11.2011 року. 24.01.2014 року між тими ж сторонами укладено договір позики у формі письмової розписки, згідно з яким він передав відповідачу грошові кошти у розмірі 10 000 доларів США зі строком повернення 01.04.2014 року. 03.11.2014 року за говором позики у формі письмової розписки він передав відповідачу грошові кошти у розмірі 3000 доларів США, зі строком повернення 03.12.2014 року. До теперішнього часу відповідач свої зобов'язання за договором не виконав, гроші позивачу не повернув. Також відповідно до ст. 625 ЦК України у зв'язку з простроченням виконання грошових зобов'язань просить стягнути з відповідача інфляційні витрати та 3% річних. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, надав пояснення відповідно до викладених в позові вимог. Зазначив, що відповідач грошові кошти за трьома розписками не повернув, в тому числі, не повернув й за розпискою від 24.01.2014 року, на що безпідставно посилається відповідач. Відповідач та його представник проти позову заперечували в повному обсязі, відповідач зазначив, що борг за розпискою від 24.01.2014 року повернув позивачу, однак у зв'язку з дружніми стосунками з позивачем, він не вимагав від нього оригіналу розписки. Представник відповідача зазначив, що заборгованість повинна розраховуватись з курсу валют станом на день отримання позики (за курсом 7,993 грн. - 1 долар США). Крім того, позивач ухиляється від отримання грошових коштів, тому вина відповідача відсутня. Також просив застосувати строк позовної давності щодо вимог про стягнення грошових коштів за розпискою від 21.10.2011 року, оскільки строк позовної давності сплив 08.11.2014 року. Суд, вислухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно з оригіналом розписки, 21.10.2011 року [PERSON] отримав від [PERSON] грошову суму позики в еквіваленті 3 000 доларів США, яку зобов'язався повернути до 07.11.2011 року. Відповідно до оригіналу розписки, 24.01.2014 року [PERSON] отримав від [PERSON] грошову суму позики в еквіваленті 10 000 доларів США, яку зобов'язався повернути до 01.04.2014 року. Згідно з оригіналом розписки, 03.11.2014 року [PERSON] отримав від [PERSON] грошову суму позики в еквіваленті 3 000 доларів США, яку зобов'язався повернути до 03.12.2014 року. Згідно зі ст.ст. 526, 530 ЦК України зобов'язання повинні бути виконані належним чином в установлений строк відповідно до умов договору. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Враховуючи, що представником позивача надано оригінали розписок від 24.01.2014 року, 03.11.2014 року, представник позивача категорично заперечував про повернення коштів за розписками, а відповідач не надав допустимих доказів щодо повернення цих коштів (розписку про одержання коштів позивачем тощо, то суд не приймає до уваги посилання відповідача про те, що грошові кошти за розпискою від 24.01.2014 року були повернуті позивачу. У зв'язку з цим, є достатні підстави вважати, що відповідачем грошова сума, зазначена у розписці, не повернута позикодавцю. Відповідно до частини 1 статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Разом із тим частина 2 статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України). Отже, незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. Відповідно до абз. 2 п. 14 Постанови Пленуму ВСУ «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 N 14, у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. У зв'язку з цим, сума заборгованості за розписками від 24.01.2014 року, 03.11.2014 року, предметом яких є грошові кошти в іноземній валюті, повинна розраховуватись з урахуванням офіційного курсу долара США станом на день ухвалення судового рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Таким чином, враховуючи курс валют за курсом НБУ станом на 05.08.2015 року (день ухвалення рішення) 100 доларів США = 2171,4134 грн., стягненню з відповідача на користь позивача підлягає основний борг за розпискою від 24.01.2014 року у розмірі 217 141 грн. 34 коп. (10 000 х 2171,4134 / 100 = 217 141,34); стягненню з відповідача на користь позивача підлягає основний борг за розпискою від 03.11.2014 року у розмірі 65 142 грн. 40 коп. (3 000 х 2171,4134 / 100 = 65 142,40). Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування трьох процентів річних на суму боргу та суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Беручи до уваги правову природу трьох процентів річних, передбачених ст. 625 ЦК, як особливої міри відповідальності, суд стягує їх в національній валюті Україні - гривні. Згідно з розпискою від 24.01.2014 року відповідач зобов'язаний був повернути грошові кошти до 01.04.2014 року, отже прострочення виконання зобов'язання почалось з 02.04.2014 року. У зв'язку з цим, згідно зі ст. 625 ЦК України стягненню підлягає 3% річних від суми боргу за розпискою від 24.01.2014 року за період з 02.04.2014 року по 22.04.2015 року (385 днів) у розмірі 6871 грн. 22 коп. (10 000 х 0,03 х 385 / 365 = 316,44; 316,44 х 2171,4134 / 100 = 6871,22) За розпискою від 03.11.2014 року відповідач зобов'язався повернути позику до 03.12.2014 року, отже прострочення виконання зобов'язання почалось з 04.12.2014 року. У зв'язку з цим, згідно зі ст. 625 ЦК України стягненню підлягає 3% річних від суми боргу за розпискою від 03.11.2014 року за період з 04.12.2014 року по 22.04.2015 року (139 днів) у розмірі 744 грн. 14 коп. (3 000 х 0,03 х 139 / 365 = 34,27; 34,27 х 2171,4134 / 100 = 744,14) Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЗУ «Про індексацію грошових доходів населення» індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру. Нормами вищезазначеного Закону передбачено, що індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає (рішення Верховного Суду України від 28 березня 2012 р. у справі 6-36736вов10). Застосування до простроченої суми грошового зобов'язання встановленого індексу інфляції за весь час прострочення за своєю правовою природою є відшкодуванням збитків, завданих кредитору внаслідок знецінювання його грошових коштів у зв'язку зі зростанням загального рівня цін на товари і послуги протягом певного періоду часу. Враховуючи, що предметом договорів позик за розписками від 21.10.2011 року, 24.01.2014 року, 03.11.2014 року є грошові кошти надані в іноземній валюті (доларах США), то інфляційні витрати, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України, стягненню не підлягають. У зв'язку з цим, позовні вимоги щодо стягнення інфляційних витрат на суму простроченого боргу за розписками від 21.10.2011 року, 24.01.2014 року, 03.11.2014 року - задоволенню не підлягають. Як вбачається з розписки від 21.10.2011 року, відповідач зобов'язався повернути позивачу грошову суму позики в еквіваленті 3 000 доларів США до 07.11.2011 року. Представник відповідача завив клопотання про застосування строків позовної давності до вимог за розпискою від 21.10.2011 року. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ч. 1 ст. 257 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Відповідно до ч.ч. 3,4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Враховуючи, що розпискою від 21.10.2011 року відповідач зобов'язався повернути грошову суму позики в еквіваленті 3 000 доларів США до 07.11.2011 року, то перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання зобов'язання, тобто з 08.11.2011 року. У зв'язку з цим, 3-річний строк позовної давності припадає на 08.11.2014 року. Оскільки до суду позивач звернувся лише 23.04.2015 року, то позовна давність минула, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення суми боргу за розпискою від 21.10.2011 року. Відповідно до ст. 266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Враховуючи, що позовна давність спливла до вимог про стягнення основного боргу за розпискою від 21.10.2011 року, то позовна давність спливла і до позовних вимог про стягнення 3% річних за вказаною розпискою. На підставі викладеного, позовні вимоги щодо стягнення суми основного боргу та 3% річних на суму боргу за розпискою від 21.10.2011 року - задоволенню не підлягають у зв'язку з пропуском строку позовної давності. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог (ч. 3 ст. 88 ЦПК України). Відповідно до довідки серії 10 ААБ №205650, виданої 31.10.2013 року Комінтернівською міжрайонною медико-соціальною експертною комісією, позивач [PERSON] є інвалідом другої групи, який згідно з п. 9 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» звільняються від сплати судового збору. Оскільки позовні вимоги задоволені частково, то з відповідача на користь Держави пропорційно до задоволених вимог підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2024 грн. 69 коп. (217 141,34 + 65 142,40 + 6871,22 + 744,14 = 289 899,10; 289 899,10 х 3654 / 523 188,20 = 2024,69) Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Outcome: partial