Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-22 00:00:00

22 серпня 2016 року, представник позивачки [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив суд, визнати за позивачкою право власності в порядку спадкування за законом після смерті свого батька [PERSON], померлого 02.07.2009 р. на спадкове майно у вигляді земельної ділянки площею 1,61 га з цільовим призначенням для ведення садівництва, розташовану за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, Таїровська с/р, масив № 12, ділянка № 17, яка належала померлому на праві власності на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 976139 від 24.04.2008 р. виданого на підставі постанови Київського райсуду м. Одеси від 10.09.2007 р. по справі № 2А-785/07, мотивуючи це неприйняттям у встановлений рішенням Овідіопольського р/с Одеської області від 26.04.2016 р., яке набрало законної сили 07.04.2016 р. 3-місячний строк для подання в нотаріальну установу заяви про прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті [PERSON], померлого 02.07.2009 р. - відповідачем [PERSON], як спадкоємцем за нотаріально посвідченим заповітом від 10.12.2007 р. (реєстр. № 10618) на спірну земельну ділянку. Представник позивачки за нотаріально посвідченої довіреністю в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, надавши до суду письмове клопотання, в якому позов підтримав у повному обсязі та на підставі ч. 2 ст. 158 ЦПК України, просив суд слухати справу за його відсутності (а.с. 56). Представник відповідача за договором про надання правової допомоги в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надіславши до суду письмову заяву, в якій просив суд розглянути справу за його відсутністю та відсутністю відповідача (а.с. 24-27). Дослідивши матеріали справи та спадкову справу № 232/2016, суд вважає, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі, з наступних підстав. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 3 ЦПК України). Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України. Згідно із ст.ст. 10,11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які як і інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи та розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін на інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу, якою передбачено обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Частинами 3,4 статті 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Відповідно до Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 р. «Про судове рішення у цивільній справі» - судові рішення, що набрали законної сили, обовязкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана ВРУ і за її межами. Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. Статтею 1217 ЦК України передбачено спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Аналізуючи приписи статті 1218 ЦК України, суд дійшов висновку до складу спадщини входять лише ті права та обовязки, носієм яких за життя був сам спадкодавець і які належали йому на законних підставах. У відповідності з ч. 1 ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно із статтею 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Як передбачає стаття 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. У відповідності зі ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Частиною 1 статті 1234 ЦК України передбачено, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Відповідно до ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Згідно з ч. 2 ст. 1236 ЦК України, заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Стаття 1247 ЦК України передбачає, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України). Відповідно до ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини, з умовою чи із застереженням. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно з приписами ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини, яка подається спадкоємцем особисто. Відповідно до ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у 6 місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у 3 місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. Стаття 1271 ЦК України передбачає, що за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Статтею 1297 ЦК України передбачено спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобовязаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна, як те передбачено ст. 1299 ЦК України. Згідно із ч. 2 п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 р. № 7 „Про судову практику у справах про спадкування, відповідно до статті 1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Суд з`ясував, що 10.12.2007 р. [PERSON] склав нотаріально-посвідчений заповіт (реєстр. № 10618), відповідно до умов якого, на випадок своєї смерті зробив розпорядження, яким належну йому на праві приватної власності земельну ділянку площею 1,61 га, що знаходиться на території Таїровської с/р масив № 12, ділянка № 17 Овідіопольського району Одеської області він заповідав [PERSON] (а.с. 46 оборот аркуша). Спадкодавець [PERSON] помер 02.07.2009 р., що підтверджується свідоцтвом про смерть серії 1-ЖД № 197967 від 03.07.2009 р. і після смерті якого відкрилася спадщина у вигляді земельної ділянки площею 1,61 га з цільовим призначенням для ведення садівництва, розташовану за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, Таїровська с/р, масив № 12, ділянка № 17, яка належала померлому на праві власності на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 976139 від 24.04.2008 р. виданого на підставі постанови Київського райсуду м. Одеси від 10.09.2007 р. по справі № 2А-785/07 (а.с. 12,15). Рішенням Овідіопольського райсуду Одеської області від 26.04.2016 р., яке набрало законної сили 07.04.2016 р. і ніким не було оскаржене [PERSON] та [PERSON] були надані додаткові строки на у 3 місяці кожному на подання в нотаріальні установи заяв про прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті [PERSON], померлого 02.07.2009 р. (а.с. 17). З матеріалів спадкової справи № 232/2016 р. заведеної після смерті [PERSON], померлого 02.07.2009 р. вбачається, що з заявою про прийняття спадщини від 20.07.2016 р. звернулася лише його донька [PERSON] та прийняла вищевказану спадщину (а.с. 30). Однак, в матеріалах спадкової справи відсутня письмова заява відповідача спадкоємця за заповітом [PERSON] про прийняття ним спадщини за заповітом, а тому в силу ч. 1 ст. 1272 ЦК України, останній вважається таким, що не прийняв спадщину, не подавши заяву про прийняття ним спадщини за заповітом. Враховуючи, що згідно спадкової справи № 232/2016 р. заведеної після смерті [PERSON], померлого 02.07.2009 р. позивачка, яка є донькою померлого спадкодавця [PERSON] і є єдиною спадкоємицею за законом на вищевказане спадкове майно у вигляді спірної земельної ділянки, яка своєчасно подала заяву про прийняття нею спадщини, суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню.

Outcome: approved