Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-18 00:00:00

22.03.2021 позивач [PERSON] звернувся до суду через свого представника - адвоката Заліського Б.С. з позовною заявою до Державної казначейської служби України, Головного Управління Національної поліції в Київській області, Київської обласної прокуратури про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури. Позов мотивовано тим, що 21.09.2018 позивачеві було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.309 КК України, а саме у вчиненні незаконного виготовлення, придбання та зберігання наркотичних засобів без мети збуту, вчиненого повторно. Вироком Богуславського районного суду Київської області від 05.04.2019 його було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.309 КК України, та засуджено до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки, на підставі ст.ст.71, 72 КК України визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки 1 місяць. Цим же вироком позивачеві було змінено запобіжний захід із особистого зобов`язання на тримання під вартою та 05.04.2019 взято під вату в залі суду. За результатами розгляду апеляційної скарги на вирок Богуславського районного суду Київської області від 05.04.2019 року Київським апеляційним судом 09.07.2019 року постановлено ухвалу, якою вирок Богуславського районного суду скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для розгляду по суті. Тією ж ухвалою Київського апеляційного суду від 09.07.2019 року скасовано запобіжний захід [PERSON] у вигляді тримання під вартою та звільнено його із зали суду. В подальшому ухвалою Богуславського районного суду Київської області від 11.12.2019 повернуто обвинувальний акт у кримінальному провадженні №12018110290000350 від 19.07.2019 щодо [PERSON] за ч.2 ст.309 КК України для усунення недоліків у зв`язку з невідповідністю вимогам ст.291 КПК України. 11.06.2020 прокурором Таращанського відділу Кагарлицької місцевої прокуратури Мхитаряном А.М. вказане кримінальне провадження №12018110290000350 від 19.07.2018 щодо [PERSON] закрито у зв`язку з відсутністю в його діях складу вказаного кримінального правопорушення. Наразі постанова про закриття кримінального провадження не скасована та не оспорена у встановленому законом порядку, тобто є такою, що набрала законної сили. Позивач зазначає, що у період з 21.09.2018 по 11.06.2020 (всього 21 місяць) він незаконно перебував слідством, із яких понад три місяці - з 05.04.2019 по 09.07.2019 - незаконно утримувався під вартою. Посилається на те, що під час перебування під слідством та судом, також перебуваючи під вартою в Київському слідчому ізоляторі, він зазнав глибоких моральних страждань, в його житті відбулися негативні зміни. Посилаючись на норми Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», Положення про Державне казначейство та Бюджетного кодексу України, просить стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь 180 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури із розрахунку: за один місяць незаконного перебування під слідством - розмір відшкодування становить один розмір мінімальної заробітної плати станом на момент відшкодування, що становить 6000,00 грн, тому за 21 місяць загальна сума - 126 000, 00 грн; за три місяці незаконного тримання під вартою - потрійний розмір мінімальної зарплати щомісячно у загальному розмірі 54 000,00 грн.. Ухвалою Таращанського районного суду Київської області від 23.03.2021 дану позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі; постановлено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін; призначено судове засідання на 19.04.2021. 08.04.2021 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від ГУ НП в Київській області з проханням відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] у повному обсязі (а.с.43-46). Суть заперечень полягає у тому, що здійснення слідчих дій у ході розслідування кримінальної справи відноситься до безпосередніх повноважень органів досудового розслідування згідно з вимогами кримінального процесуального законодавства, тому саме лише здійснення таких заходів не може бути підставою для відшкодування моральної шкоди. Позивачем не надано доказів спричинення йому моральних страждань або втрат немайнового характеру, протиправності дій працівників ГУНП в Київській області під час досудового розслідування кримінального провадження та факту наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями (бездіяльністю) працівників зазначених органів, вини органів досудового розслідування в заподіянні цієї шкоди. Заявлену суму моральної шкоди у розмірі 180 000,00 грн вважають необгрунтованою та такою, що базується лише на припущеннях, оскільки позивач не навів міркувань, з яких він виходив, визнаючи розмір завданої моральної шкоди, не обґрунтував такий розмір. Водночас, у відзиві підтверджено факт прийняття 11.06.2020 прокурором Таращанського відділу прокуратури рішення про закриття кримінального провадження №12018110290000350 щодо [PERSON] на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України, яке до цього часу в законному порядку не скасовано. 09.04.2021 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від Київської обласної прокуратури з проханням відмовити у задоволенні позову [PERSON] у повному обсязі (а.с. 55-66). Суть відзиву полягає у тому, що на підставі зібраних доказів, зокрема, результатів обшуку, висновків експерта, 21.09.2018 [PERSON] було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.309 КК України, а саме у вчиненні незаконного виготовлення, придбання та зберігання наркотичних засобів без мети збуту, вчиненого повторно. Під час розгляду судом першої інстанції вказаного кримінального провадження [PERSON] свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України, визнав повністю та дав детальні пояснення про обставини їх скоєння, підтвердив обставини скоєного злочину, щиро каявся у вчиненому та усвідомлював наслідки своїх дій, що підтверджується змістом вироку Богуславського районного суду Київської області від 05.04.2019. Після скасування вироку суду першої інстанції та повернення обвинувального акта прокурору через невідповідність вимогам, передбаченим статтею 291 КК України, 11.06.2020 постановою прокурора Таращанського відділу Кагарлицької місцевої прокуратури Мхитарян А.М. кримінальне провадження щодо [PERSON] було закрито у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України. Проте, сам цей факт не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди. Відшкодування моральної шкоди проводиться лише у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Водночас, здійснення слідчих дій у ході розслідування кримінальної справи відноситься до безпосередніх повноважень органів досудового розслідування згідно з вимогами кримінального процесуального законодавства, тому саме лише здійснення таких заходів не може бути підставою для присудження відшкодування моральної шкоди. Сума присудженого відшкодування не має бути джерелом незаконного збагачення. Позивачем не наведено доводів на підтвердження заподіяних йому моральних страждань, настання інших негативних явищ, переживань, тощо. Заявлена до стягнення сума моральної шкоди у 180 000,00 грн безпідставно завищена та не відповідає вимогам ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду». Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження протиправності поведінки органів досудового розслідування та прокуратури у ході досудового розслідування кримінального провадження чи його судового розгляду, а матеріали справи свідчать, що в ході досудового розслідування кримінального провадження щодо позивача органи прокуратури діяли згідно вимог кримінального процесуального закону, оскільки будь-які рішення чи дії прокуратури Київської області щодо [PERSON] не оскаржувались учасниками кримінального провадження та не визнавались незаконними в судовому порядку. Отже, здійснення досудового розслідування кримінального провадження стосовно позивача та судовий розгляд не призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків чи додаткових зусиль для організації життя, він міг продовжувати працювати, тобто вести звичний спосіб життя, що свідчить про відсутність будь-яких істотних страждань чи інших негативних наслідків морального характеру. У судовому засіданні представник позивача адвокат Заліський Б.С. позовні вимоги підтримав, надав пояснення, аналогічні викладеному у позовній заяві, та додав, що у даному випадку в діях [PERSON] був наявний склад адміністративного, а не кримінального правопорушення, однак, внаслідок неналежного досудового розслідування позивач 21 місяць незаконно перебував під слідством (із них 3 місяці під вартою), внаслідок чого втратив роботу, хоч працював неофіційно, до цього часу не може працевлаштуватись, після повернення справи для доопрацювання у помешканні позивача тричі проводились обшуки, що були безрезультатними. З огляду на це, просив позов задовольнити повністю. Відповідаючи на питання, зазначив, що під час розгляду справи судом першої інстанції [PERSON] дійсно визнавав вину у вчиненні злочину, однак цей факт не спростовує незаконність його перебування під слідством і судом з огляду на всі обставини даної справи. Представник відповідача Київської обласної прокуратури Квашенко І.М. в судовому засіданні позов не визнав повністю, надав суду пояснення, аналогічні викладеному у відзиві, та додав, що визнанням своєї вини у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 309 КК України, під час досудового розслідування та розгляду справи судом першої інстанції, позивач [PERSON] перешкоджав встановленню істини у даній справі. Причинно-наслідковий зв`язок між діями правоохоронних органів та шкодою - відсутній, а тому немає підстав для стягнення на користь позивача моральної шкоди. Відповідач Державна казначейська служба України свого представника в судове засідання не направила, про день, час і місце розгляду справи повідомлені належно і завчасно (а.с. 32, 35). Причини неявки суду не відомі. Відзив на позов, заяви чи клопотання від Державної казначейської служби України на адресу суду не надходили. Відповідач Головне управління Національної поліції в Київській області свого представника в судове засідання не направив, про день, час і місце розгляду справи повідомлені належно і завчасно (а.с. 33, 36). У своєму відзиві на позов просили розглядати справу за відсутності ГУ НП в Київській області (а.с. 46 на звороті). За положенням частини 1 статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання учасників справи за умови їх належного повідомлення про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, а тому, з урахуванням позицій представників сторін, судом було постановлено ухвалу із занесенням до протоколу судового засідання про проведення розгляду справи за відсутності представників відповідачів ГУ НП в Київській області та Державної казначейської служби України. Заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача Київської обласної прокуратури, перевіривши викладені у заявах по суті обставини, вивчивши матеріали цивільної справи, дослідивши надані докази, судом встановлено наступні фактичні обставини та визначено зміст спірних правовідносин. Судом встановлено і вбачається з довідки в кримінальному провадженні №12018110290000350, розпочатому 19.07.2018 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 309 КК України (а.с. 52,53), що 19.07.2018 працівниками поліції було проведено обшук за адресою: [ADDRESS] , в ході якого виявлено саморобний пристрій для куріння коноплі з наперстком, подрібнену речовину рослинного походження, зовні схожу на канабіс. Відомості за цим фактом внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018110290000350 з попередньою правовою кваліфікацією за ч. 1 ст. 309 КК України. 21.09.2019 [PERSON] було повідомлено про підозру у вказаному кримінальному правопорушенні, кваліфікованому за ч.2 ст. 309 КК України, а саме у вчиненні незаконного виготовлення, придбання та зберігання наркотичних засобів без мети збуту, вчиненого повторно. 25.09.2018 [PERSON] було пред`явлено обвинувачення за ч.2 ст. 309 КК України, вручено відповідний обвинувальний акт та скеровано кримінальне провадження до суду. З вироку Богуславського районного суду Київської області від 05.04.2019 (а.с. 12,13) вбачається, що [PERSON] було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України, та засуджено до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки. На підставі ст.ст. 71, 72 КК України до покарання, призначеного за даним вироком, частково приєднано невідбуте покарання за вироком Таращанського районного суду Київської області від 06.12.2017, та за сукупністю вироків визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки та 1 місяць. Згідно резолютивної частини цього вироку запобіжний захід, що був раніше обраний [PERSON] у виді особистого зобов`язання, замінено на тримання під вартою в ДУ «Київський слідчий ізолятор» до вступу вироку в законну силу, взято його під варту в залі суду (а.с. 13). З мотивувальної часини вироку Богуславського районного суду Київської області вбачається, що допитаний в судовому засіданні обвинувачений [PERSON] свою вину у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 309 КК України, визнав повністю та показав, що він в 2017 році був судимий за ч.1 ст. 309 КК України до обмеження волі на строк три роки з іспитовим строком один рік. Після цього 10.07.2018, перебуваючи на території бувшого рибгоспу, він побачив рослину коноплі, з якої зірвав листя та переніс додому, висушив, перетер та вживав шляхом куріння. Залишки цигарки з коноплею він викидав у відро. 19.07.2018 до нього додому приїхали працівники поліції, які в присутності свідків виявили у відрі недокурені цигарки з коноплею та за сараєм бюльбуратор. У скоєному щиро каявся та просив суворо не карати (а.с.12 на звороті). Ухвалою Київського апеляційного суду від 09 липня 2019 року було частково задоволено апеляційну скаргу захисника [PERSON] - адвоката Заліського Б.С.; скасовано вирок Богуславського районного суду Київської області від 05 квітня 2019 року та призначено новий розгляд справи у суді першої інстанції. Запобіжний захід [PERSON] у вигляді тримання під вартою скасовано та звільнено його з-під варти в залі суду (а.с. 16). З мотивувальної частини ухвали суду апеляційної інстанції вбачається, що підставою скасування вироку суду першої інстанції послугувало те, що на основі визнання вини [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 309 КК України, судовий розгляд проводився в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України та докази у цьому кримінальному провадженні не досліджувались. Однак, в матеріалах кримінального провадження містяться процесуальні документи, які свідчать про те, що низку процесуальних та слідчих дій, у тому числі здійснення письмового повідомлення [PERSON] про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України, складання слідчим та затвердження прокурором обвинувального акта, було здійснено у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 20 липня 2018 року за № 12018110290000350, тобто щодо [PERSON] , яке 23 серпня 2018 року постановою старшого слідчого СВ Таращанського ВП Миронівського ВП ГУНП в Київській області Бабаніна Т.В. було закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення, але в подальшому постановою цього ж слідчого від 06 вересня 2018 року відновлено, не дивлячись на те, що положеннями кримінального процесуального закону, зокрема ст. 282 КПК України, чітко визначено, що досудове розслідування може бути відновлено лише у разі його зупинення, а процесуальне рішення про закриття кримінального провадження є формою закінчення досудового розслідування. Саме ці істотні порушення вимог кримінального процесуального закону стали підставою для скасування вироку Богуславського районного суду Київської області від 05.04.2019 (а.с.14-16). 11.12.2019 Богуславським районним судом Київської області було постановлено ухвалу, якою обвинувальний акт у кримінальному провадженні №12018110290000350 за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 309 КК України, повернуто прокурору Таращанського відділу Кагарлицької місцевої прокуратури Мхитаряну А.М.. (а.с.18 на звороті). 11.06.2020 прокурором Таращанського відділу Кагарлицької місцевої прокуратури Мхитаряном А.М. було винесено постанову, якою закрито кримінальне провадження щодо підозрюваного [PERSON] за ч.2 ст. 309 КК України у зв`язку з відсутністю в його діях складу вказаного кримінального правопорушення (а.с. 20-22). Вказана постанова мотивована тим, що в матеріалах кримінального провадження не міститься належних та допустимих доказів наявності умислу [PERSON] на незаконне придбання, виготовлення, зберігання екстракту канабісу; в діях [PERSON] відсутній склад злочину, передбаченого ч.2 ст. 309 КК України (а.с. 21 на звороті). Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За положенням ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Вирішуючи даний спір, суд застосовує норми прямої дії Конституції України, положення Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, ттто здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» № 266/94-ВР (далі - Закон № 266/94-ВР) та враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, згідно зі ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до ч.ч. 1,2,7 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Спеціальним законом, що регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» № 266/94-ВР. Відповідно до п. 1 ст.1 цього Закону № 266/94-ВР підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У частині 2 ст. 1 Закону вказано, що у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Згідно пункту 2 ч. 1 ст. 2 Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Згідно п.5 ч.1 ст. 3 Закону у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода. Отже, чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. Крім того, суд враховує те, що у статті 42 КПК України закріплено широке коло прав, одним із яких є право вимагати відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, в порядку, визначеному законом, а також відновлення репутації, якщо підозра, обвинувачення не підтвердилися. Також чинний Кримінальний процесуальний кодекс України містить главу під назвою «Відшкодування (компенсація) шкоди у кримінальному провадженні, цивільний позов», згідно зі статтею 130 якої шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 № 522/1021/16-ц (14-136цс19) сформульовано правовий висновок, за яким внаслідок закриття кримінального провадження за відсутності в діянні складу кримінального правопорушення позивач має право на відшкодування шкоди, у тому числі заробітку та інших грошових доходів, які громадянин втратив внаслідок незаконних дій; моральної шкоди, і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки закону, а саме: статті 1176 ЦК України, Закону № 266/94-ВР. Обов`язок роз`яснити особі порядок поновлення її порушених прав чи свобод та відшкодування завданої шкоди у разі закриття провадження у справі покладається на орган, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура, який повинен здійснити це шляхом направлення громадянинові повідомлення одночасно з постановою про закриття кримінального провадження. При цьому в повідомленні має бути зазначено, куди і протягом якого терміну можна звернутися за відшкодуванням шкоди і поновленням порушених прав. Відсутність такого роз`яснення (повідомлення) не позбавляє особу права на відшкодування, встановленого законом. Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно з пунктом 1 статті 1, пунктом 5 статті 3 Закону № 266/94-ВР підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода. Відповідно до частин другої, третьої статті 13 цього Закону розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Згідно із частинами п`ятою, шостою статті 4 Закону № 266/94-ВР відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. У вищезгаданій постанові від 29.05.2019 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що мінімальний розмір моральної шкоди визначається виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом за кожен місяць перебування під слідством та судом. Цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. У ч.4 ст. 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Отже, проаналізувавши вищенаведене, суд дійшов висновку, що вимоги позивача [PERSON] про стягнення на його користь моральної шкоди за незаконне перебування під слідством і судом є обґрунтованими та підтверджуються сукупністю досліджених судом доказів. В ході судового розгляду знайшли своє підтвердження доводи позивача про те, що у період з 21.09.2018 - з дня офіційного вручення позивачеві повідомлення про підозру у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 309 КК України, по 11.06.2020 - день винесення постанови про закриття кримінального провадження за відсутністю в діях [PERSON] складу вказаного кримінального правопорушення - мало місце незаконне перебування позивача під слідством і судом. Також знайшли своє доказове підтвердження в судовому засіданні аргументи позивача про те, що у період з 05.04.2019 - день взяття його під варту в залі суду - по 09.07.2019 - день звільнення його з-під варти із зали суду - мало місце незаконне утримання позивача під вартою. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд, у першу чергу, керується визначеним Законом гарантованим мінімумом, що становить розмір заробітної плати на момент розгляду справи судом за кожен місяць незаконного перебування під слідством та судом. Законом України «Про державний бюджет на 2021 рік» установлено у 2021 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 1 січня по 1 грудня - 6000,00 гривень. Також суд враховує і вважає цілком обґрунтованими, виходячи із встановлених судом обставин, посилання позивача на те, що під час перебування під слідством та судом, а також перебуваючи під вартою в Київському слідчому ізоляторі, позивач [PERSON] зазнав моральних страждань, в його житті відбулися суттєві негативні зміни. Зокрема, застосування до позивача запобіжного заходу увигляді особистого зобов`язання та тримання під вартою обмежувало його у вільному виборі місця проживання та пересуванні; неможливість виїхати за межі м.Тараща Київської області під час досудового слідства порушувала його нормальні життєві зв`язки та устрій. Участь позивача у кримінальній справі потягла за собою нераціональне витрачання часу, обумовили значну витрату фізичних, душевних та матеріальних ресурсів. Наслідки таких негативних в його житті подій призвели до появи негативних психоемоційних змін, пригніченості, образливості, тривоги з приводу майбутнього, що відображається на нинішніх труднощах у працевлаштуванні та відновленні нормального укладу життя позивача. Наведені обставини враховуються судом як такі, що призвели до заподіяння позивачеві моральної шкоди. Оскільки позивач [PERSON] перебував під слідством і судом загалом 21 місяць - з дня вручення йому повідомлення про підозру (21.09.2018) по день винесення постанови про закриття кримінального провадження (11.06.2020), - суд погоджується із наведеним позивачем розрахунком розміру заподіяної моральної шкоди та вважає законною і обґрунтованою суму відшкодування у розмірі 126 000,00 грн (21 місяць * 6000,00 грн). Щодо необхідності застосування критерію у три мінімальні заробітні плати при обрахунку моральної шкоди за період незаконного перебування позивача під вартою (з дня проголошення вироку судом першої інстанції і взяття під варту в залі суду (05.04.2019) по день оголошення ухвали судом апеляційної інстанції і звільнення з-під варти із зали суду (09.07.2019)), - суд у даному випадку не вбачає підстав для застосування потрійного критерію з огляду на таке. Так, з матеріалів справи вбачається і не оспорюються стороною позивача той факт, що під час досудового розслідування і судового розгляду справи судом першої інстанції позивач повністю визнавав свою вину в інкримінованому йому злочині, давав визнавальні показання, каявся, розповідав про обставини скоєного та не заперечував щодо «скороченого» розгляду кримінальної справи, що мало наслідком не дослідження судом письмових матеріалів кримінального провадження та об`єктивної неможливості з`ясування судом першої інстанції тих обставин, що в подальшому були викладені захисником в апеляційній скарзі та послугували підставою скасування вироку суду першої інстанції. Саме наведені обставини в сукупністю із тим фактом, що діяння було вчинено позивачем під час іспитового строку, мали наслідком зміну позивачеві запобіжного заходу із особистого зобов`язання на тримання під вартою вироком суду першої інстанції. З огляду на викладене, суд погоджується із аргументом представника відповідача про те, що така поведінка позивача під час досудового розслідування і судового розгляду кримінальної справи судом першої інстанції вводила орган досудового розслідування і суд в оману та перешкоджала встановленню дійсних обставин справи, а тому суд не вбачає підстав для застосування критерію у три мінімальні заробітні плати та вважає за доцільне обмежитись визначеним законом розміром однієї заробітної плати при обрахунку розміру моральної шкоди за кожен місяць перебування позивача під вартою. Враховуючи усі обставини справи, суд вважає такий обрахунок законним, справедливим і достатнім для компенсації спричиненої позивачеві моральної шкоди. Відповідно до Положення про Державне казначейство, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 21.12.2005 № 1232, Державне казначейство України є юридичною особою. Згідно зі ст. 176 ЦК України юридичні особи, створені державою, не відповідають за зобов`язаннями держави. За положенням статті 48 Бюджетного кодексу України в Україні застосовується казначейська форма обслуговування Державного бюджету України, яка передбачає здійснення Державним казначейством України операцій з коштами державного бюджету. Проте Державне казначейство України не є розпорядником бюджетних коштів та не уособлює державу в бюджетних відносинах. Відповідно до п. 8 ст.7, п.п. 1, 2 ст.23 Бюджетного Кодексу бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями, які встановлюються Законом України «Про державний бюджет України». Отже, відшкодування громадянинові шкоди у випадках, передбачених Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» провадиться за рахунок коштів державного бюджету, тобто грошові суми відшкодовуються за рахунок Державного бюджету шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку. За положеннями статті 1174 ЦК обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна, шляхом списання з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України. Тому моральна шкода має бути компенсована за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України. Отже, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позову [PERSON] та стягнення з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України на його користь моральної шкоди за 21 місяць незаконного перебування під слідством, судом та під вартою, завданої відповідачами, у розмірі 126 000, 00 грн. (21 місяць * 6000,00 грн). Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову судові витрати покладаються на відповідача, що передбачено п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України. За положеннями ст..2 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору за подання даної позовної заяви. За ч.6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Отже, судові витрти у даній справі - судовий збір в розмірі 1800,00 грн (180 000,00 грн *1%) слід віднести на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial