Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-19 00:00:00

24.02.2021 року позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, мотивуючи свої вимоги тим, що їй, [PERSON] , на праві приватної власності, відповідно до договору купівлі-продажу від 05.12.2006 року, належить жилий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . Вищевказаний жилий будинок зареєстрований в КП Синельниківське МБТІ 22.12.2006 року за реєстраційним номером 3279541. Перебуваючи у шлюбі з [PERSON] , за своєю згодою у 2008 року, позивач зареєструвала у вищезазначеному будинку свого чоловіка. Також в будинку зареєстровані діти позивача: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Після розлучення, відповідач у будинку за вищезазначеною адресою не проживає, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в будинку не має і взагалі будинком він не цікавиться. Перешкод в користуванні жилим приміщенням ні позивач, ні інші члени сім`ї відповідачу не чинили. Факт реєстрації відповідача порушує право позивача на вільне розпорядження і користування майном, вона позбавлена можливості оформити субсидію, в зв`язку з чим, як власник житла вимушена звернутися до суду з даною позовною заявою. Враховуючи вищевикладені обставини просить суд, визнати [PERSON] , [INFO] , особою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме будинком розташованим за адресою: [ADDRESS] . До початку проведення судового засідання позивачка [PERSON] надала заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи без її участі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, але надав заяву про розгляд справи без його участі, щодо вимог позивачки не заперечував. Суд, дослідивши докази, викладені в письмових матеріалах справи, давши їм належну оцінку, встановив наступне. З копії договору купівлі - продажу нерухомого майна від п`ятого грудня 2006 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2328 вбачається, щ [PERSON] , на праві приватної власності належить Ѕ частина будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] ( а.с.35) Відповідно до копії домової книги, щодо зареєстрованих осіб у житловому будинку [ADDRESS] у спірному житловому будинку зареєстрований відповідач по справі - [PERSON] ( а.с 6-9). З довідки виданої квартальним комітетом № 27 від 31.01.2021 року вбачається, що [PERSON] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , однак з 12.04.2014 року фактично за нею не проживає ( а.с.12а). Судом встановлено, що сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 28 квітня 2001 року, який розірвано на підставі рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 червня 2016 року, що набрало законної сили 22 червня 2016 року. В описовій частині даного рішення зазначено, що шлюбні відносини між подружжям припинені у 2007 році ( а.с.36). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно положень ст.4 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Статтями 15,16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Перелік способу захисту цивільних прав та iнтересiв міститься в ч. 2 статті 16 ЦК України. Цей перелік не є вичерпним i суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений законом або договором. Відповідно до ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Статтею 41 Конституції України визначено, що «кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним. За ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно змісту ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 319 Цивільного кодексу України визначено, що саме власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст. 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядженням своїм майном. Із поданих позивачем документів встановлено, що [PERSON] є власником Ѕ частини будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , в якому зареєстрований відповідач [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу, який був укладений в період шлюбу сторін. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом, та вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Разом з тим, відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними. За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Відсутність судового рішення про визнання спірного житлового будинку особистою приватною власністю позивача підтверджує, що у суду відсутні підстави вважати, що таке майно належить виключно позивачу, оскільки докази на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі суду не надані. Вказаний висновок суду узгоджується з висновком ВП ВС викладеним у постанові від 21 листопада 2018 року, справа № 372/504/17, постановою КЦС ВС від 29.01.2021 року № 161/4048/19 (61-13103св20). Частиною 4 ст. 206 ЦПК України, визначено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Вимоги ст. 264 ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Той факт, що відповідач є співвласником домоволодіння за адресою: [ADDRESS] - є суттєвою обставиною, оскільки відповідач має рівні з позивачкою права щодо володіння, користування і розпорядження належним йому на праві власності майном. Посилання позивача, на норми частини 2 статті 405 ЦК України, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом, спростовуються судом, оскільки майно було придбано в період шлюбу та є спільним сумісним майном, відповідач, як співвласник (а не член сім`ї власника) не може бути позбавлений свого законного права користування цим нерухомим майном незалежно від періоду його відсутності. Відповідно до положень ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Отже, за умови того, що позивачка заявила позовні вимоги на підставах ст.ст.391, 405 ЦК України- ці норми права не можуть бути застосовані судом при вирішенні цього спору. Враховуючи вищевикладене, суд не приймає визнання відповідачем позову, оскільки така позиція відповідача, суперечить закону та порушує право останнього на майно, набуте сторонами у справі в період шлюбу. За таких обставин, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed