Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-18 00:00:00

22.08.2019 р. до Малиновського районного суду м. Одеси звернулася фізична особа-підприємець [PERSON] (далі ФОП [PERSON] ) з позовною заявою, яку було уточнено, у якій просила визнати недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію інформацію, поширену публічно відповідачем в адміністративній будівлі по [ADDRESS] , а саме: «У цьому офісі працює шахрайка, [PERSON] . Вона винна мені 4000 (чотири тисячі гривень), так як вела мою справу без відповідної дозвільної документації. Вона не зареєстрована як підприємець, не сплачує податки.» Крім того, позивач просила зобов`язати відповідача спростувати недостовірну інформацію у спосіб, ідентичний способу її поширення, а саме публічно повідомити, що обставини, зазначені нею 10.06.2019 р. в зазначеній будівлі були недостовірними. Крім того, [PERSON] просила відшкодувати понесені судові витрати у сумі сплаченого судового збору. В обґрунтування позовних вимог зазначено наступне. 07.11.2017 р. [PERSON] зареєстрована фізичною особою-підприємцем, основним і єдиним видом діяльності якої є Діяльність в сфері права (код КВЕД 69.10.), є платником єдиного податкового внеску. 27.03.2018 р. між позивачем та відповідачем було укладено договір про надання юридичної допомоги на 6 місяців, вартість послуг встановлена у розмірі 4000 грн. Для представництва [PERSON] видано доручення на представництво інтересів у суді. На дату укладення договору відповідач вже була стороною у цивільній справі № 1519/16411/2012 про встановлення порядку користування домоволодіння та землею. У даній справі було призначено судову експертизу, однак після ознайомлення з матеріалами справи [PERSON] роз`яснила [PERSON] про необхідність проведення ще однієї експертизи, попередила про негативні наслідки її непризначення. Відповідачем прийнято рішення не ініціювати проведення експертизи. 10.07.2018 р. Малиновським районним судом прийнято рішення всупереч інтересам та сподіванням [PERSON] 13.08.2018 р. відповідачу повернуто оригінал довіреності з заявою про відсутність претензій відповідача, розірвано Договір. Попередньо відповідачем сплачено 2000 грн. 10.06.2019 р. приблизно 16 години 30 хвилин, тобто майже через рік після розірвання договору, відповідач, разом з чоловіком, без будь-якого попередження чи домовленостей, увірвались до офісного приміщення за адресою [ADDRESS] ) з погрозами, викриками образ, неправдивої інформації відносно позивача. Вказане приміщення розташоване в адміністративній будівлі, де ведуть господарську діяльність близько 7 орендарів. Відповідач залишила двері відкритими, стала у дверному проході та викрикувала недостовірну інформацію, про яку зазначено в прохальній частині, на яку зібрались інші орендарі та їх відвідувачі. Позивач була змушена викликати поліцію. Вказана інформація є фактичним твердженням, по суті є звинуваченням позивача в порушенні норм чинного законодавства та вчинення кримінальних правопорушень, порушує право на повагу честі, гідності, ділової репутації, формування у незалежного спостерігача образу злодія та хабарника. Через поширення зазначеної інформації у позивача порушився укладений спосіб життя, для відновлення якого позивач змушена докладати додаткових зусиль (приймати снодійне, надавати виправдовувальні пояснення орендодавцеві офісу, сусідам-орендарям, призначати зустріч клієнтам у інших від офісу місцях). У судовому засіданні [PERSON] позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про дату та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, просила розгляд справи проводити у її відсутність. У наданому відзиві на позовну заяву відповідач у задоволенні позовних просила відмовити, вказуючи наступне. Позивачем [PERSON] не надано жодних належних та допустимих доказів факту створення та поширення [PERSON] інформації, про яку йдеться в уточненій позовній заяві. Позивач не надала доказів наявності та доведення до відома хоча б одній особі інформації, про яку вона зазначає, відсутні докази існування інформації, відсутні докази поширення цієї інформації відповідачем та докази наявності шкоди позивачу, не надано доказів наявності ділової репутації у позивача. Акт від 13.08.2018 р. здачі-приймання наданих юридичних послуг від 13.08.2018 р. є підробленим. Крім того, у відзиві на позовну заяву [PERSON] просила стягнути з позивача на її користь судові витрати, які складаються з витрат на професійну правничу допомогу та складання адвокатом відзиву на позов, вивченню ним судової практики у подібних спорах, ознайомлення ним з матеріалами справи, усні консультації тощо. У наданій суду відповіді на відзив [PERSON] вказує, що відповідач у своїх судженнях не звернула увагу на межу допустимої критики, яка є між оціночним судженням та поширеною недостовірною інформацією, що підлягає спростуванню в судовому порядку. Щодо наявності у позивача ділової репутації, то її порушення підлягає захисту, оскільки поширення недостовірної інформації про позивача серед інших орендарів, які знаходяться у зазначеному приміщенні та інших клієнтів має негативні наслідки. [PERSON] сумлінною працею у сфері права здобула ділову репутацію серед населення м. Одеси, Миколаєва, Києва, нею представлено інтереси у понад 70 судових справах, надавались усні консультації, складались процесуальні документи без їх супроводу, які мають позитивний результат. У задоволенні вимоги [PERSON] про стягнення витрат на правничу допомогу просила відмовити з причин, що правнича допомога згідно відповідного договору надавалась у складанні відзиву на позовну заяву, про інші дії не зазначено. Незрозумілим є те, що не зазначено, що входить у зазначену суму. Датою укладення договору вказано 04.11.2019 р., хоча обсяг роботи, здійснений адвокатом у цей день є складний для його опрацювання за один робочий день. У наданих запереченнях на відповідь на відзив [PERSON] вказує, що надані позивачем відомості про справи, у яких вона приймала участь не підтверджені документами, які свідчать про представництво [PERSON] . Деякі справи вирішено не на користь осіб, які ніби то представляла [PERSON] , яка не є адвокатом та не може бути захисником у розумінні положень КПК. Надання усних консультацій позивачем також не підтверджені. Докази надання правової допомоги долучено до матеріалів справи. Вислухавши в судовому засіданні пояснення позивача [PERSON] , дослідивши матеріали справи, оцінивши надані суду докази в їх сукупності та взаємозв`язку, прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Судом встановлені наступні фактичні обставини. \~ \~ \~ \~ [PERSON] зареєстрована як фізична особа-підприємець з 07.11.2017 р. № [NUMBER] , місце проживання [ADDRESS] , основний вид економічної діяльності 69.10 Діяльність у сфері права, перебуває на обліку Головного регіонального управління статистики та Державної податкової інспекції у Київському районі м. Одеси, що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. (а.с. 10) \~ \~ \~ \~Згідно повної інформаційної довідки з Єдиного реєстру підприємств, щодо яких порушено провадження у справі про банкрутство № 436694 від 11.11.2019 р., Інформаційної довідки з єдиного державного реєстру осіб, які вчинили корупційні або пов`язані з корупцією правопорушення № 59544 від 11.11.2019 р. інформація відносно [PERSON] відсутня. (а.с. 79-80) 27.13.2018 р. між [PERSON] , та [PERSON] укладено договір про надання юридичної допомоги. (а.с. 15) Згідно додатку № 1 до зазначеного Договору вартість юридичних послуг складає 4000 грн. (а.с. 16 звор.) Для представництва інтересів [PERSON] [PERSON] було видано довіреність від 29.03.2018 р. (а.с. 18) 13.08.218 р. [PERSON] звернулася з вимогою повернення оригіналу вказаної довіреності та розірвання договору за взаємною згодою, претензії вона не має, документи отримала. (а.с. 19-20) Акт здачі-приймання наданих юридичних послуг від 13.08.2018 р. в межах договору про надання юридичної допомоги від 27.03.2018 р. містить підписи від імені [PERSON] та [PERSON] , вартість послуг склала 4000 грн. (а.с. 21) При цьому, підписання зазначеного Акту від імені [PERSON] заперечується відповідачем. Згідно повідомлення фізичної особи-підприємця [PERSON] від 13.06.2019 р., адресованого орендареві офісного приміщення [PERSON] по [ADDRESS] , у зв`язку з порушенням суспільного порядку її клієнтами, що відбулось 10.06.2019 р. в районі 16.00-17.00 в адміністративній будівлі офісних приміщень першого поверху до нього звернулись орендарі першого поверху зі скаргами, так як їх клієнти і відвідувачі залишились незадоволені і вимушені були залишити приміщення. Вказане повідомлення містить прохання про вжиття заходів для недопущення подібних ситуацій у подальшому. (а.с. 48) \~ \~ \~ \~У матеріалах справи наявна копія заяви [PERSON] , адресованої начальнику Хмельницького ВП, у якій вона просила притягнути до кримінальної відповідальності [PERSON] за ст. 162 КК України за проникнення на приватну власність, а саме вона з чоловіком увірвалась у офіс [PERSON] , погрожуючи життю, діловій репутації і розповсюдження у відношенні неї неправдивої інформації, вимагання грошей за невідомий збиток. (а.с. 17) Відмовляючи у задоволення позовної вимоги [PERSON] про визнання недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію інформації, а також про спростування недостовірної інформації суд керувався наступним. Відповідно до пункту 15\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (далі Постанова)\~юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Згідно з пунктом 19 Постанови, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до вимог ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, праву кожної особи на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про іншу особу/осіб недостовірну інформацію. Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності (ст. ст. 3, 28). Частиною 2 ст. 302 ЦК України передбачено обов`язок особи, яка поширює інформацію, переконатися в її достовірності. Разом із цим, Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів та переконань (ст.34). Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (ст. 34 Конституції України). Способами захисту цивільних прав та інтересів у відповідності до ч. 2 ст. 16 ЦК України, серед іншого, є припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди тощо. Згідно ч. 7 ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Вирішуючи питання про вибір способу захисту особистого немайнового права необхідно керуватись роз`ясненнями, викладеними у п. 3, 25 Постанови, в яких, серед іншого зазначено наступне: вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві; разом з тим, особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація, а її наслідком має бути досягнення максимальної ефективності, за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію. Так, кожна особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 ЦК України. Згідно ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.\~Ці дані встановлюються такими засобами:\~1) письмовими, речовими і електронними доказами;\~2) висновками експертів;\~3) показаннями свідків. Відповідно до ч. 1 і 2 ст. 77 ЦПК України\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.\~Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Частинами 1 і 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.\~Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.\~Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суду не надано належних доказів поширення відповідачем зазначеної позивачем інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 27.08.2019 р. однією з підстави залишення позовної заяви без руху зазначено про відсутність доказів, що підтверджують обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, зокрема докази поширення інформації. При цьому в уточненій позовній заяві [PERSON] вказала, що докази поширення інформації будуть надані в підготовчому засіданні в якості письмових пояснень свідків орендарів інших нежитлових приміщень в адміністративній будівлі за адресою: [ADDRESS] , а також що на теперішній час надати такі докази неможливо, оскільки більшість орендарів знаходяться у відпустках. Однак, [PERSON] такі докази суду не надано, клопотань про допит свідків не заявлялось. Крім того, суду не надано належних доказів здійснення підприємницької діяльності [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , перший поверх. Суд критично оцінює повідомлення фізичної особи-підприємця [PERSON] від 13.06.2019 р., адресованого орендареві офісного приміщення [PERSON] з приводу виниклої ситуації, оскільки в зазначеному повідомленні не йдеться про те, що 10.06.2019 року або в інший день [PERSON] говорила: «у цьому офісі працює шахрайка, [PERSON] . Вона винна мені 4000 (чотири тисячі гривень), так як вела мою справу без відповідної дозвільної документації. Вона не зареєстрована як підприємець, не сплачує податки.» Крім того, це повідомлення складено невстановленою особою. В єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань інформація саме щодо фізичної особи-підприємця за параметрами пошуку за прізвищем іменем та по батькові [PERSON] - відсутня. Надання до суду заяви [PERSON] , адресованої начальнику Хмельницького ВП, також не є належним доказом на підтвердження поширення відповідачем інформації, яку позивач просить спростувати. В судовому засіданні [PERSON] пояснила, що до Хмельницького ВП [PERSON] не з`являється, тому її заява не розглянута. Таким чином, позовна вимога вимоги про визнання недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію інформацію не підлягає задоволенню у зв`язку з недоведеністю. Позивач [PERSON] обрала спростування недостовірної інформації як один із способів захисту свого порушеного права. З урахуванням наведеного, та того, що у задоволенні позовної вимоги про визнання недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію інформацію [PERSON] відмовлено, а позовна вимога про спростування поширеної інформацію у такий самий спосіб, який вона була поширена, є похідною від неї, а отже не також \~підлягає задоволенню. Встановлення якості надання правової допомоги [PERSON] представником [PERSON] , а також представництво [PERSON] інших осіб у інших справах та її репутація у цих справах не є предметом спору та не входить у предмет доказування. Встановлення зазначених обставин не має правового значення та не суперечить встановленим у справі обставинам. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд керувався наступним. Відповідач [PERSON] надала Договір про надання правничої допомоги від 04.11.2019 р., укладений між адвокатом Довженко О.Ю. (адвокат) та Сушкевич І.А. (клієнт). Згідно п. 1.1. зазначеного договору клієнт доручає, а адвокат приймає на себе зобов`язання на надання правничої допомоги у цивільній справі № 521/13882/19. Правнича допомога полягає у складанні від імені клієнта відзиву на позовну заяву [PERSON] . У правничу допомогу не входить участь у судових засіданнях, інші процесуальні документи складаються на підставі домовленостей, викладених у додаткових угодах. Відповідно до п. 2.1. вищевказаного договору гонорар адвоката складає 4000 грн., які клієнт сплачує адвокату під час підписання цієї угоди. Довженко О.Ю. має право на заняття адвокатською діяльністю на підставі рішення кваліфікаційно дисциплінарної комісії адвокатури Одеської області, що підтверджується свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю № 2327від 14.09.2012 р. № VI-38/194. (а.с. 62) Відповідно до\~ст.\~133\~ЦПК України\~судові витрати\~складаються з\~судового\~збору та\~витрат,\~пов`язаних з\~розглядом справи. Розмір\~судового збору,\~порядок його\~сплати,\~повернення і\~звільнення від\~сплати встановлюються\~законом. До\~витрат,\~пов`язаних з\~розглядом справи,\~належать витрати: на\~професійну правничу\~допомогу; пов`язані\~із залученням\~свідків,\~спеціалістів,\~перекладачів,\~експертів та\~проведенням експертизи; пов`язані\~з витребуванням\~доказів,\~проведенням огляду\~доказів за\~їх місцезнаходженням,\~забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. У частині першій статті 59 Конституції України закріплено право кожного на правову допомогу (професійну правничу допомогу). Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України таке право є гарантованою Конституцією України можливістю фізичної особи одержати юридичні (правові) послуги (абзац другий пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000). Це право є одним із конституційних,\~невід`ємних прав людини і має загальний характер; реалізація права на правову допомогу не може залежати від статусу особи та характеру її правовідносин з іншими суб`єктами права; вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від\~волі особи, яка бажає її отримати; конституційне право кожного на правову допомогу за своєю суттю є гарантією реалізації, захисту та охорони інших прав і свобод людини і громадянина, і в цьому полягає його соціальна значимість (абзаци третій, четвертий, п`ятий підпункту 3.1, абзац перший підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009). Звернення до суду для захисту конституційного права кожного на правову допомогу безпосередньо на підставі частини третьої статті 8 Конституції України гарантується. Згідно ч. 2\~ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно із частиною третьою вказаної статті\~ЦПК України\~для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті\~12,\~46,\~56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, оформлені у встановленому законом порядку, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо), розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі\~«Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36),\~від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року\~у справі «Баришевський проти України» (пункт 95), рішення від 06 липня 2015 року у справі «Заїченко проти України»). Відповідно до ч. 5 ст. 135 ЦПК України сума забезпечення витрат на професійну правничу допомогу визначається судом з урахуванням приписів частини четвертої статті 137, частини сьомої статті 139 та частини третьої статті 141 цього Кодексу, а також їх документального обґрунтування. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Відповідно до ч. 6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. [PERSON] у задоволенні вимоги про стягнення витрат на правову допомогу просила відмовити, що за своєю суттю є проханням про зменшення їх розміру. Суд критично оцінює доводи позивача щодо спростування наявності належних доказів сплати судових витрат на правничу допомогу згідно договору про надання правничої допомоги. Крім того, посилання позивача не суперечить встановленим судом обставинам щодо наявності договору між відповідачем та адвокатом, обсягом виконаної правової допомоги. На підтвердження сплати [PERSON] на користь адвоката Довженка О.Ю. 4000 грн. у якості надання професійної правничої допомоги надано прибутковий касовий ордер № б/н від 04.11.2019 р. При цьому, судом враховано обсяг робіт, виконаних адвокатом. У відзиві на позовну заяву [PERSON] вказує про те, що судові витрати, які складаються з витрат на професійну правничу допомогу та складання адвокатом відзиву на позов, вивченню ним судової практики у подібних спорах, ознайомлення ним з матеріалами справи, усні консультації тощо. При цьому, Договором про надання правничої допомоги від 04.11.2019 р. обмежено процесуальні дії адвоката виключно складанням відзиву на позовну заяву. Ознайомлення з матеріалами справи здійснювала особисто [PERSON] , що підтверджується розпискою, що міститься у матеріалах справи (а.с. 49) На підставі\~зазначеного,\~суд вважає за можливе зменшити розмір стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу з [PERSON] на користь [PERSON] до 2500 грн. 00 коп. Також на користь позивача підлягає стягненню сума у розмірі 30 грн. 20 коп. за направлення [PERSON] відзиву на позовну заяву, що підтверджується квитанцією ПАТ «Укрпошта» від 05.11.2019 р. (а.с. 64) Отже, з врахуванням того, що у задоволенні позовних вимог відмовлено, судові витрати у розмірі 2530 грн. 20 коп. (2500 + 30,20) підлягають стягненню з позивача на користь відповідача. Щодо вирішення питання про розподіл судового збору, суд виходить з наступних міркувань. Зважаючи на те, що у задоволенні позовних вимог відмовлено, сума сплаченого судового збору покладається на позивача у зв`язку з відмовою у задоволенні позову. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Таке рішення суду буде відповідати вимогам Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а саме ст. 6 (право на справедливий суд), ст. 13 (право на ефективний засіб юридичного захисту відповідача від неправомірних вимог позивача), ст. 17 (заборона зловживання правами передбаченими цією Конвенцією).

Outcome: approved