Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-12 00:00:00

22.07.2016 року [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом до відповідачів, позовні вимоги за яким у подальшому збільшила. В позовній заяві вказала, що 08.10.2014 року померла її мати, [PERSON], після смерті якої відкрилася спадщина на земельну ділянку площею 10,89 га, що розташована в межах території Новосевастопольської сільської ради Березнегуватського району Миколаївської області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та належала померлій на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №826775, виданого Березнегуватською районною державною адміністрацією 16.03.2006 року. 06.06.2014 року мати склала заповіт, яким 5,38 га земельної ділянки заповіла їй, а 5,51 га заповіла іншій дочці, [PERSON], яка вказану спадщину не прийняла. Завідувачем Березнегуватської державної нотаріальної контори відмовлено їй в оформленні спадкових прав із-за відсутності оригіналу правовстановлюючого документа на земельну ділянку, який утримує в себе брат, [PERSON], а інші відповідачі по справі брати, [PERSON], [PERSON] та [PERSON] прийняли спадщину за законом. Посилаючись на те, що оформити право на спадщину в нотаріальному порядку в неї немає можливості та на ст.1223 ЦК України, просила суд визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 5,38 га в порядку спадкування за заповітом та право власності на ? частину земельної ділянку площею 5,51 га в порядку спадкування за законом. 12.12.2016 року [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON], [PERSON] і [PERSON] про визнання права власності на земельні ділянки в порядку спадкування. В позовній заяві вказав, що 08.10.2014 року померла його мати, [PERSON], після смерті якої відкрилася спадщина, зокрема, на земельну ділянку площею 10,89 га, що розташована в межах території Новосевастопольської сільської ради Березнегуватського району Миколаївської області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, та належала померлій на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №826775, виданого Березнегуватською районною державною адміністрацією 16.03.2006 року. Мати заповіла вказану земельну ділянку в розмірі 5,38 га [PERSON], яка її прийняла, і в розмірі 5,51 га [PERSON], яка її не прийняла. Він є інвалідом 3 групи та постійно проживав з матірю на час відкриття спадщини, а тому вважається таким, що прийняв спадщину, проте завідувачем Березнегуватської державної нотаріальної контори відмовлено йому в оформленні спадкових прав. Посилаючись на викладені обставини, а також на ст.ст.1241, 1268 ЦК України просив суд визнати за ним право власності на 1/12 як обовязкову частину земельної ділянки площею 5,38 га в порядку спадкування та право власності на ? частину земельної ділянки площею 5,51 га в порядку спадкування за законом. Ухвалою Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 12.12.2016 року зустрічний позов [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно обєднано з первісним позовом [PERSON] У судовому засіданні в режимі відео конференції позивачка [PERSON] просила позовні вимоги про визнання права власності за первісним позовом задовольнити, а в задоволенні зустрічного позову [PERSON] відмовити. Відповідач [PERSON] та його представник за договором [PERSON] вважали, що вимоги за зустрічним позовом підлягають задоволенню, а первісний позов слід задовольнити частково. Відповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні вважали, що первісний та зустрічний позови підлягають задоволенню частково. Суд, перевіривши матеріали справи та витребувавши додаткові і дослідивши наявні в ній докази, доходить такого. Судом встановлено, що 08.10.2014 року померла [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про її смерть серії I-ФП № 210707, виданого повторно 19.11.2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Березнегуватського районного управління юстиції у Миколаївській області ( а. с. 10 ). Після смерті спадкодавця відкрилася спадщина, яка, зокрема, складається із земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва розміром 10,89 га, що розташована в межах території Новосевастопольської сільської ради Березнегуватського району Миколаївської області та належала померлій [PERSON] на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 826775, виданого Березнегуватською районною державною адміністрацією 16.03.2006 року ( а. с. 7, 11 ). 06.06.2014 року [PERSON] склала заповіт, посвідчений секретарем Новосевастопольської сільської ради Березнегуватського району Миколаївської області та зареєстрованого в реєстрі за № 16, яким, на випадок своєї смерті, розпорядилася заповісти зазначену земельну ділянку своїм донькам: [PERSON], [INFO], в розмірі 5,51 га; та [PERSON], [INFO], в розмірі 5,38 га ( а. с. 7 ). Згідно з ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. З копії спадкової справи № 28/2015 року, заведеної державним нотаріусом Березнегуватської державної нотаріальної контори після смерті [PERSON] вбачається, що із заявами про прийняття спадщини за законом і заповітом звернулися [PERSON] та [PERSON], проте першій відмовлено в оформленні спадкових прав на зазначену земельну ділянку із-за відсутності оригіналу правовстановлюючого документа ( а. с. 52- 67 ). [PERSON] спадщину за законом і заповітом не прийняла, оскільки із такою заявою до нотаріуса не зверталася і разом з померлою не проживала ( а. с. 70 ), а тому, крім цього, рішенням Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 22.12.2016 року їй відмовлено у визначені додаткового строку для прийняття спадщини ( а. с. 132 ). Згідно з ч.1 ст.1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. З довідки Новосевастопольської сільської ради № 37/01-32 від 12.02.2015 року вбачається, що померла [PERSON] проживала з 01.01.2013 року по день смерті в будинку № 23 по вул. Скорого І.А. в селі Добре Березнегуватського району Миколаївської області, де разом з нею проживали сини, [PERSON], [PERSON], [PERSON], що підтверджується записом № 0371-1 в погосподарській книзі за № 5 ( а. с. 62 ). У відповідності з ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Таким чином особами, що прийняли спадщину за законом і за заповітом є [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Спадкуванням є перехід прав та обовязків ( спадщини ) від фізичної особи, яка померла ( спадкодавця ), до інших осіб ( спадкоємців ). До складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті ( ст.ст.1216, 1218 ЦК ). У відповідності із ч.1 ст.1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення, а ч.1 ст.131 ЗК України також передбачена можливість набуття права власності на земельну ділянку на підставі успадкування. Згідно розяснень, викладених у п.п.10, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», відповідно до статті 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Тому та обставина, що оригінал державного акта утримується іншою особою, не може бути перешкодою для визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом і заповітом. Оскільки, отримавши відмову держаного нотаріуса, позивачка вірно звернулася до суду за захистом свого порушеного права у спосіб, передбачений ст.16 ЦК України, тому позовні вимоги [PERSON] за первісним позовом, та позовні вимоги [PERSON] за зустрічним позовом є обґрунтованими та підлягають задоволенню частково, виходячи з такого. Зі змісту заповіту слідує, що 5,38 га земельної ділянки спадкодавець [PERSON] ще за свого життя заповіла [PERSON] ( а. с. 7 ). Однак, ч. 1 ст.1241 ЦК України передбачено, що малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обовязкова частка). Тобто, правило про обовязкову частку у спадщині є певним обмеженням свободи заповіту. З матеріалів цивільної справи вбачається, що син померлої, [PERSON], на момент відкриття спадщини являвся інвалідом III групи, що підтверджується випискою із акта огляду МСЕК від 26.02.2014 року ( а. с. 86 ), а тому відноситься до повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця і має право на обовязкову частку у спадщині за заповітом. Згідно розяснень, викладених в п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», перелік осіб, які мають право на обовязкову частку, що визначений статтею 1241 ЦК, є вичерпним і розширеного тлумачення не потребує. При визначенні розміру обовязкової частки в спадщині враховуються всі спадкоємці за законом першої черги, увесь склад спадщини, зокрема, право на вклади в банку (фінансовій установі), щодо яких вкладником було зроблено розпорядження на випадок своєї смерті, вартість речей звичайної домашньої обстановки та вжитку, вартість заповідального відказу. За згодою особи, яка має право на обовязкову частку у спадщині, належна їй частка визначається з майна, не охопленого заповітом. Уразі незгоди ця частка визначається з усього складу спадщини. Той зі спадкоємців, який має право на обовязкову частку у спадщині та проживав разом із спадкодавцем на день його смерті, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо у визначеному законом порядку не відмовився від неї, якщо той зі спадкоємців, хто має право на обовязкову частку та не проживав зі спадкодавцем на день його смерті, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що прийняв її. Згідно витребуваних судом даних з Державного реєстру актів цивільного стану громадян вбачається, що на момент відкриття спадщини спадкодавець [PERSON] мала наступних дітей: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], тобто десять осіб ( а. с. 161, 176, 177 ), які б за законом одержували свою частку у спадщині, а тому розрахунок обовязкової частки [PERSON] у спадщині слід рахувати від кількості цих осіб, виходячи з такого розрахунку: 1/10 1/2 = 1/20. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] за зустрічним позовом про визнання права власності на обовязкову частку на земельну ділянку площею 5,38 га підлягають задоволенню частково в розмірі 1/20 частини, а не 1/12 як він просив, а позовні вимоги за первісним позовом [PERSON]П в цій частині підлягають задоволенню також частково в розмірі, відповідно, 19/20 частини, а не на всю земельну ділянку, як вона просила. Відповідно до ч.2 ст.1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Частиною 1 ст.1267 ЦК України передбачено, що частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Виходячи з цього, всі чотири спадкоємці, що прийняли спадщину, тобто [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], мають право на спадкування по закону по ? частині земельної ділянки площею 5,51 га, що не прийняла за заповітом [PERSON] Тому позовні вимоги [PERSON] за первісним позовом та [PERSON] за зустрічним позовом в цій частині підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволені яких відмовлено. У відповідності з цією статтею суд стягує з кожного з відповідачів за первісним позовом на користь [PERSON] по 170,67 грн. сплаченого нею судового збору та на користь [PERSON] по 183,73 грн. сплаченого ним судового збору з кожного з відповідачів за зустрічним позовом.

Outcome: partial