Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-15 00:00:00

22.11.2016 року позивач [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання за ним права власності на житловий будинок з господарським спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що спірне домоволодіння належить на праві власності відповідачу [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 26.10.1995 р. 27 липня 2016 р. між ним та відповідачем [PERSON] укладений договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими спорудами за адресою: [ADDRESS]. Згідно умов договору він передав відповідачу в якості оплати за зазначений вище житловий будинок з господарськими будівлями грошові кошти в сумі 70000 грн., а [PERSON], в свою чергу, видав йому розписку про отримання грошей і пообіцяв протягом місяця нотаріально посвідчити укладений між ними договір купівлі-продажу. Крім того, відповідач також передав йому правовстановлюючі документи на будинок. Однак, до теперішнього часу договір купівлі-продажу відповідачем нотаріально не оформлений. Оскільки угода купівлі-продажу нерухомого майна фактично відбулася, сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, позивач виконав свої зобов'язання за договором, а відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення договору, посилаючись на ст. 220 ЦК України, просить визнати цей договір дійсним та визнати за ним право власності на спірне майно. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав в повному обсязі та пояснив, що договір не був нотаріально оформлений, оскільки на той час у нотаріуса була велика черга, а зараз він зламав руку. Додав, що не відмовляється прийти до нотаріуса. Суд, вислухавши представника позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що відповідачу [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 26.10.1995 р. належить житловий будинок з господарським спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 25). За загальними положеннями вимог цивільного законодавства за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України). Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Згідно наданої суду розписки від 27.07.2016 р. вбачається, що 27.07.2016 р. між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладений договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS]. Так, з розписки вбачається, що [PERSON] 27.07.2016 р. отримав від [PERSON] гроші в сумі 70000 грн. в рахунок оплати за будинок за усним договором купівлі-продажу між ним та [PERSON] Зазначена сума є повною вартістю будинку. Також відповідач зобов'язався протягом місяця нотаріально оформити договір купівлі-продажу будинку і після цього передати всі правовстановлюючі документи на будинок позивачу (а.с. 9). Відповідно до вимог ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Частиною другою даної статті передбачено, що якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Звертаючись з позовом до суду позивач посилається на те, що між сторонами є згода щодо всіх істотних умов договору і він ним фактично виконаний, однак з боку відповідача дії щодо нотаріального посвідчення договору не були здійснені. Однак, аналізуючи застосування вимог ст. 220 ЦК України, суд зазначає, що визнання договору дійсним згідно ч.2 ст. 220 ЦК України не застосовується, якщо є передбачене законодавчими актами обмеження (заборона) на здійснення такого правочину, або сторони не дійшли згоди щодо всіх істотних його умов. Згідно роз'яснень, викладених у Постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вирішуючи спір про визнання дійсним правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно врахувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними, а отже, не створюють прав та обов'язків для сторін. При розгляді таких справ суд повинен з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухиляється від його посвідчення та чи не втрачена така можливість, а також чи немає підстав нікчемності правочину. Згідно ч.3 ст. 640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Дослідивши матеріали справи, суд зазначає, що нотаріальне посвідчення договору, який позивач просить визнати дійсним, не було здійснено ані під час його укладання, ані на теперішній час. Не надано і доказів відповідно до вимог ст.ст. 57-59 ЦПК України, що відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення договору. Суд також зазначає, що можливість нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу не втрачена і у сторін відсутні перешкоди для цього. На підставі вищезазначеного, суд приходить до висновку, що правових підстав для визнання укладеного сторонами 27.07.2016 року договору купівлі-продажу, а також визнання за позивачем права власності на спірне нерухоме майно у зв'язку зі створенням для сторін із цього договору прав та обов'язків у суду немає. Доводи позивача є необґрунтованими, заявленими без достатніх правових підстав, у зв'язку з чим задоволенню не підлягають. На підстави викладеного,

Outcome: dismissed