Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-01 00:00:00

22 липня 2019 року [PERSON] в особі представника адвоката Семашко Д.М. звернувся до Подільського районного суду м. Києва з позовною заявою до ТОВ «Укртрансгазсервіс», про стягнення нарахованої але не виплаченої заробітної плати. Позовна заява мотивована тим, що 06.02.2017 [PERSON] був прийнятий на роботу на посаду водія в ТОВ «Укртрансгазсервіс» потім переведений на посаду менеджера з питань комерційної діяльності та управління. 01.02.2018 [PERSON] подав заяву про звільнення за власним бажанням з 06.02.2018 та був звільнений з посади водія за власним бажанням 20.04.2018 на підставі ст.38 КЗпП України., при звільненні в порушенні ст. 116 КЗпП України з ним не було проведено розрахунок та не видано трудову книжку. Звертає увагу суду, що трудову книжку отримав лише 07.02.2019. Представник позивача зазначає, згідно довідки ТОВ «Укртрансгазсервіс» № 8 від 24.11.2017, в період з 06.02.2017 по 31.10.2017 йому була нарахована але не виплачена заробітна плата в розмірі 31 151,70 грн., а згідно довідки ТОВ «Укртрансгазсервіс» № 1 від 05.02.2019, в період з 01.03.2018 по 31.03.2018 - 9 136,62 грн. Приводить розрахунок за яким загальна сума невиплаченої заробітної плати за весь час становить 95 518,32 грн. та просить суд стягнути вказану суму з відповідача, а також судові витрати і витрати на правову допомогу. Станом на день звернення до суду вказана заробітна плата йому не виплачена. 22 липня 2019 року ухвалою Подільського районного суду м. Києва відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження. 18.02.2020 представником [PERSON] адвокатом Семашко Д.М. подана заява про проведення підготовчого засідання та розгляд клопотання про витребування доказів без участі позивача та його представника. Ухвалою суду від 18.02.2020 клопотання представника [PERSON] адвоката Семашко Д.М. задоволено, витребувано у ТОВ «Укртрансгазсервіс» довідку про нараховану, невиплачену заробітну плату [PERSON] в період з 01.05.2018 по 18.07.2019; штатний розпис ТОВ «Укртрансгазсервіс» з лютого 2017 по липень 2019 щодо розміру посадового окладу [PERSON] на посаді водія; відомості про сплату податків по заробітній платі [PERSON] за період з 06.02.2019 по липень 2019 відповідно до бухгалтерської та податкової звітності. 16.03.2020 представник відповідача [PERSON] надав відзив на позов, просив в задоволені позовних вимог відмовити в повному обсязі, враховуючи наступне. Як стверджує представник відповідача позивач протягом всього часу перебування на посаді (за виключенням листопада) [PERSON] жодного разу не з`являвся на робоче місце, про що були складені відповідні акти, був звільнений за власним бажанням, але з моменту подання заяви про звільнення не з`являвся за місцем знаходження товариства, щоб отримати розрахунок, а також від позивача не надходила заява про направлення заробітної плати на адресу проживання або на банківську карту в зв`язку з чим у товариства була відсутня можливість провести розрахунок. Також представником відповідача на виконання ухвали Подільського районного суду м. Києва були надані витребувані документи. 20.03.2020 позивачем [PERSON] подана заява про розгляд справи за його відсутності та прийняття заочного рішення. Згідно розпорядження Подільського районного суду м. Києва № 1468 від 25.11.2020 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи в зв`язку із звільненням судді. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.11.2020, справа передана головуючому судді Ларіоновій Н.М. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.01.2021, цивільну справу № 758/9510/19 (номер провадження 2/758/1718/21) передано судді Подільського районного суду м. Києва Петрову Д.В. на підставі рішень загальних зборів суддів Подільського районного суду м. Києва № 1 від 04.01.2021, № 2 від 12.01.2021 та № 3 від 14.01.2021. Згідно ухвали Подільського районного суду м. Києва від 25.01.2021 цивільну справу за позовом [PERSON] до ТОВ «Укртрансгазсервіс» про стягнення нарахованої але невиплаченої заробітної плати прийнято до провадження та призначено розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 16.04.2021 та 02.06 2021 в судове засідання позивач та його представник не з`явились, про розгляд справи повідомлені належним чином, подали зави про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримали в повному обсязі та не заперечували про ухвалення заочного рішення. Представник відповідача в судове засідання повторно не з`явився про причини неявки не повідомив, тому суд вважає за можливе розглянути справу за його відсутності. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, встановив фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Як передбачено ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1 ст. 5 ЦПК). Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд на підставі ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2 ст. 78 ЦПК України). Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України; Законами України: «Про оплату праці», «Про індексацію грошових доходів населення», «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати»; Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078; Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427. Судом встановлено, що позивач, згідно записів в трудовій книжці серії [NUMBER] , з 06.02.2017 по 20.04.2018 працював на посаді водія автотранспортного засобу в ТОВ «Укртрансгазсервіс» (а.с. 24). 20.04.2018 згідно з наказом ТОВ «Укртрансгазсервіс» № 4-к від 20.04.20218 позивач був звільнений з посади менеджера з питань комерційної діяльності та управління за власним бажанням, згідно ст.38 КЗпП України, підставою звільнення зазначена заява [PERSON] від 20.04.2018. (а.с.21). У вказаному наказі зазначено, що позивач має право на виплату компенсації за 27 календарних днів невикористаної щорічної відпустки. Вказані факти не заперечуються відповідачем, про що зазначено у відзиві на позов від 16.03.2020 (а.с. 56). Відповідно до довідки ТОВ «Укртрансгазсервіс» № 8 від 24.11.2017, в період з 06.02.2017 по 31.10.2017 йому було нарахований дохід в розмірі 31 151,70 грн., а довідки ТОВ «Укртрансгазсервіс» № 1 від 05.02.2019, в період з 01.03.2018 по 31.03.2018 - 9 136,62 грн., включаючи компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 2 869,29 грн. (а.с. 22-23). Згідно із заявою позивача від 31.05.2018, йому стало відомо, що його заробітна платня не була перерахована окрім суми 1 494,85 грн., а також, що 1 400,00 грн. було отримано не ним. (а.с.25). В подальшому позивачем було поштою направлено відповідачу повторно заяву від 14.06.2018 про надання йому довідки про нарахування йому заробітної плати за період з листопада 2017 по день звільнення, що підтверджується, наявними в матеріалах справи, описом вкладення (а.с.26-27). Отже, заборгованість із заробітної плати на день подачі позовної заяви у добровільному порядку не виплачена відповідачем по справі і складає 40 288,00 грн. Вирішуючи справу по суті суд виходить із того, що Конституцією України, як Основним Законом, закріплено право на працю і заробітну плату, а саме у статті 43 зазначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно ст. 97 КЗпП України власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, а також справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/ «правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності. Європейський Суд неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу №1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені. Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами КЗпП, Законам України «Про оплату праці», а позивач знаходився з відповідачем у трудових відносинах до 20 квітня 2018 року, при звільненні не отримав всі належні йому платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань у розумінні практики Європейського Суду. Верховний Суд в постанові від 12.02.2020 року (справа №367/595/17, провадження № 61-13222св18) вказав, що звернення працівника, до суду з позовом про стягнення сум, які належать йому до виплати від підприємства, установи, організації станом на день звільнення, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід вважати пред`явленням вимоги про розрахунок, яка передбачена статтею 116 КЗпП. У такому випадку відповідальність роботодавця на підставі статті 117 КЗпП наступає після звернення звільненого працівника до суду та невиплати після пред`явлення вимоги роботодавцем всіх сум, які йому належать. Судом встановлено та не спростовано відповідачем, що на день подачі позовної заяви позивачу не виплачена заробітна плата, а отже позивач має право на відшкодуваня йому середнього заробітку за весь час затримки, тобто до подачі позовної заяви, а саме до 18.07.2019. Середній заробіток за весь час затримки розрахунку складає з 06.02.2017 по 01.04.2018 - 40 288,32 грн. + з 01.05.2018 (з/п за місяць 3 717,00 грн. згідно довідки) по 01.12.2018 (7 місяців затримки розрахунку) = 26 019,00 грн. За період 01.01.2019 по 18.07.2019 (7 місяців) рахується з мінімальної заробітної плати на 2019 рік 4 173,00 грн. і становить = 29 211,00 грн. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням №6-113цс16. ВП Верховного Суду прийшла до висновку, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Тому ВП Верховного Суду зазначила, що ці критерії можуть визначатися судом під час розгляду конкретної справи з урахуванням установлених у ній обставин. На думку Великої Палати Верховного Суду, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Велика Палата Верховного Суду вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: -розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором. -період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; -ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника. -інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Враховуюче викладене, суд приходить до висновку, що розмір загальної суми відшкодування середнього заробітку за весь час затримки розрахунку необхідно зменшити враховуючи дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах. Так судом встановлено, що позивач звернувся з листом від 14.06.2018 до відповідача про надання йому довідки про нарахування йому заробітної плати. (а.с. 26-27). Відповідно до листа відповідача № 07/21 від 12.07.2018 йому було запропоновано з`явитися на робочому місці для з`ясування непорозумінь. (а.с. 60-61). В зв`язку з тим, що позивачем не доведено відсутність в нього можливості з`явитися на робоче місце для вирішення непорозумінь з роботодавцем, тобто ним не вчинено дій для можливого зменшення суми відшкодування, суд розцінює це, як зловживання своїми правами, та вважає за можливе зменшити суму за період з 01.01.2019 по 18.07.2019 року, а саме на 29 211,00 грн. та встановити її в розмірі 26 019,00 коп. Стосовно доводів відповідача, викладених в відзиві на позов, суд зазначає наступне. Суд критично ставиться до поданих представником актів про відсутність позивача на робочому місці без поважних причин. (а.с. 62-75). Згідно наказу Держкомстату України «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці» від 05.12.2008 р. № 489 використання робочого часу на підприємствах, в установах та організаціях регулюється веденням табелю. Тобто табель обліку робочого часу - це первинний документ для обліку відпрацьованого часу, який є також підставою для нарахування заробітної плати працівникам. Табель у водіїв транспортних засобів заповнюється відповідно до режиму їх роботи, який визначається Положенням про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів, затвердженим наказом Мінтранспорту та зв`язку України від 07.06.2010 р. № 340. Цим наказом установлено, що у разі підсумованого обліку робочого часу водія нормальна тривалість робочого дня (зміни) не може перевищувати 10 годин. Якщо нормальна тривалість робочого дня охоплює тривалі простої, очікування у транспортних засобах чи на робочому місці або якщо водію необхідно дати змогу доїхати до відповідного місця, відпочинку, тривалість робочого дня (зміни) може бути збільшена до 12 годин за умови, що час керування протягом дня (зміни) не перевищує 9 годин. Відповідно до пункту 4 статті 40 КЗпП власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір з працівником у разі вчинення ним прогулу без поважних причин, у т. ч. у разі відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня. Прогул є порушенням трудової дисципліни, за що статтею 147 КЗпП передбачено притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності, у т. ч. накладання такого виду дисциплінарного стягнення, як звільнення з додержанням правил, установлених для застосування дисциплінарних стягнень. В матеріалах справи відсутні докази того, що на позивача накладалося будь-яке дисциплінарне стягнення. Отже, не зрозуміло, чого відповідач не скористався своїм правом та не звільнив позивача за порушення трудової дисципліни протягом тривалого часу. Стосовно твердження відповідача, про те, що в проваджені Подільського районного суду м. Києва знаходиться цивільна справа (№ 758/16579/18 суддя Гребенюк В.В.) за позовом [PERSON] до ТОВ «Укртрансгазсервіс» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку із несвоєчасно виданою трудовою книжкою під час звільнення. В матеріалах справи наявна ухвала про відкриття провадження у справі (№ 758/16579/18 позовом [PERSON] до ТОВ «Укртрансгазсервіс» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку із несвоєчасно виданою трудовою книжкою під час звільнення. (а.с. 76). Однак в матеріалах справи відсутні докази про наявність чи відсутність рішення у цій справі, яке набрало законної сили. Частиною 3 статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Оскільки судом було встановлено, що у відповідача перед позивачем обліковується заборгованість із виплати заробітної плати при звільненні, то суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню частково. Відповідно до частини 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з пунктом 1 частини 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Понесення позивачем судових витрат підтверджується квитанцією № 73-531к від 18.07.2019 про сплату судового збору у сумі 384,20 грн. за подачу позовної заяви, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Частиною 8 ст. 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Стаття 133 ЦПК України визначає види судових витрат і передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. У свою чергу, одним з видів витрат, пов`язаних з розглядом справи є витрати на професійну правничу допомогу, які несуть сторони судової справи (крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави). Статтею 1 Закону України від 20 грудня 2011 року «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» визначено граничний розмір витрат на правову допомогу. Відповідно до ст. 1 зазначеного вище Закону передбачено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб`єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Така позиція закріплена і у п. 47, 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», у яких судам роз`яснено, що при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст. 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Зокрема, п. 48 зазначеної вище постанови встановлено, що витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. З урахуванням того, що представником позивача були надані договір про надання правової допомоги № б/н від 11.10.2018 з додатком та документи, що свідчать про прийняття послуг наданих адвокатом, оформлені у встановленому законом порядку, а саме, акт виконаних робіт та наданих послуг від 11.10.2018 та квитанція до прибуткового ордеру № 175 від 11.10.2018 суд вважає, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума витрат на правничу допомогу у розмірі 3 000,00 грн. Також, слід наголосити, що відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Відповідно до ч.1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

Outcome: partial