Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-09 00:00:00

22 травня 2019 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - [PERSON] , про виселення з житлового приміщення, мотивуючи позов тим, що 08.02.2019 року між [PERSON] та його матір`ю [PERSON] було укладено договір дарування квартири [ADDRESS] . В даній квартирі окрім позивача, його матері [PERSON] ще зареєстрована його сестра - відповідач [PERSON] . Позивач стверджує, що його сестра [PERSON] постійно вчиняє сварки з його мамою, перешкоджає їй у здійсненні права користування квартирою, фактично не допускає маму в квартиру, що суперечить волі власника квартири [PERSON] . У зв`язку з наведеним позивач просить суд виселити [PERSON] з квартири [ADDRESS] та покласти на неї судові витрати по справі. Ухвалою суду від 16 червня 2019 року по справі відкрито провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 24 жовтня 2019 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач та його представник заявлений позов підтримали. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином за зареєстрованим місцем проживання. Третя особа - [PERSON] в судовому засіданні не заперечила проти задоволення позову, вказавши, що дійсно відповідач систематично вчиняє сварки та конфліктні ситуації у квартирі [ADDRESS] . Заслухавши пояснення позивача, його представника та третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Положеннями ст. 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Разом з тим, однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно положень ч. 3 ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до положень ч. 2 ст. 77, ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях Частина 1 ст. 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлено, і це підтверджується матеріалами справи, що [PERSON] на підставі договору дарування від 08.02.2019 року, посвідченому приватним нотаріусом Хмельницького нотаріального округу Твердохліб Г.Г. 08.02.2019 року та зареєстрованого в реєстрі за № 269 є власником квартири [ADDRESS] . За вказаною адресою з 31.05.2000 року зареєстрована та проживає [PERSON] , яка є матір`ю позивача, та з 24.10.2002 року зареєстрована і проживає [PERSON] , яка є сестрою позивача. Позивач [PERSON] стверджує, що відповідач [PERSON] систематичним порушенням правил співжиття робить неможливим для позивача та його матері проживання з нею в одній квартирі, а тому просить суд її виселити. Відповідно до вимог ст. 383 ч. 1 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно із ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ст. 317 ЦК України). Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до вимог ст. 156 ч. ч. 1 та 3 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і прибудинкової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. Відповідно до вимог ст. 157 ЖК України, членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до вимог ст. 116 ч. 1 ЖК України, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. При вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України, осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Матеріали справи не містять жодного доказу того, що відповідач [PERSON] систематичним порушенням правил співжиття робить неможливим для інших проживання з нею в одній квартирі, а також і доказів того, що заходи запобігання і громадського впливу на відповідача виявились безрезультатними. Позивачем надано суду акти від 24.01.2019 року, 18.02.2019 року та 27.03.2019 року про те, що громадяни [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] встановили факт негідної поведінки відповідачки [PERSON] у квартирі [ADDRESS] , проте таких доказів не достатньо для встановлення тих обставин, які можуть бути причиною виселення особи з помешкання без надання іншого житла. Отже, підсумовуючи вищевказане, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] про виселення [PERSON] не підлягає задоволенню у зв`язку з недоведеністю наявності обставин, які б об`єктивно могли бути підставою для виселення особи з житла.

Outcome: dismissed