Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-05 00:00:00

23.12.16 року позивач [PERSON] звернувся до суду з даним позовом до відповідача, вказавши, що 14.03.2012 року між ним та ПАТ « [PERSON] Фінансування» був укладений кредитний договір № 21051097353, за яким він отримав кредит в сумі 73585,00 гривень зі сплатою 19,5% річних на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном погашення 15.03.2017 року, з щомісячним погашенням за графіком платежів, який є додатком до договору. Цільовим призначенням кредиту було придбання автомобіля «ВАЗ-217030-135-01» за договором купівлі-продажу № 12/03 від 12.03.2012 року, укладеного з ПВКФ «Валена». У забезпечення зобовязання за кредитним договором 04.04.2012 року був укладений договір застави транспортного засобу № 21051097353.2, за яким він передав у заставу банку вказаний вище належний йому автомобіль реєстраційний запис № 12368926 про заставу, внесений 06.04.2012 року. 06.08.2012 року за договором купівлі-продажу кредитних портфелів відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором від ПАТ [PERSON] Фінансування» на користь ПАТ «Альфа-Банк». В 2014 році він не мав змоги здійснювати щомісячні кредитні платежі. Рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 28.04.2015 року з нього на користь ПАТ «Альфа-Банк» стягнено заборгованість за кредитним договором 45639,21 гривень. 22.12.2015 року нотаріусом вчинено виконавчий напис про звернення стягнення на заставлений автомобіль для задоволення вимог банку на загальну суму 53214,52 гривень, Івано-Франківським міським ВДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області було відкрите виконавче провадження № 49893881, та 17.08.2016 року ним в повному обсязі була сплачена заборгованість перед ПАТ «Альфа-Банк» в сумі 53214,52 гривень. З цих підстав 18.08.2016 року виконавче провадження було закінчено. Таким чином, ним виконані зобовязання за кредитним договором в повному обсязі. Відповідач відмовляється вчинити передбачені законом дії на підтвердження припинення застави, не надає відомості до Державного реєстру обтяжень нерухомого майна про припинення застави, з причини чого його право розпоряджатися своєю власністю автомобілем є обмеженим. Вважає, що до виниклих правовідносин розповсюджується дія Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки він був споживачем кредитних послуг за договором, отримував споживчий кредит для придбання автомобіля. Незаконні дії відповідача вважає порушенням принципу рівності сторін договору та, відповідно, порушенням його прав як споживача. Просив суд визнати договір застави транспортного засобу №21051097353.2 від 04.04.2012 року, укладений між ПАТ «[PERSON] Фінансування » та ним припиненим, вилучити запис про обтяження № 12368926 від 06.04.2012 року з Державного реєстру обтяжень рухомого майна. Заочним рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 09 лютого 2017 року позовні вимоги [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання договору застави припиненим задоволені повністю. Визнано припиненим договір застави транспортного засобу № 21051097353.2, укладений між Публічним акціонерним товариством «[PERSON] Фінансування » та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу, реєстровий № 781. Припинити обтяження, зареєстроване в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна 06.04.2012 року за № 12368926, тип обтяження застава рухомого майна, об'єкт обтяження автомобіль легковий марки VAZ Priora, моделі 217030-135-01, червоного кольору, 2012 року випуску, номер об'єкта ХТА217030С0349392, номер державної реєстрації АН 9834 НР, який належить на праві власності [PERSON], за Договором застави транспортного засобу № 21051097353.2 від 04.04.2012 року. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», код ЄДРПОУ 23494714, в дохід держави судовий збір в розмірі 1280,00 (одна тисяча двісті вісімдесят) гривень. 15.03.17 року відповідач ПАТ «Альфа-Банк» звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення( а.с.53). Ухвалою Димитровського міського суду Донецької області від 30.03.2017 року, заяву про перегляд заочного рішення залишено без задоволення( а.с.65-66). З вказаним заочним рішенням не погодився відповідач та подав апеляційну скаргу. В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову, оскільки воно прийняте з порушенням норм процесуального та матеріального права. Апеляційну скаргу обґрунтував тим, що на час звернення позивача до суду та час прийняття рішення у позивача існувала заборгованість за відсотками у сумі 8186,87 грн. Суд першої інстанції не запросив довідки з банку про відсутність боргових зобовязань [PERSON] перед ПАТ «Альфа-Банк» по кредиту. З цих підстав суд першої інстанції помилково вважав, що договір застави автомобілю припинив свою чинність. Представник відповідача в обґрунтування апеляційної скарги апеляційному суду надав письмові докази, які не були витребувані судом першої інстанції для повного та всебічного розгляду справи / а.с.75-76 /, а саме розрахунок заборгованості позивача перед відповідачем. Згідно з п.4 ч.3 ст. 129 Конституції України одним з- основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості. У ч.3 ст.10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом. Відповідно до ч.1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до положень ст.ст.303,304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованність рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом. Враховуючи вище зазначене, колегія апеляційного суду вважає за можливе дослідити нові докази відповідача / а.с. 75-76 /,а саме розрахунок заборгованості позивача перед відповідачем. Позивач проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив її відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін. Представник відповідача у судове засідання апеляційного суду не зявився належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи(а.с.98). Відповідно до ч.2 ст.77 ЦПК України вважається таким що не зявився у судове засідання без поважних причин. Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Заслухавши суддю-доповідача,позивача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, з такого. Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 28.04.2015 року з позивача на користь ПАТ «Альфа-Банк» (вимогоотримувач після ПАТ «[PERSON] Фінансування» за договором купівлі-продажу кредитних портфелів від 06.08.2012 року) стягнено заборгованість за кредитним договором № 21051097353 в сумі 45639,21 гривень, рішення набрало законної сили (а.с. 20). 22.12.2015 року нотаріусом Київського міського нотаріального округу вчинено виконавчий напис № 18626 про звернення стягнення на заставлене майно (договір застави транспортного засобу № 21051097353.2 від 04.04.2012 року, укладений між ПАТ « [PERSON] фінансування» та [PERSON] (а.с. 17-19) автомобіль марки VAZ Priora, моделі 217030-135-01, червоного кольору, 2012 року випуску, номер об'єкта ХТА217030С0349392, номер державної реєстрації АН 9834 НР, який належить на праві власності [PERSON] (а.с. 25), на підставі чого було відкрите виконавче провадження. Постановою головного державного виконавця Івано-Франківського міського ВДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області від 18.08.2016 року виконавче провадження № 49893881 закінчене у звязку зі сплатою [PERSON] в повному обсязі заборгованості з урахуванням віх обовязкових платежів в загальній сумі 53214,52 гривень (а.с. 24, 26). Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи свідчать про повне виконання позивачем зобовязань за кредитним договором № № 21051097353 від 14.03.2012 року, укладеним між ПАТ «[PERSON] Фінансування» та [PERSON]. Такий висновок суду не відповідає встановленим обставинам по справі та нормам матеріального права з такого. Згідно з ч.1 ст. 3 ЦПК України у кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до змісту ст. ст. 11, 15 ЦК України цивільні права й обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази надаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з вимогами частини 1 статті 303 Цивільного процесуального кодексу України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Відповідно до статей 213, 214 Цивільного процесуального кодексу України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. У статті 526 ЦК України визначено загальні умови виконання зобов'язання, а саме: зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частина друга статті 598 ЦК України). Відповідно до статті 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Виходячи зі змісту статей 526, 599 ЦК України зобов'язання буде вважатися виконане належним чином, якщо таке виконання здійснене відповідно до умов договору та вимог законодавства, а якщо умови виконання не визначені у договорі або законі, то вони повинні бути виконані відповідно до звичаїв ділового обороту або до вимог, що зазвичай ставляться. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про заставу», застава це спосіб забезпечення зобов'язань, якщо інше не встановлено законом. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Частинами 1, 3ст. 3 Закону України «Про заставу» передбачено, що заставою може бути забезпечена будь-яка дійсна існуюча або майбутня вимога, що не суперечить законодавству України, зокрема така, що випливає з договору кредиту тощо. При цьому застава має похідний характер від забезпеченого нею зобов'язання. За приписами п. 1 ч. 1ст. 28 Закону України «Про заставу»,застава припиняється з припиненням забезпеченого заставою зобов'язання. Відповідно п. 1 ч. 1ст. 593 ЦК України,право застави припиняється у разі припинення зобов'язання, забезпеченого заставою. Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції на підставі постанови головного державного виконавця Івано-Франківського міського ВДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області від 18.08.2016 року про закінчення виконавчого провадження № 49893881 у звязку зі сплатою [PERSON] в повному обсязі заборгованості з урахуванням віх обовязкових платежів в загальній сумі 53214,52 гривень (а.с. 24, 26). Звертаючись з апеляційною скаргою, відповідач посилався на те, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що заборгованість сплачена позивачем в сумі 53214,52 грн., яка розрахована станом на 11.11.2015 року сплачена 17.08.2016 року. Тобто позивач користувався коштами банку з 12.11.2015 року по 17.08.2016 року й на час сплати заборгованості, яка розрахована на 11.11.2015 року мав заборгованість за відсотками . Доводи апеляційної скарги з цих підстав заслуговують на увагу, з такого. Апеляційним судом встановлено, що рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 28.04.2015 року з позивача на користь ПАТ «Альфа-Банк» (вимогоотримувач після ПАТ «[PERSON] Фінансування» за договором купівлі-продажу кредитних портфелів від 06.08.2012 року) стягнено заборгованість за кредитним договором № 21051097353 в сумі 45639,21 гривень, рішення набрало законної сили (а.с. 20). 22.12.2015 року нотаріусом Київського міського нотаріального округу вчинено виконавчий напис № 18626 про звернення стягнення на заставлене майно (договір застави транспортного засобу № 21051097353.2 від 04.04.2012 року, укладений між ПАТ «[PERSON] Фінансування » та [PERSON] (а.с. 25) автомобіль № АН 9834НР, 2012 року випуску, червоного кольору, шасі (кузов, рама) ХТА217030С0349392, свідоцтво про реєстрацію ТЗ САК№604510, належний [PERSON] (а.с. 25), на підставі чого було відкрите виконавче провадження. Постановою головного державного виконавця Івано-Франківського міського ВДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області від 18.08.2016 року виконавче провадження № 49893881 закінчене у звязку зі сплатою [PERSON] в повному обсязі заборгованості з урахуванням віх обовязкових платежів в загальній сумі 53214,52 гривень (а.с. 24, 26). Відповідно до п.2.1.кредитного договору № 21051097353 від 14.03.2012 року, проценти за користування кредитними коштами встановлені у розмірі 19,5% річних від непогашеної суми. Відповідно до п.10.1 кредитного договору, договір діє до повного виконання позичальником зобовязань, прийнятих на себе згідно умов цього договору. Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599 - 601, 604 - 609 ЦК. Наявність виконавчого напису нотаріуса, вчиненого за невиконання кредитного договору, за відсутності реального виконання боржником свого зобов'язання, не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання процентів за користування кредитом і пені, передбачених договором за несвоєчасну сплату кредиту. З матеріалів справи встановлене, що на час сплати позивачем заборгованості за кредитним договором , згідно виконавчого надпису,а саме 17.08.2016 року, останній сплатив суму заборгованості розраховану станом на 11.11.2015 року, яка складалася з заборгованості по кредиту: 44045,77 грн., відсотків за користування кредитом: 5668,75грн. та мав заборгованість за процентами за користування кредитом за період з 12.11.15 року по 17.08.16 року. Відповідно до розрахунку,наданого відповідачем, розрахунок заборгованості по відсоткам зроблений за період по 21.10.2016 року, проте, як вбачається з матеріалів справи, заборгованість за тілом кредиту сплачена 17.08.2016 року, тобто і відсотки повинні бути нараховані станом на 17.08.2016 року, які позивачем не сплачені. Втім некоректний розрахунок не впливає на предмет спору, оскільки колегією суддів встановлено, що на час звернення до суду позивач мав заборгованість перед відповідачем про що свідчить вказаний розрахунок, тобто зобов'язання, забезпеченого заставою не припинилося. Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку про неповне встановлення судом першої інстанції фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, неповноту перевірки доводів позивача та відповідача,суд помилково встановив факт належного виконання боржником основних зобов'язань за кредитними договорами та дійшов до неправильного висновку про настання у зв'язку з цим таких юридичних наслідків як припинення договору застави. Таким чином, рішення суду першої інстанції не може бути визнане законним і обґрунтованим, а тому відповідно до ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню, з постановленням нового рішення про відмову у задоволенні позову. Підставами для цього у відповідності п.п.1,4 ч.1 ст.309 ЦПК України є неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Outcome: dismissed