Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-15 00:00:00

21 січня 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання їхнього малолітнього сина [PERSON] [INFO], у розмірі ? ч. від усіх доходів, але не менш 30 відсотків прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, передбаченого законодавством, щомісячно до досягнення їхньою дитиною повноліття. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги до відповідача, позивач зазначає, що, по-перше, з червня 2014 року вона і відповідач не підтримують шлюбно-сімейні відносини та не мають бажання бути разом; і, по-друге, відповідач не займається вихованням їхньої дитини і більше ніж 6-ть місяців не надає матеріальної допомоги на утримання дитини. Позивач просила розглянути справу без її участі та задовольнити позов, про що подала адресовану суду свою письмову заяву, яка приєднана судом до матеріалів справи. Відповідач також просив розглянути справу без його участі, про що подав адресовану суду свою письмову заяву, у якій зазначив, що не заперечує проти задоволення позову. Ця заява відповідача приєднана судом до матеріалів справи. Судом установлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Сторони зареєстрували шлюб 05 вересня 2009 року в Першому відділі реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 660 ; у сторін це перший шлюб ; від шлюбу сторони мають малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Шлюбно-сімейні відносини між сторонами припинені з червня 2014 року та вони не мають бажання бути разом. Крім того, сторони заперечують проти надання їм судом будь-яких строків для примирення, про що вони зазначили у своїх адресованих суду письмових заявах. З огляду на наведене та враховуючи положення ч. 1 ст. 24 СК України, згідно з якою шлюб грунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, суд доходить висновку, що подальше спільне життя сторін та збереження їх шлюбу суперечило б їх інтересам. Вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя сторони у даній справі не заявляли. Також судом установлено, що сторони досягли згоди стосовно того, що їх малолітній син [PERSON], [INFO], залишатиметься проживати з матір'ю - позивачем [PERSON], про що вони зазначили у своїх адресованих суду письмових заявах. Як зазначає позивач, відповідач не займається вихованням їхньої дитини і більше ніж 6-ть місяців не надає матеріальної допомоги на її утримання. Сторони не надали суду доказів стосовно своїх заробітків та доходів, стосовно того чи мають вони інших неповнолітніх дітей та/або непрацездатних утриманців, а так само стосовно того чи мають вони будь-які фінансові зобов'язання та/або чи проводяться з них будь-які стягнення за виконавчими документами. Крім того, судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що відповідач страждає на будь-які хронічні захворювання та/або є непрацездатним. У відповідності до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. З огляду на наведене, суд доходить висновку, що дитина сторін потребує матеріальної допомоги батька, який має можливість надавати таку допомогу дитині. Згідно частини 3 статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до частини 2 статті 182 СК України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Згідно ч.1, 2 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Задовольняючи позовні вимоги позивача, суд стягує з відповідача на користь позивача понесені нею і документально підтверджені судові витрати в сумі 243,60 грн., пов'язані із сплатою судового збору. На підставі викладеного і

Outcome: approved