Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-05 00:00:00

22.10.2019 року позивач [PERSON] , який був станом на 23.06.1995 року власником 7/8 часток житлового будинку [ADDRESS] на теперішній час є власником житлового будинку в цілому), звернувся до суду з позовною заявою до Вознесенської міської ради (далі відповідач 1), [PERSON] (далі відповідач 2), яка є спадкоємцем за законом після смерті [INFO] [PERSON] , який станом на 23.06.1995 року був власником 1/8 часток житлового будинку [ADDRESS] , про скасування рішення органу місцевого самоврядування № 138 від 23.06.1995 року, визнання недійсним Державного акту на право власності на землю виданого 05.10.1995 року [PERSON] , [PERSON] В обґрунтування своїх вимог позивач зазначала, що на час видачі відповідачем 1 вказаного Державного акту на право власності на земельну ділянку площею 0,0968 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] і має цільове призначення обслуговування житлового будинку цей державний акт мав бути виданий співвласникам житлового будинку відповідно до їх часток в спільній частковій власності на житловий будинок, тобто по 7/8, 1/8 частинах, а не в спільну сумісну власність. Посилаючись на те, що норми Земельного Кодексу України, Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на землю, затвердженої наказом Держкомітету України по земельним ресурсам 15.04.1993 року, діючої на час видачі вказаного Державного акту, не передбачали передачі земельних ділянок без визначення часток у спільну сумісну власність кільком особам, позивач просив позов задовольнити. В судове засідання позивач не з`явився, суду надав заяву про розгляд справи за його відсутності та про підтримання позовних вимог. Представник відповідача - Вознесенської міської ради - в судове засідання не з`явився, суду надав відзив на позовну заяву, де вирішення спору залишив на розсуд суду та просить справу розглянути без участі представника. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, суду надала заяву про розгляд справи за її відсутності та про визнання позовних вимог. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Житловий будинок [ADDRESS] станом на 23.06.1995 року належав на праві спільної часткової власності позивачу [PERSON] - 7/8 часток житлового будинку згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 08.02.1995 року та [PERSON] - 1/8 частка житлового будинку згідно свідоцтва про право на спадщину від 28.07.1987 року. У 1995 році ці співвласники житлового будинку реалізуючи право на одержання у власність земельної ділянки для обслуговування житлового будинку безоплатно, подали відповідачу 1 відповідну заяву про бажання мати у власності земельну ділянку для обслуговування житлового будинку. Згідно статті 6 ЗК України в редакції, що діяла на час виниклих правовідносин, передача земельних ділянок, що перебували у державній власності, у приватну власність громадянам України провадилася місцевими радами відповідно до їх компетенції. У відповідності до статті 67 цього Кодексу розмір ділянок для обслуговування житлового будинку повинен бути не більше у містах - 0,1 га. Рішенням виконавчого комітету Вознесенської міської ради № 138 від 23.06.1995 року позивачу [PERSON] та [PERSON] для обслуговування житлового будинку була передана у спільну сумісну власність земельна ділянка загальною площею 0,0968 га, і на підставі зазначеного рішення 05.10.1995 року видано Державний акт на право приватної власності на земельну. [INFO] [PERSON] помер, а згідно ухвали Вознесенського міського суду від 11.10.1996 року позивач [PERSON] став власником всього житлового будинку [ADDRESS] . Відповідно до частини 1 статті 42 ЗК України (у редакції 1991 року) громадяни, яким житловий будинок, господарські будівлі та споруди належать на праві спільної власності, використовують і розпоряджуються земельною ділянкою на якій розташовані дані об`єкти нерухомого майна, спільно, пропорційно розміру часток у спільній власності на будинок, будівлю, споруду. Відповідач 1 створив перешкоди в реалізації позивачу [PERSON] , права на користування вказаною земельною ділянкою не зазначивши у рішенні частки кожного співвласників земельної ділянки. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що рішення органу місцевого самоврядування № 138 від 23.06.1995 року підлягає скасуванню, а Державний акт на право приватної власності на землю виданий 05.10.1995 року на підставі вказаного рішення з порушенням визначеного законодавцем порядку отримання даного правовстановлюючого документу підлягає визнанню недійсним.

Outcome: approved