Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-25 00:00:00

23.11.2018 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS] Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що він є власником житлового будинку [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на домоволодіння від 10.06.1989 року. У вказаному домоволодінні він проживає разом зі своєю дружиною [PERSON] З 12.10.2013 р. в домоволодінні був зареєстрований його зять - [PERSON]. З 2014 року відповідач з дружиною розлучилися, а тому він поїхав з дому забравши всі свої речі і більше повертався.Таким чином відповідач [PERSON] фактично не мешкає за адресою реєстрації з 2014 року, оплату комунальних послуг не здійснював, не здійснював поточного чи капітального ремонту будинку та не ніс жодних трудових та фінансових затрат на його утримання. Він, будучи власником будинку має намір звернутися до органів УПСЗН за призначенням йому житлової субсидії, однак реєстрація відповідача перешкоджає йому у реалізації своїх прав, як власника майна. Звернення позивача до суду з позовною заявою про позбавлення права користування жилим приміщенням є однією із форм захисту власником своїх прав. Вважає, що його права як власника вказаного нерухомого майна є порушеними, а тому підлягають захисту. Ухвалою від 26.11.2018 року провадження по справі відкрито, справа призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Позивач в судове засідання не з'явився, будучи належним чином оповіщеним про день та час розгляду справи. Подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився, будучи оповіщеним про день та час розгляду справи у встановленому законом порядку (через опублікування оголошення на веб-порталі судової влади). Причини неявки суду не повідомив. Представник третьої особи - Піддубненської сільської ради Великоновосілкіівського району Донецької області в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність та вирішення справи на розсуд суду. Суд, дослідивши матеріали справи, задовольняє позов, вважаючи його обґрунтованим, і при цьому виходить з наступного. Судом встановлено, що позивач на підставі свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння від 10.06.1989 року, є власником житлового будинку з надвірними побудовами, що розташований по [ADDRESS] (а.с.13). Згідно довідки виданої виконавчим комітетом Піддубненської сільської ради Великоновосілківського району Донецької області № 689 від 17.09.2018 року, у житловому будинку [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] - власник будинку, [PERSON], [INFO] з 30.11.1979 року, [PERSON], [INFO] з 12.10.2013 року (а.с.14). З наданих суду актів обстеження домоволодіння за адресою: [ADDRESS], вбачається, що комісією у складі представника сільської ради Фесівської Н.В., депутата ільради, сусідів було встановлено, що [PERSON] не проживає за місцем реєстрації (а.с.15). Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобовязання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоровя чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. Судом достовірно встановлено, що відповідач не проживає у житловому будинку [ADDRESS]з 2014 року, його речей в будинку не має, будинком він не користується, витрати, пов'язані з оплатою комунальних послуг, не сплачує, перешкод у користуванні житловим приміщенням йому ніхто не чинив. Відповідно до ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути обмежений у здійсненні цього права. А тому власник житла має право вимагати усунення перешкод у користуванні належним йому майном шляхом визнання зареєстрованих в ньому осіб такими, що втратили право на користування. З огляду на викладене, позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved