Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-17 00:00:00

23 травня 2018 року позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила скасувати арешт нерухомого майна: житлового будинку під №4, розташованого в місті Одесі по вулиці Довгій, реєстраційний номер обтяження: 11262983, зареєстроване 07.06.2011 11:26:59, з виключенням запису про обтяження даного об'єкту з Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна, накладений постановою, без номера, 31.05.2011, старшим слідчим в ОВС Шевців В.М., а також скасувати відмітку про перенесення запису до державного реєстру речових прав на нерухоме майно номер запису про обтяження 2884592, дата перенесення 15.10.2013 15:37:01. Свої вимоги мотивує тим, що наявність архівного запису про державну реєстрацію обтяження у вигляді арешту на її майно накладеного підставі постанови без номера від 31.05.2011 року старшого слідчого в ОВС Шевців\~В.М, унеможливлює її право володіти та користуватися належним майном, оскільки відношень до справи, в рамках якої було накладено арешт, вона не має. Вказане і стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Куриленко О.М. Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси від 24.05.2018 року провадження по справі було відкрито в порядку спрощеного позовного провадження. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України. Позивач [PERSON] у судове засідання з'явилась, позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Представник відповідача Міністерства внутрішніх справ України в судове засідання не з'явився, про час та місце його проведення сповіщався належним чином, причини неявки суду не повідомив. Надав відзив на позовну заяву, в якому у задоволенні позову просив відмовити вказуючи на те, що міністерство на теперішній час не має жодного структурного підрозділу, який би мав повноваження здійснювати досудове розслідування кримінальних проваджень, або вчиняти інші процесуальні дії. Відповідно до частини 1 статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. При викладених обставинах суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача, який сповіщений про розгляд справи належним чином, від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, ухваливши заочне рішення у справі, зі згодою позивача, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України, так як надані матеріали є повними і достатніми для розгляду справи у відсутності відповідача. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що позивач, [PERSON], на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори 22.12.2013 року, є власником 1/10 частки житлового будинку з надвірними спорудами під [ADDRESS], який складається в цілому з одного кам'яного житлового будинку, загальною житловою площею 98,4 кв.м. та надвірних споруд під літерами: «В» гараж, «Г» літня кухня, «Е» літня кухня, «Ж» сарай, № 2 огорожа, розташованих на земельній ділянці, площею 392 кв.м., яка знаходиться у фактичному користуванні. Звертаючись до суду з даним позовом позивач зазначає, що в 2018 році вона вирішила продати вказане нерухоме майно, однак у приватного нотаріуса отримала відомості з єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, з яких видно, що в Єдиному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна міститься запис від 07.06.2011 року за №11262983 про накладення арешту на 2/5 частки будинку за адресою: [ADDRESS], без зазначення конкретного власника майна. Дійсно судом встановлено, що Єдиний реєстр заборон відчуження об'єктів нерухомого майна містить запис про обтяження, реєстраційний номер 11262983 від 07.06.2011 року, у вигляді арешту 2/5 частки будинку, за адресою: [ADDRESS], який був накладений на підставі постанови про накладення арешту на майно, без номера, від 31.05.2011 року старшим слідчим в ОВС Шавців В.М. Проте як вбачається з відповіді заступника начальника СУ ГУМВС України в Одеській області, яка надавалась третій Одеській Державній нотаріальній конторі, арешт накладався слідчим в ОВС ГСУ МВС України Шевцівим В.М. від 31.05.2011 року на об'єкт нерухомості - 2/5 частину будинку [ADDRESS]. Відомості про накладення арешту на майно, а саме на об'єкт нерухомості розташований за адресою: 2/5 частини будинку [ADDRESS], згідно постанови слідчого в ОВС ГСУ МВС України Шевціва В.М. від 31.05.2011 року - відсутні. Таким чином, можливо дійти висновку того, що при формуванні Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно,Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна, в Єдиний реєстр заборон відчуження об'єктів нерухомого майна помилково були внесені відомості щодо арешту 2/5 частини будинку [ADDRESS] згідно постанови слідчого в ОВС ГСУ МВС України Шевціва В.М. від 31.05.2011 року Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно ч.1 ст. 316 ЦК України право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Згідно із ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На підставі ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України) Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст.. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст.. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, про задоволення позовних вимог в повному обсязі, так як права позивача порушені вказаним арештом. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання. Виходячи з вищевикладеного та

Outcome: approved