Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-16 00:00:00

24.05.2016р. позивач - [PERSON] звернулася до суду з позовом про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку і стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку в загальному розмірі 17 670, 85 грн. Під час розгляду справи позивач надала новий розрахунок ціни позову станом на 10.08.2016р., збільшила розмір позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і просила врахувати цей розрахунок при вирішення спору по суті. Позовні вимоги обґрунтовані наступними обставинами. У період часу з 21.12.2015р. до 01.04.2016 року позивач працювала на посаді бухгалтера ПП «Аріс-Інвест», що підтверджується копією трудової книжки, копіями наказів про прийняття на роботу та про звільнення. Після розірвання трудового договору за власним бажанням позивача, відповідачем не було виплачено їй заробітну плату та компенсацію за невикористану відпустку за період з 21.12.2015р. по 01.04.2016р. в загальній сумі 14 023, 09 грн., з якої 11 287, 69 грн. (за вирахуванням податків, зборів тощо) заборгованість по заробітній платі, а 773, 23 грн. компенсація за невикористану відпустку. На підставі ст.ст. 116, 117 КЗпП України позивач просить також стягнути на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку з дня звільнення до дня звернення до суду, в сумі 13 953, 33 грн. (яка належить до виплати після сплати податку з доходів фізичних осіб та військового збору). Підтримавши позовні вимоги, позивач та її представник в судовому засіданні просили задовольнити позов. Представник відповідача позов визнала частково, не погодившись із наданими позивачем розрахунками та пояснивши, що позивач була працевлаштована на роботу з Центру занятості населення, яким і контролювалася виплата їй заробітної плати, про що Центру надавалися відомості про виплату заробітної плати; заборгованість по зарплаті виникла тільки за лютий і березень 2016 року, а не за грудень 2016р., січень, лютий і березень 2016р., як зазначає позивач; вказані відомості на підприємстві знайти не змоги; компенсація за невикористану відпустку позивачці дійсно не була виплачена, які заборгованість по заробітній платі в силу тимчасових економічних труднощів підприємства. Отримавши лист від позивачки з вимогою провести розрахунки, побачивши, що є розбіжності в сумах, та будучи обізнаною про звернення позивача до суду, відповідач прийняв рішення проводити розрахунки з позивачкою за рішенням суду. Ухвалою суду від 12.08.2016р.до участі в справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору було залучено Дніпровський районний центр занятості Київського міського центру занятості. Представник третьої особи надав суду усі наявні в Центрі документи, на підставі яких відбувалася компенсація фактичних витрат у розмірі ЄСВ на загальнообов'язкове державне соціальне страхування ПП «Аріс-Інвест» за працевлаштування позивача за період перебування останньої у трудових відносинах з 21.12.2015р. по 01.04.2016р., пояснив, що відомості з підписами працівників про отримання заробітної плати відповідачем до Центру не передавалися, а рішення про виплату компенсації роботодавцю приймається на підставі наданої роботодавцем заяви та довідки, персональних даних про особу та за даними ДПІ у Дніпровському районі м. Києва та не передбачає отримання відомостей. Суд, вислухавши пояснення сторін, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно зі ст. 24 КЗпП України укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Судом встановлено, що [PERSON] з 21.12.2015р. до 01.04.2016 року працювала на посаді бухгалтера ПП «Аріс-Інвест», що підтверджується наданою суду копією трудової книжки позивачки, копією наказу про прийняття на постійну роботу №18/12 від 18.12.2015р. та копією наказу про звільнення. Згідно наявного у справі штатного розпису, до 12.01.2016ор. посадовий оклад бухгалтера складав 1 419, 35 грн., а згідно штатного розпису, затвердженого наказом №3-к від 12.01.2016р., з 12.01.2016р. посадовий оклад бухгалтера складав 4000, 00 грн. Згідно наказу №8 від 30.03.2016р. Про звільнення з роботи, [PERSON] було звільнено з роботи за власним бажанням згідно ст.. 38 КЗпП України з 01.04.2016р. Відповідно до ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Як визнається сторонами і відповідно до статті 61 ЦПК України, не підлягає доказуванню, після розірвання трудового договору з огляду на фінансові труднощі, відповідачем не було проведено розрахунків з позивачем. Судом встановлено, що заборгованість по заробітній платі перед позивачем на день звільнення наявний за період часу з грудня 2015 року по 01 квітня 2016 року, крім того, не виплачена грошова компенсація за невикористану відпустку. Суд не приймає доводи представника відповідача про те, що позивачці виплачена заробітна плата за грудень 2015 року і січень 2016 року, оскільки жодного належного і допустимого доказу виплати нарахованої позивачці заробітної плати відповідачем не надано. Так, у судовому засіданні встановлено, що картковий проект на підприємстві відсутній, заробітна плата нараховувалася і працівники отримували її готівкою, про що розписувалися у відомостях про отримання заробітної плати. Відомості, які б містили підпис позивача про отримання заробітної плати, в матеріалах справи відсутні, як відсутні і будь-які інші докази виплати позивачці заробітної плати. Надані Центром докази свідчать про дотримання п.8 Порядку компенсації роботодавцям витрат у розмірі єдиного внеску на загальообов'язкове державне соціальне страхування, затвердженого постановою Кабінету Мінітрів України від 15.04.13 № 347, який передбачає, що на підставі наданої роботодавцем заяви та довідки, персональних даних про особу, та за даними Державної податкової інспекції у Дніпровському районі було прийнято рішення про виплату компенсації роботодавцю та не підтверджують фактичне отримання заробітної плати позивачем. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Як підтверджується наданими позивачем доказами, 13.04.2016р. та 10.05.2016р. вона направляла відповідачу письмові вимоги провести розрахунки, однак, її вимоги задоволені не були. Надані суду розрахунки дають підстави для висновку про те, що заборгованість по заробітній платі (з урахуванням необхідних до сплати податків, зборів, внеску) = 14 023, 09 грн., а до виплати працівникові після сплати зазначених платежів = 11 287, 69 грн.; грошова компенсація за невикористану відпустку (з урахуванням необхідної суми відрахувань) = 960, 54 грн., а належна працівникові сума до виплати = 773, 23 грн. Згідно зі ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, про відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Оскільки відповідачем не надано доказів виплати належних працівникові сум в день звільнення, підлягає стягненню і середній заробіток за час вимушеного прогулу, однак, за період часу з дня звільнення позивача - 01.04.2016р. по 01.07.20916р., оскільки з наданої до суду копії трудової книжки [PERSON] убачається, що вона працевлаштована на іншу роботу з 01.07.2016р. Відтак, стягненню підлягає середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 12 000, 00 грн. (з урахуванням податку з доходів фізичних осіб та військового збору), а до виплати працівникові 9660, 00 грн. Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Оскільки позивач при зверненні з позовом до суду була звільнена від оплати судового збору, з відповідача слід стягнути в дохід держави судові витрати в сумі 1378, 00 грн. за ставкою, передбаченою Законом України «Про судовий збір». Враховуючи викладене та

Outcome: partial