Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-13 00:00:00

\~ \~ \~ \~ 23 лютого 2021 року, [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою у якій прохає: - визнати недійсними свідоцтво про право на спадщину за законом від 16.10.2008 р. серії ВКТ № 879565 на 1/4 частку приватизованої земельної ділянки площею 0,0972 га для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель та ведення особистого підсобного господарства по [ADDRESS] , видане на ім`я [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] ; свідоцтво про право на спадщину за законом від 16.10.2008 р. серії ВКТ № 879566 на 1/4 частку приватизованої земельної ділянки площею 0,0972 га для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель та ведення особистого підсобного господарства по [ADDRESS] , видане на ім`я [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] ; - визнати за [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , право спільної часткової власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0893 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] (кадастровий номер 5321810100:50:001:0762). - стягнути з відповідачів на користь позивача понесені ним судові витрати. На обґрунтування позову [PERSON] (далі позивач) зазначає, що у жовтні 2008 року він отримав у спадщину половину 27/50 частин (тобто 27/100 частин) житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями по [ADDRESS] та 1/2 частку приватизованої земельної ділянки площею 0,0972 га для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель та ведення особистого підсобного господарства за вказаною адресою. У жовтні 2008 року [PERSON] та [PERSON] (далі відповідачі) отримали у спадщину іншу половину 27/50 частин (тобто всього 27/100 частин, а кожний з них: по 27/200 частин) житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями по [ADDRESS] . Також кожен з відповідачів отримав у спадщину по 1/4 частці приватизованої земельної ділянки площею 0,0972 га для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель та ведення особистого підсобного господарства за вищевказаною адресою. У червні 2009 року рішенням Кобеляцького районного суду Полтавської області від 26.06.2009 р. у справі № 2-218/2009 позивачу та відповідачам виділено в натурі належні їм частини житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями по [ADDRESS] , а також поділено земельну ділянку таким чином: - позивачу виділено земельну ділянку площею 351 кв.м (на плані зафарбовано в червоний колір); - відповідачам виділено земельну ділянку площею 351 кв.м (на плані зафарбовано в синій колір); - у спільному користуванні позивача та відповідачів залишено земельну ділянку площею 168 кв.м для проїзду та для проходу (на плані зафарбовано в жовтий колір). Таким чином, загальна площа земельної ділянки, розташованої під 27/50 частинами житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями склала 0,0870 га. У жовтні 2012 року позивач викупив у відповідачів 27/100 частин житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, внаслідок чого позивачу стало належати 27/50 частин житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями. Відтоді позивач фактично володіє усією земельною ділянкою загальною площею 0,0870 га. Однак, під час продажу відповідачами позивачу 27/100 частин житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями ними не було відчужено позивачу земельної ділянки загальною площею 0,0870 га у розмірі належних їм часток (по 1/4 частці у кожного, а всього 1/2 частка). Співвласником житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями є [PERSON] (далі третя особа), якому належать на праві спільної часткової власності інші 23/50 його частин. Крім того, третій особі належать на праві власності окрема (ціла) земельна ділянка площею 0,0500 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та окрема (ціла) земельна ділянка площею 0,0600 га для ведення особистого селянського господарства. Рішенням третьої сесії Кобеляцької міської ради сьомого скликання від 18.02.2016 р. [ADDRESS] . У жовтні 2020 року на приватизовану земельну ділянку площею 0,0972 га для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель та ведення особистого підсобного господарства по [ADDRESS] позивач розробив технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Згідно з технічною документацією уточнено площу та цільове призначення земельної ділянки, а саме: її площа становить 0,0893 га, цільове призначення «для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (кадастровий номер 5321810100:50:001:0762). У грудні 2020 року позивач зареєстрував своє право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0893 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (кадастровий номер 5321810100:50:001:0762) по [ADDRESS] . При цьому державним реєстратором речових прав було роз`яснено позивачу, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 16.10.2008 р. серії ВКТ № 879567 йому належить лише 1/2 частина цієї земельної ділянки. Інша ж 1/2 частина земельної ділянки фактично належить відповідачам на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 16.10.2008 р. серії ВКТ № 879565 та свідоцтва про право на спадщину за законом від 16.10.2008 р. серії ВКТ № 879566. Вважаючи, що позивачу повинна належати ціла земельна ділянка, а не її 1/2 частина, представник позивача адвокат Галушко С.С. в порядку досудового врегулювання спору надіслав поштовим відправленням відповідачам письмову вимогу про продаж частини земельної ділянки від 11.02.2021, в якій запропонував відповідачам вирішити це питання в нотаріальному порядку, для чого з`явитися до приватного нотаріуса Чернявського Ю.В. не пізніше 10:00 години 16 лютого 2021 року з правовстановлюючими документами на земельну ділянку. У зазначений час відповідачі не прибули до приватного нотаріуса Чернявського Ю.В., а в телефонній розмові з представником позивача повідомили про небажання відчужувати належну їм частину земельної ділянки позивачу, оскільки мають наміри її використовувати для власних потреб. За таких обставин, позивач вважає, що порушено його майнове земельне право, яке на його думку може бути поновлене лише у судовому порядку шляхом визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом, виданих на ім`я відповідачів, та визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки за позивачем. За результатами автоматизованого розподілу справ між суддями, 23.02.2021 року справу передано на розгляд судді Макарчуку С.М. (а.с. 51). 12.03.2021 до Кобеляцького районного суду Полтавської області надійшла відповідь Кобеляцької міської ради Полтавського району Полтавської області щодо реєстрації місця проживання [PERSON] (а.с. 57, 61) та [PERSON] (а.с. 59), за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою від 15.03.2021 позовну заяву прийнято до розгляду в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання на 13.04.2021 (а.с. 62-66). Ухвалою від 13.04.2021 підготовче судове засідання відкладено на 28.04.2021 у зв`язку з неприбуттям відповідачів та відсутністю відомостей про їх повідомлення, оскільки судові повістки повернуті з відміткою про відсутність відповідачів за адресою місця реєстрації (а.с. 77-79). Ухвалою від 28.04.2021 підготовче судове засідання відкладено на 14.05.2021 у зв`язку з неприбуттям відповідачів (а.с. 87-89). Ухвалою від 14.05. 2021 закрито підготовче судове провадження, справу призначено до судового розгляду по суті на 01.06.2021 (а.с. 95-98). Ухвалою від 01.06.2021 у судовому засіданні оголошено перерву до 14.06.2021 у зв`язку з неприбуттям відповідачів (а.с. 103-106). У судове засідання 14.06.2021 прибув представник позивача, адвокат Галушко Сергій Станіславович. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи (а.с. 110). Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, [PERSON] , у підготовчому судовому засіданні 13.04.2021 проти позову заперечень не висловлював. У подальшому, 13.04.2021 подав до суду письмову заяву, відповідно до якої прохав справу розглядати у його відсутності, проти задоволення позовних вимог [PERSON] не заперечує (а.с. 81). Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, оголошення про виклик відповідача опубліковане на офіційному веб-сайті Судової влади України 01.06.2021, у зв`язку з чим відповідно до положень частини 11 статті 128 Цивільного процесуального кодексу України є таким, що належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи (а.с. 108). Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, оголошення про виклик відповідача опубліковане на офіційному веб-сайті Судової влади України 01.06.2021, у зв`язку з чим відповідно до положень частини 11 статті 128 Цивільного процесуального кодексу України є таким, що належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи (а.с. 109). З моменту відкриття провадження у справі і до початку судового засідання 14.06.2021 відповідачами до суду відзиви на позов не подавалися, будь-які заяви чи клопотання з процесуальних питань чи з приводу позовних вимог по суті до суду від відповідачів не надходили. Зважаючи на наведене, положення частини 4 статті 223 і статей 280, 281 Цивільного процесуального кодексу України, у судовому засіданні 14.06.2021 протокольною ухвалою постановлено проводити заочний розгляд справи за відсутності відповідачів, які будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце судового засідання, не з`явилися, не повідомивши про причини неявки. Суд, заслухавши представника позивача, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню зважаючи на таке. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 16.10.2008, серія ВКТ № 879561, [PERSON] є власником 27/100 житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями по [ADDRESS] (а.с. 11). Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 16.10.2008 р. серії ВКТ № 879559 та свідоцтвом про право на спадщину за законом від 16.10.2008 р. серії ВКТ № 879560, посилання на які мається у договорі купівлі-продажу від 04.10.2012, серія ВРХ № 619952, реєстровий № 2772, до 04.10.2012 [PERSON] та [PERSON] були власниками 27/200 частин житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями по [ADDRESS] кожен (а.с. 18). Відповідно до договору купівлі-продажу від 04.10.2012, серія ВРХ № 619952, реєстровий № 2772, та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, серія ЕЕК № 525820 від 31.10.2014, [PERSON] придбав, а [PERSON] і [PERSON] відповідно передали належні їм 27/100 частин житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями по [ADDRESS] \~ (а.с. 18, 19-20). Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 16.10.2008, серія ВКТ № 879567, [PERSON] є власником 1/2 частки приватизованої земельної ділянки площею 0,0972 га для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель та ведення особистого підсобного господарства за вказаною по [ADDRESS] (а.с. 12). Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 16.10.2008, серія ВКТ № 879565, [PERSON] є власником 1/4 частки приватизованої земельної ділянки площею 0,0972 га для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель та ведення особистого підсобного господарства за вказаною по [ADDRESS] (а.с. 13). Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 16.10.2008, серія ВКТ № 879566, [PERSON] є власником 1/4 частки приватизованої земельної ділянки площею 0,0972 га для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель та ведення особистого підсобного господарства за вказаною по [ADDRESS] (а.с. 14). Рішенням Кобеляцького районного суду Полтавської області від 26.06.2009 належні [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] частки домоволодіння та земельної ділянки виділені в натурі (а.с. 15-17). Рішенням третьої сесії сьомого скликання Кобеляцької міської ради від 18.02.2016 за № 3 «Про перейменування вулиць, провулків міста Кобеляки» [ADDRESS] (а.с. 25) 11.11.2020 земельна ділянка за адресою [ADDRESS] , зареєстрована під кадастровим номером 5321810100:50:001:0762 з уточненням цільового призначення: 02.01 Для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та з уточненням площі: 0,0893 гектари (а.с. 42). [PERSON] , від імені якого діяв його представник, адвокат Галушко Сергій Станіславович, на адресу [PERSON] і [PERSON] направлялася вимога про продаж частини земельної ділянки (а.с. 46-47), яка не була задоволена. Відповідно до частини 1 статті 120 Земельного кодексу України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Відповідно до частини 3 статті 152 Земельного кодексу України, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Відповідно до частини 2 статті 158 Земельного кодексу України, виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб. Відповідно до частини 5 статті 11 Цивільного кодексу України, у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Відповідно до частини 1 статті 377 Цивільного кодексу України в редакції, чинній як на час укладення договору купівлі-продажу 04.10.2012, так і на час розгляду цієї справи, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Відповідно до статті 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до частини 1 статті 393 ЦК України, правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Постановою від 16.06.2020 по справі № 689/26/17 Велика Палата Верховного Суду підтримала правовий висновок Верховного Суду України щодо застосування статті 120 Земельного кодексу України, визначивши, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці, та зазначивши, що це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Відповідно до позиції, висловленої у постанові КЦС ВС від 27.01.2021 у справі № 463/1540/14-ц, тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 Цивільного кодексу України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії. Аналіз статті 1301 ЦК України свідчить, що заявляти вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину може будь-яка особа, цивільні права чи інтереси якої порушені видачею свідоцтва про право на спадщину. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1316/2227/11 (провадження № 61-12290св18) зроблено висновок, що: «у статті 1301 ЦК України, як підставу визнання свідоцтва недійсним, прямо вказано лише відсутність права спадкування в особи, на ім`я якої було видане свідоцтво. Це має місце, зокрема, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, що давали б їй підстави набути право на спадкування - утримання, спорідненість, заповіт; у випадку, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване. Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини тощо». Відповідно до частин першої-четвертої статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. У разі переходу права власності на будинок або його частину від однієї особи до іншої за договором довічного утримання право на земельну ділянку переходить на умовах, на яких ця земельна ділянка належала попередньому землевласнику (землекористувачу). У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. У постанові Верховного суду України від 22 червня 2017 року в справі № 569/4806/15-ц зазначено, що «при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 цього Кодексу слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку право власності на земельну ділянку в набувача нерухомості виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Окрім того, частиною першою статті 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до статей 364, 367 ЦК України кожен зі співвласників має право на виділ його частки майна, що є у спільній частковій власності в натурі, або його поділ з дотриманням вимог статті 183 цього Кодексу. Аналогічне положення закріплено в частині третій статті 88 ЗК України. За нормою статті 87 ЗК України право спільної часткової власності на земельну ділянку виникає, зокрема, при придбанні у власність земельної ділянки двома чи більше особами за цивільно-правовими угодами; при прийнятті спадщини або за рішенням суду. Частиною першою статті 88 ЗК України передбачено, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а в разі недосягнення згоди - у судовому порядку. Відповідно до частини четвертої цієї статті учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року в справі № 619/3964/16-ц (провадження № 14-416цс19) вказано, що: «[PERSON] є співвласником нерухомого майна - комплексу, який знаходиться на спірній земельній ділянці, і має право на цю земельну ділянку в контексті частини четвертої статті 120 ЗК України і статті 377 ЦК України». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року в справі № 514/1571/14-ц (провадження № 14-552цс18) зазначено, що: «частинами четвертою та п`ятою статті 89 ЗК України 2001 року встановлено, що співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. Тобто до спадкоємців [PERSON]: [PERSON], [PERSON], [PERSON] на підставі положень статей 120 ЗК України та статті 377 ЦК України перейшло право власності на земельну ділянку, яка належала [PERSON], у відповідній частці кожній». При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18) вказано, що «належний спосіб або способи захисту обумовлюються змістом порушеного права та характером його порушення. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18)». Таким чином, на час звернення до суду з позовом [PERSON] на праві спільної часткової власності належить дві частки по 27/100 частин, а разом, 27/50 частини житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями по [ADDRESS] , та 1/2 частина земельної ділянки з кадастровим номером 5321810100:50:001:0762 площею 0,0893 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за вказаною адресою, тоді як [PERSON] і [PERSON] є власниками кожен по 1/4 частині вказаної земельної ділянки, не маючи права власності на житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, яке всупереч вимогам статей 120 Земельного кодексу України та 377 Цивільного кодексу України було відчужене ними [PERSON] без відчуження земельної ділянки для їх будівництва і обслуговування, а чинність оспорюваних свідоцтв про право на спадщину унеможливлює реалізацію права власності позивача. Таким чином, оскільки доводи позивача відповідачами не були спростовані у будь-який визначений законом спосіб, знайшли своє підтвердження, обґрунтовані належними й допустимими доказами, обраний позивачем спосіб захисту є ефективним і відповідає встановленим правовідносинам і обставинами, то позов підлягає задоволенню. Відповідно до частини 1 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог, тому вимога позивача про стягнення судових витрат також підлягає задоволенню. Як вбачається, позивачем сплачений судовий збір у загальному розмірі 2724 гривень 00 копійок. Зважаючи на викладене, оскільки законом не передбачене солідарне стягнення судових витрат, зазначена сума судового збору підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача у рівних частинах, тобто, по 1362 гривні 00 копійок з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: approved