Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-27 00:00:00

21 травня 2018 року до Балаклійського районного суду Харківської області надійшла позовна заява Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК») до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 23.09.2009 року у сумі 22772,20 грн. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що відповідно до договору № б/н від 23.09.2009 року відповідач отримав кредит у розмірі 6200,00 грн. у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. У зв'язку з невиконанням відповідачем зобов'язань по кредитному договору, станом на 30.04.2018 року виникла заборгованість у сумі 22772,20 грн. Ухвалою судді Балаклійського районного суду Харківської області від 16.07.2018 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, вирішено питання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом сторін), призначено судове засідання на 13.08.2018 року. 10.09.2018 року відповідач подав відзив на позовну заяву, у якому просив суд застосувати позовну давність та відмовити у позові в повному обсязі. Обґрунтовуючи заперечення, зазначив, що останній платіж за договором було здійснено 25.02.2012 року. Позивач звернувся до суду із позовною заявою після спливу позовної давності. У наданому позивачем розрахунку заборгованості зазначено, що датою останнього платежу на суму 237,65 гривень є 25.09.2015 року. Однак волевиявлення відповідача на здійснення цього платежу було відсутнє, оскільки операцію із зарахування зазначеної суми було здійснено шляхом списання. Тому здійснення цього платежу не може вважатися добровільним поверненням боргу. Крім того, вказав, що позивачем на надано належних доказів існування його заборгованості. Розрахунок заборгованості за кредитним договором не є первинним обліковим бухгалтерським документом. Копія заяви позичальника є лише пропозицією укласти договір, а підтвердження прийняття цієї пропозиції відсутнє. Умови та правила надання банківських послуг та правила користування платіжною карткою не містять відомостей про відповідача та ним не підписані. Матеріали справи не містять доказів отримання ним платіжної картки або відкриття на його ім'я рахунку. Також відповідач зазначив, що пеню і штраф нарахувано позивачем за одне й те саме порушення, що суперечить чинному законодавству. У судове засідання представник позивача не з'явився, просив про розгляд справи за його відсутності. Відповіді на відзив не надав. Відповідач у судове засідання не з'явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, у якій зазначив, що заперечує проти позову з підстав, зазначених ним у відзиві. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо за положеннями\~ЦПК України\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється (частина друга\~статті 247 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає\~справи не\~інакше як\~за зверненням\~особи,\~поданим відповідно\~до цього\~Кодексу,\~в межах\~заявлених нею\~вимог і\~на підставі\~доказів,\~поданих учасниками\~справи або\~витребуваних судом\~у передбачених\~цим Кодексом\~випадках. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2\~ст. 78 ЦПК України\~обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Статтею 79 ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Суд, дослідивши докази по справі, дійшов висновку про відмову в задоволенні позову з таких підстав. Судом встановлено, що 23.09.2009 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» і [PERSON] шляхом приєднання (ч. 1 ст. 634 ЦК України) було укладено договір б/н, предметом якого стало надання кредиту у розмірі 6200,00 грн. у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, в порядку та на умовах, визначених Договором заявою, Пам'яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами банку. Своїм підписом [PERSON] підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Пам'яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами банку становить між ним і банком договір про надання банківських послуг (а.с. 8-15). Відповідно до положень\~ст.6 ЦК України\~сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості (ст.627 ЦК України). Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ст.638 ЦК України). Відповідно до ч.1\~ст. 628 ЦК України\~зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. За змістом ч.1 ст.\~634\~ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Тобто, [PERSON] відповідно до ст. 627 ЦК України\~обрав для себе фінансову установу, яка надавала відповідні фінансові послуги, і уклав договір на запропонованих банком умовах. Сторони погодили між собою умови договору, відповідно до ч. 1\~ст. 628 ЦК України, про що свідчать їх підписи у заяві. Таким чином волевиявлення сторін було вільним і направленим на отримання реальних наслідків договору, тобто зі сторони відповідача - на отримання кредиту, а зі сторони позивача - на повернення виданих коштів і отримання прибутку у виді плати за користування кредитом. На підтвердження своїх вимог позивачем було надано суду докази того, що між ним та [PERSON] виникли кредитні правовідносини - копія заяви відповідача від 23.09.2009 року, копія умов та правил надання банківських послуг, а також розрахунок заборгованості по рахунку відповідача. Суд дійшов висновку, що між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON], шляхом підписання анкети-заяви про приєднання, 23.09.2009 року було укладено в письмовій формі кредитний договір. Факт укладення між сторонами кредитного договору доведений належними та допустимими доказами. Зазначений договір є чинним. Із вимогою про визнання недійсним цього договору позивач до суду не звертався. Тому суд відхиляє доводи відповідача про відсутність договірних відносин між ним та позивачем. Відповідно до п. 3.3 Умов та правил надання банківських послуг, підписання вказаного договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком. Відповідач зобов'язався погашати заборгованість по кредиту, відсоткам за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених договором (п. 6.5 Умов та правил надання банківських послуг); у разі невиконання зобов'язань за договором - на вимогу банку виконати зобов'язання з повернення кредиту (у тому числі простроченого кредиту та Овердрафту), оплати винагороди банку (п. 6.6 Умов та правил надання банківських послуг). Власник карти зобов'язаний слідкувати за витратами коштів у межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення Овердрафту (п. 6.7 Умов та правил надання банківських послуг). Пунктом 8.6 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобов'язань, передбачених цим договором, більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 500 грн.+5% від суми позову. Згідно умов Договору він діє протягом 12 місяців з дня його підписання та автоматично пролонгується на такий самий строк, якщо протягом цього строку жодна зі сторін не поінформує іншу сторону про припинення його дії (п. 9.12 Умов та правил надання банківських послуг). Банк виконав свої зобов'язання, надавши позичальнику кредитні кошти у вищезазначеному розмірі.\~ Відповідач взяті на себе зобов'язання за вказаним договором кредиту виконував не належним чином. Суд відхиляє доводи відповідача на відсутність доказів отримання ним платіжної картки та відкриття на його ім'я кредитного рахунку у ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», оскільки факт користування кредитними коштами відповідач не заперечує, як і не заперечує здійснення ним платежів на погашення кредитної заборгованості. Як убачається із наданого позивачем розрахунку, відповідач порушив умови договору, і станом на 30.04.2018 року загальна сума заборгованості\~відповідача становить 22772,20 грн., з них: 2542,06 грн. заборгованість за кредитом; 15547,21 грн.- заборгованість по процентам за користування кредитом; 3122,35 грн. заборгованість за пенею та комісією; 500,00 грн. штраф (фіксована частина); 1060,58 грн. штраф (процентна складова) (а.с. 5-7). Статтями 526, 527, 530\~ЦК України встановлено, що зобов'язання повинні виконуватися належним чином, одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається, боржник не звільняється від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання, якщо інше не встановлено договором чи законом; якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. За змістом статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною першою\~статті 1049\~ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст.\~612\~ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст.\~549\~ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. За змістом ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи те, що відповідно до статті 549\~ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності і їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання боржником грошових зобов'язань за кредитним договором суперечить положенням, закріпленим у статті 61\~Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме правопорушення, суд приходить висновку, що вимоги ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про стягнення з [PERSON] штрафу, а саме: 500,00 грн. штраф (фіксована частина) та 1060,58 грн. - штраф (процентна складова), що зазначені у розрахунку як складові заборгованості, не ґрунтуються на законі. Частиною третьою ст.\~551\~ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Конституційний Суд України у рішенні від 11 липня 2013 року по справі щодо офіційного тлумачення положень Закону України\~«Про відповідальність\~за несвоєчасно\~виконання грошових\~зобов'язань»\~від 22\~листопада 1996\~року дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Крім того, вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у п. 6 ст. 3, ч. 3 ст. 509, ч. ч. 1, 2 ст. 627\~ЦК України засадам справедливості, добросовісності та розумності, як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Положення частини третьої статті 551\~ЦК України з урахуванням положень статті 3\~цього Кодексу щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 12\~ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків. Відповідно до ч. 2 ст.\~616\~ЦК України суд має право зменшити розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника, якщо кредитор умисно або з необережності сприяв збільшенню розміру збитків, завданих порушенням зобов'язання, або не вжив заходів щодо їх зменшення. Отже, установивши, що розмір пені значно більший від розміру боргового зобов'язання та враховуючи бездіяльність банку, що сприяла її збільшенню, суд вважає за необхідне застосувати до спірних правовідносин положення частини третьої статті 551\~ЦК України та зменшити розмір пені з 3122,35 грн. до 2542,06 грн. Беручи до уваги вищенаведене, під час судового розгляду підтверджено наявність заборгованості [PERSON] перед позивачем у сумі 20631,33 грн., яка складається з: 2542,06 грн. заборгованість за кредитом; 15547,21 грн.- заборгованість по процентам за користування кредитом; 2542,06 грн. заборгованість за пенею та комісією. Доводи [PERSON] щодо неправильності розрахунку заборгованості за кредитом та процентами за користування кредитом є необґрунтованими, клопотань щодо призначення судових експертиз від нього не надходило. [PERSON] заявив про застосування наслідків пропуску строку позовної давності. Відповідно до\~статті 256 ЦК України\~позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта\~статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки\~\~(стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга\~статті 258 ЦК України\~передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до\~статті 253 ЦК України\~перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права, або про особу, яка його порушила (частина перша\~статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно зі\~статтею 266 ЦК України\~зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості останній платіж з погашення заборгованості за договором, укладеним між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» і [PERSON], було здійснено 25.09.2015 року у сумі 237,65 грн. Однак як убачається з наданої відповідачем копії виписки по картці/рахунку 54**03 і додатковим рахункам договору за період з 01.01.2010 року по 14.08.2018 року, що була видана АТ КБ «ПРИВАТБАНК», платіж 25.09.2015 року на суму 237,65 гривень було здійснено шляхом автоматичного погашення простроченої заборгованості з карти 26**88 (а.с. 45). Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 264 ЦК перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку; після переривання перебіг позовної давності починається заново. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. Вчинення боржником дій щодо виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії вчинено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою. Не можуть вважатися добровільним погашенням боргу, що перериває перебіг позовної давності, будь-які дії кредитора, спрямовані на погашення заборгованості, зокрема списання коштів з рахунків боржника без волевиявлення останнього або без його схвалення. Аналогічна правова позиція міститься у Постанові Верховного Суду України від 08.11.2017 року у справі № 6-2891цс16. Платіж з погашення заборгованості 25.09.2015 року на суму 237,65 гривень було здійснено банком шляхом автоматичного погашення простроченої заборгованості з іншої карти. Тому такі дії кредитора не можуть вважатися добровільним погашенням боргу [PERSON] Волевиявлення відповідача на погашення боргу при здійсненні зазначеного платежу було відсутнє. Відповідно розрахунку заборгованості, платіж, що передує останньому, у сумі 250,00 гривень датований 25.05.2012 року. Позивач звернувся до суду із вимогою про стягнення заборгованості з відповідача лише у травні 2018 року, тобто після спливу встановленого ст. 257 ЦК України трирічного строку позовної давності. За таких обставин суд дійшов висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» з підстав пропуску строку позовної давності. Як убачається з матеріалів справи, позивачем за подання до суду позовної заяви сплачено 1762,00 грн. судового збору (а.с. 1). Інші судові витрати у справі відсутні. Оскільки позовні вимоги задоволенню не підлягають, підстав для розподілу понесених позивачем судових витрат зі сплати судового збору немає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed