Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-12 00:00:00

22 червня 2015 року [PERSON], [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON], в якому просили виселити відповідача з належного їм на праві власності житлового будинку, що знаходиться за адресою: вул.Гагаріна, 21, с.Борисівка Татарбунарського району Одеської області. В обґрунтування вимог зазначили, що в цьому будинку, крім інших членів сімї, зареєстрована та проживає їхня дочка [PERSON], яка протягом тривалого часу створює неможливі умови сумісного проживання, зокрема, вчиняє скандали, висловлюється нецензурною лайкою у присутності дітей. Зазначили також, що [PERSON] неодноразово притягувалася до адміністративної відповідальності за вчинення насильства в сімї. Посилаючись на те, що відповідач, не зважаючи на притягнення судом до відповідальності, продовжує протиправні дії відносно позивачів, подальші умови сумісного з нею проживання є нестерпними, [PERSON], [PERSON] вважали, що є підстави для виселення їхньої доньки в судовому порядку. Ухвалою суду від 22 липня 2015 року залучено на стороні відповідача у якості третіх осіб без самостійних вимог щодо предмету спору службу у справах дітей Татарбунарської районної державної адміністрації (далі РДА) Одеської області та Борисівську сільську раду Татарбунарського району Одеської області. Позивачі та їх представник в судовому засідання вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити з підстав, викладених у позові. Надали пояснення, що донька [PERSON] після тривалого проживання в [PERSON] в серпні-вересні 2014 року повернулася до будинку з двома малолітніми дітьми, після чого в сімї почали виникати постійні сварки та скандали. Зазначили, що відповідач постійно ображає та принижує їх, свого брата та його дружину. Зазначили також, що [PERSON] має окреме приміщення в будинку для проживання з дітьми, де вона мешкає та готує їжу. Обмеження доступу до кухні загального користування в будинку пояснили негідною поведінкою доньки та намаганням позивачів максимально обмежити своє спілкування з нею. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, вважаючи їх необґрунтованими. Надав письмові заперечення, в яких зазначив, що до адміністративної відповідальності за вчинення насильства в сімї притягалася не тільки [PERSON], але й обидва позивача. Крім того, зазначив, що відповідач постійно проживає в житловому будинку, вселившись туди як член сімї, разом з нею проживають дві малолітні дитини, за місцем проживання характеризується позитивно, право користування житловим приміщенням [PERSON] не втратила, виселення відповідача матиме наслідком порушення майнових та житлових прав дітей, відтак підстав для задоволення позову немає. Представник третьої особи служби у справах дітей Татарбунарської РДА позовні вимоги також не визнала. Надала письмові заперечення, в яких зазначила, що оскільки у [PERSON] іншого житла не має, і разом з нею постійно проживають малолітні діти, виселення відповідача порушуватиме законні права та інтереси дітей, які також залишаться без місця проживання. Представник третьої особи Борисівської сільської ради Татарбунарського району - належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявився. Про причини неявки суд не повідомив. Перевіривши матеріали справи, допитавши свідків, дослідивши наявні письмові докази, суд вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню з огляду на таке. Судом встановлено, що власником будинку за адресою: вул.Гагаріна, 21, с.Борисівка, Татарбунарський район Одеської області є позивач у справі [PERSON] (а.с.а.с.8-13). З матеріалів справи вбачається, і не заперечується сторонами, що в згаданому будинку зареєстровані та проживають [PERSON], 1957року народження, [PERSON], 1958року народження, [PERSON], 1979року народження, [PERSON], 1984року нароження, [PERSON], 1990року народження, а також діти - [PERSON], 2007року народження, [PERSON], 2013року народження, [PERSON], 2013року народження, [PERSON]О та [PERSON], [INFO] (а.с.18). З постанов суддів Татарбунарського районного суду Одеської області від 13.01.2015року, від 06.05.2015року та від 16.06.2015року вбачається, що відповідача двічі притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення насильства у сімї відносно матері та дружини брата та один раз за непроходження корекційної програми особою, яка вчинила насильство в сімї (а.с.а.с.15, 68-71). В судовому засіданні встановлено, що позивачі [PERSON] та [PERSON] постановами суддів Татарбунарського районного суду Одеської області від 13.01.2015року та від 08.06.2015року також визнавалися винними у вчиненні насильства в сімї відносно своєї доньки [PERSON] (а.с.а.с.14, 49). З характеристики на [PERSON], виданої Борисівською сільською радою Татарбунарського району 24.06.2015року, слідує, що відповідач є постійною мешканкою громади, за час проживання показала себе тільки з хорошої сторони, є добропорядною та скромною людиною, з повагою ставиться до жителів села, сусідів та людей похилого віку, з боку виконкому сільської ради до адміністративної відповідальності не притягувалася (а.с.55). З довідки Борисівської сільської ради Татарбунарського району від 24.06.2015року №296 слідує, що [PERSON] разом з малолітніми дітьми [PERSON], 2007року народження, та [PERSON], 2013року народження, проживають в будинку за адресою: вул.Гагаріна, 21, с.Борисівка Татарбунарського району. Чоловік відповідача [PERSON] за вказаною адресою не зареєстрований та фактично не проживає (а.с.56). Матеріалами справи підтверджується, що позивач [PERSON] про систематичне руйнування чи псування його житлового будинку з боку доньки [PERSON] за період з 29.07.2010року по 06.07.2015року до сільської ради не звертався (а.с.58). Судом також встановлено, і не заперечувалося сторонами, що [PERSON] проживає в кімнатах, які їй визначив позивач [PERSON], користується окремим туалетом та має доступ до кухні загального користування лише з дозволу власника. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON], які є сусідами позивачів та відповідача, пояснили, що знають родину багато років. Близько 10 місяців тому [PERSON] повернулася в село та почала проживати разом з батьками, братом, його дружиною та малолітніми дітьми. Зазначили, що були безпосередніми очевидцями двох скандальних ситуацій, в ході яких [PERSON] ображала батьків та невістку. Про решту сварок та напружені відносини в сімї знають зі слів позивачів та відповідача, яка неодноразово в розмовах зі свідками висловлювалася неповажно відносно батьків та дружини брата. В стані алкогольного спяніння [PERSON] ніколи не бачили, вказавши, що остання іноді палить. Вирішуючи спір, що виник між сторонами з житлових правовідносин, суд виходить з такого. За змістом ст.157 Житлового кодексу Української РСР (далі ЖК УРСР) членів сімї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до ч.1 ст.116 ЖК УРСР якщо наймач, члени його сімї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. При вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом України (далі ВСУ) у п.17 постанови Пленуму ВСУ від 12.04.1985року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України». За змістом частини 4 ст.29 Цивільного кодексу (далі ЦК) України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Згідно з ч.1 ст.405 ЦК України члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ч.2 ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» діти є членами сімї наймача або власника жилого приміщення і мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. На думку суду, сам факт існування неприязних стосунків між сторонами, що не заперечувалося сторонами, та підтверджується показаннями свідків і постановами суддів про притягнення до адміністративної відповідальності за вчинення насильства в сімї як позивачів, так і відповідача, не є підставою для застосування правил, визначених статтею 116 ЖК УРСР. Оскільки в матеріалах справи немає доказів на підтвердження систематичної тривалої антигромадської поведінки з боку [PERSON] чи псування або руйнування нею житла, беручи до уваги те, що відповідач разом з дітьми користується житловою площею, визначеною їй власником [PERSON], враховуючи наявність позитивної характеристики відповідача за місцем мешкання, суд доходить висновку що підстав для виселення відповідача немає. Крім того, суд погоджується з доводами позивачів та третьої особи про відсутність прямої заборони в законодавстві щодо виселення з житла сімей з малолітніми дітьми, однак вважає, що виселення [PERSON] за відсутності у неї іншого житла, призведе до порушення законних інтересів та житлових прав малолітніх дітей, які проживають з матірю. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого. Відповідно до ст.79 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Частиною 1 ст.88 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження понесення відповідачем судових витрат, підстави для їх стягнення з позивачів відсутні. З огляду на викладене,

Outcome: dismissed