Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-06 00:00:00

22.04.2016р. до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів за оплату житлово-комунальних послуг в порядку регресу у розмірі 8279,34 грн. Свої вимоги позивач обгрунтував тим, що він згідно до Свідоцтва про право власності на житло від вересня 2006 року № 199013 є власником 1/2 частини трикімнатної квартири за адресою: [ADDRESS], загальна площа 65,9 кв.м. Відповідач [PERSON] згідно до Договору дарування від 22 липня 2010 року, реєтровий номер 1867, є власником іншої 1/2 частини зазначеної квартири. З моменту отримання нерухомого майна у власність відповідач не приходив за вказаною адресою та не вчиняв дій щодо належного утримання свого майна. Тому для запобігання виникнення заборгованості по оплаті комунальних платежів позивач вимушений був платити повну вартість комінальних послуг (за себе та за відповідача). 19 листопада 2015 року позивач направив на адресу відповідача вимогу повернення коштів, сплачених позивачем за житлово-комунальні послуги. Однак, відповідач проігнорував вказану вимогу. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили задовольнити. Пояснили це тим, що [PERSON] не користується своїм майном, а саме часткою квартири, однак, так як він є власнок він зобов'язаний нести відповідні витрати на утримання свого майна. Також підтвердили, що вселення відповідача до квартири відбулося 06.05.2016р. У судовому засіданні представник відповідача заявлені вимоги не визнав, просив відмовити у задоволенні вищевказаного позову, посилався на те, що в вищевказаній квартирі проживають позивач разом з його дружиною, які усіляко перешкоджали відповідачу у користуванні приналежній йому, часткою квартири. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] є власником 1/2 частини квартири [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 26.09.2006р. № 199013. Власником іншої 1/2 частини вказаної квартири є [PERSON]\~ відповідно до договору дарування від 22 липня 2010 року, який був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] Пунктом 7 договору дарування від 22.07.2010 р. передбачено, що право власності у обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття. Сторони домовились, що під прийняттям дарунку вважається одержання обдарованим оригіналу примірника цього договору після його нотаріального посвідчення. Тобто, право власності на 1/2 квартири [ADDRESS] до відповідача перейшло у 2010 році. Рішення від 05 листопада 2014 року по цивільній справі № 523/14870/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення порядку користування житловим приміщенням (квартира за адресою: [ADDRESS]) та за зустрічним позовом про визнання недійсним договору дарування 1/2 вказаної квартири, частково задоволено вимоги [PERSON] та встановлено порядок користування зазначеною квартирою, виділивши в користування [PERSON] житлову кімнату площею 17,1 кв.м., [PERSON] виділити у користування житлову кімнату площею 9,1 кв.м., житлову кімнату площею 12,5 кв.м. Кухню площею 9,5 кв.м., ванну кімнату площею 2,6 кв.м., коридор площею 9,0 кв.м., туалет площею 1,0 кв.м., комору площею 0,6 кв.м. залишити в загальному користуванні [PERSON] та [PERSON]. Повністю відмовлено у задоволені зустрічного позову про визнання недійсним договору дарування нерухомого майна. Рішення оскаржувалося [PERSON] в апеляційному порядку, але скарга була відхилена. Рішення по цивільній справі № 523/14870/13-ц набрало законної сили 29 січня 2015 року на підставі ухвали Апеляційного суду Одеської області. Рішенням від 15 червня 2015 року по цивільній справі № 523/5417/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про вселення, про зобовязання не чинити перешкод у користуванні житловим приміщенням, виділеним у користування, та не чинити перешкод у користуванні приміщеннями, які залишено у загальному користуванні було задоволено. [PERSON] було вирішено вселити у квартиру за адресою: [ADDRESS]. Зобовязано [PERSON] не перешкоджати [PERSON] у користуванні житловою кімнатою площею 17,1 м2 у вказаній квартирі. Також зобовязано [PERSON] не перешкоджати [PERSON] користуватися приміщеннями загального користування: кухнею, ванною кімнатою, коридором, туалетом та коморою у вказаній квартирі. Рішення оскаржувалося [PERSON] в апеляційному порядку, але скарга була відхилена. Рішення по цивільній справі № 523/5417/15-ц набрало законної сили 12 жовтня 2015 року на підставі ухвали Апеляційного суду Одеської області. Нарахування за користування деякими житлово-комунальними послугами залежить від кількості зареєстрованих у житловому приміщенні осіб (газопостачання, вивезення побутових відходів). В квартирі за адресою: [ADDRESS], зареєстровані та постійно мешкають 2 особи: позивач [PERSON] (зареєстрований 06 вересня 1977 року) та його дружина [PERSON] (зареєстрована 26 серпня 2011 року, згідно довідки (виписка з будинкової книги про склад родини та реєстрацію) від 12 вересня 2016 року № 1565. Стосовно строків позовної давності, заяву про застосування яких надано представником відповідача до суду, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позов було подано 22 квітня 2016 року тобто початок перебігу трирічного строку розрахунку компенсації має бути 22 квітня 2013 року. Таким чином, березень 2013 року не може враховуватися при розрахунку понесених Позивачем витрат, а у квітні 2013 року можна врахувати тільки 9 днів - з 22 квітня по 30 квітня 2013 року включно. [PERSON] чинив активну протидію [PERSON] у користуванні належним нерухомим майном, що встановлено судовим рішенням від 15 червня 2015 року по цивільній справі № 523/5417/15-ц, яке набрало законної сили 12 жовтня 2015 року на підставі ухвали Апеляційного суду Одеської області за результатами розгляду апеляційної скарги [PERSON]. Примусове вселення [PERSON] відбулося лише 06.05.2016р., тому [PERSON] до 06 травня 2016 року не міг користуватися житловим приміщенням, за утримання якого позивачем вимагаються кошти в порядку регресу. Стосовно вимог про розподіл заборгованості між позивачем та відповідачем, суд виходить з того, що відповідно до ч. 4 ст. 319 ЦК України власність зобов'язує. Співвласник відповідно до своєї частки у спільному майні зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна як це передбачено ст. 360 ЦК України. За положеннями ст. 543 ЦК України у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Солідарні боржники залишаються зобов'язаними доти, доки їхній обов'язок не буде виконаний у повному обсязі. Виконання солідарного обов'язку у повному обсязі одним із боржників припиняє обов'язок решти солідарних боржників перед кредитором. Згідно ст. 544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов'язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. Таким чином у позивача виникатиме право стягнення з іншого співвласника фактично понесених витрат пропорційно частині права власності [PERSON] в нерухомому майні, з урахуванням п. 10 Правил користування приміщеннями житлових будинків (за електроенергію при загальному лічильнику - пропорційно потужності побутового електричного обладнання кожного співвласника, наймача (орендаря); за газ, водопостачання та водовідведення, освітлення підсобних приміщень - за чисельністю членів сім'ї, що проживають у квартирі, та осіб, які проживають у квартирі більше ніж місяць; за послуги з централізованого опалення, утримання житлових будинків і споруд та прибудинкових територій - за встановленими тарифами відповідно до опалювальної та загальної площі приміщення, яким користується співвласник, наймач тощо) - після понесення таких фактичних витрат, а тому ці вимоги задоволенню не підлягають як передчасно заявлені. На підставі викладеного суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення вищевказаного позову.

Outcome: dismissed