Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-11 00:00:00

23.03.2016 року Галицька районна адміністрація Львівської міської ради (далі ГРА ЛМР) звернулася до суду із позовом до [PERSON], треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Львівське комунальне підприємство «Цитадель-Центр», Львівська міська рада, Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради, про виселення з самовільно зайнятих приміщень, зобов'язання до вчинення дій. Свої вимоги позивач мотивує тим, що нежитлові приміщення у буд. 37 по вул. Дорошенка у м. Львові є власністю територіальної громади міста. 31.07.2015 року було встановлено наявність перегородки між приміщеннями інд. 1-39 та інд. 1-41, що призвело до обмеження доступу до приміщення інд. 1-40 та більшої частини приміщення інд. 1-39. Комісією встановлено, що доступ до приміщень обмежили мешканці квартири № 7а. Позивач просить суд виселити [PERSON], мешканця квартири № 7а, з приміщень під літ. 1-39, 1-40 та 1-41, які знаходяться на третьому поверсі буд. 37 по вул. Дорошенка; зобовязати відповідача привести зазначені приміщення до попереднього стану. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала та просила задовольнити. Суду пояснила, що саме громадянин [PERSON] влаштував обмеження доступу до приміщень шляхом встановлення перегородки (стіни) та установлення замків на дверях. Крім того, факт зайняття приміщень гр. [PERSON] підтверджується рішеннями судів. Відповідач та його представник в судовому засіданні проти позову заперечили, зазначивши, що у справі відсутні докази встановлення саме відповідачем перегородки та заміни замків на дверях. Вказані у позові приміщення не займалися відповідачем, та ним не влаштовувалися перегородки. У задоволенні позову просили відмовити. Дослідивши матеріали справи, суд встановив, що будинок № 34 по вул. Дорошенка перебуває у комунальній власності територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради. Згідно з довідкою ГРА ЛМР від 06.04.2015 року та листа ЛКП «Цитадель-Центр» від 08.04.2015 року, нежитлові приміщення в будинку № 34 по вул. Дорошенка є вільними та ніким не використовуються. 31.07.2015 року управлінням комунальної власності ДЕП ЛМР складено акт № 848-НП/15, в якому зазначено, що у згаданому вище будинку виявлено влаштовану перегородку між приміщеннями інд. 1-39 та інд. 1-41, що призвело до обмеження доступу до приміщення інд. 1-40 та більшої частини приміщення інд. 1-39. Замінено замки на дверях у приміщення інд. 1-38, 1-39, 1-40 та 1-41. Відповідно до довідки ЛКП «Цитедаль-Центр» від 24.11.2015 року [PERSON] є власником квартири № 7а в буд. 34 по вул. Дорошенка у м. Львові. Ч. 1, п. п. 3 - 5 ч. 2 ст. 16 ЦК України встановлюють, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. ч. 1-2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згідно з положеннями ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України, згідно яких кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. На підставі ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Однак, надане представником позивача заочне рішення Галицького районного суду м. Львова від 17.06.2015 року по справі № 461/4514/15-ц (роздруковане з Єдиного державного реєстру судових рішень) не є належним та допустимим доказом факту зайняття [PERSON] вказаних у позові приміщень, оскільки, не містить його імені (імена сторін обмежені у доступі), стосується приміщень, які інакше ідентифіковані «літ. 22, 23, 24», адреси житлового будинку. Аналогічною є позиція суду щодо наданого представником позивача копії рішення Галицького районного суду м. Львова від 25.04.2016 року у справі № 461/1976/16-ц. У суду відсутні дані про повний зміст цих рішень, відомостей про набрання ними законної сили, тому обставини, що встановлені в даних документах, не є такими, що не підлягають доказуванню. Інших належних і допустимих доказів обмеження саме відповідачем доступу до нежитлових приміщень, їх зайняття суду не надано. Відтак, цивільний позов ГРА ЛМР ґрунтується на припущеннях, що не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову ГРА ЛМР. У зв'язку з відмовою у позові, відповідно до ст. 88 ЦПК України, судові витрати покладаються на позивача, тому сума сплаченого ним судового збору розподілу не підлягає.

Outcome: dismissed