Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-23 00:00:00

24.06.2021р. [PERSON] (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Врадіївської селищної ради Миколаївської області (далі - відповідач 1), Приватного підприємства Виробничо-комерційне підприємство Каро (далі - відповідач 2), в якому просить визнати недійсним та протиправним акт обстеження посівів озимої пшениці від 26 квітня 2018 року. 24.06.2021р. автоматизований розподіл справи між суддями не відбувся у зв`язку з відсутністю потрібної кількості суддів для розподілу справи, що підтверджується протоколом щодо неможливості автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.06.2021р. Згідно протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 29.06.2021р. головуючим суддею визначено суддю Фасія В.В. 21.07.2021р. суддею Фасієм В.В. заявлено самовідвід від розгляду справи, про що 21.07.2021р. останнім постановлено ухвалу, якою суддю Фасія В.В. відведено від розгляду справи. Справу передано до канцелярії суду для визначення судді в порядку, встановленому ст. 33 ЦПК України, який розглядатиме справу. 22.07.2021р. автоматизований розподіл справи між суддями не відбувся у зв`язку з відсутністю потрібної кількості суддів для розподілу справи, що підтверджується протоколом щодо неможливості автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.07.2021р. Згідно протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 02.08.2021р. головуючим суддею визначено суддю Сокола Ф.Г. Ухвалою від 03.08.2021р. позовна заява залишена без руху, з огляду на невідповідність останньої приписам п.п. 1, 2, 4 ч. 3 ст. 175 ЦПК України. 18.08.2021р. позивачем подано до суду уточнену позовну заяву, в якій позивач усунув недоліки первинної позовної заяви. Так на обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що йому на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії МК № 075390, виданого розпорядження Врадіївської райдержадміністрації від 19.03.2003р. № 136-р, належать земельні ділянки: площею 3,66 га з кадастровим номером 4822381300:01:000:0250 та площею 1,06 га з кадастровим номером 4822381300:01:000:0280. Дані земельні ділянки розташовані на околиці села Новомиколаївське Доброжанівського старостинського округу Первомайського району Миколаївської області та мають цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. При видачі документу, який підтверджує право власності на земельні ділянки, було допущено технічну помилку та надруковано кадастрові номери земельних ділянок матері позивача - [PERSON] , отже позивачу на праві власності належать земельні ділянки з такими ж кадастровими номерами 4822381300:01:000:0250 та 4822381300:01:000:0280. Всі зазначені обставини та докази, які їх підтверджують, досліджені та встановлені в постанові Касаційного Цивільного суду Верховного суду України від 20.11.2019р., а, отже, підтверджують неправомірність використання відповідачем земельної ділянки позивача. Рішенням Врадіївського районного суду від 27.10.2017р. по справі № 474/556/17 було визнано недійсним договір оренди від 30.10.2015р. Як вказує позивач, у нього з відповідачем із 2017 року існують судові тяжби, які не закінчились до цього часу. Відповідач незаконно використовує його земельні ділянки, проводить несанкціоновані дії із кадастровими номерами, проводить реєстрацію недійсних договорів, використовує незаконно отримані особисті дані його паспорту. Всі ці дії відповідачу допомагають здійснювати посадові особи органів державної влади та місцевого самоврядування. 26.04.2018р. відповідач разом із посадовою особою Доброжанівської сільської ради здійснило незаконне обстеження земельних ділянок позивача, про що був складений акт обстеження посівів озимої пшениці, який підписаний комісією в складі: [PERSON] - агроном відповідача, [PERSON] - бухгалтер відповідача, [PERSON] - керуючий відповідача та [PERSON] - землевпорядник Доброжанівської сільської ради. Для обстеження земельних ділянок не було запрошено більше жодного представника від уповноважених органів чи депутатів органів місцевого самоврядування та позивача, як власника земельної ділянки. Водночас, як стверджує позивач, для обстеження земельних ділянок відповідач не мав жодних законних підстав, оскільки постановою Миколаївського апеляційного суду від 26.12.2017р. рішення по справі № 474/556/17 Врадіївського районного суду залишено без змін, чим підтверджено недійсність правочину, який здійснив відповідач щодо його земельних ділянок. Вказану обставину підтверджено в постанові КЦС ВС України по справі № 474/556/17. Отже, на момент проведення обстеження, у відповідача не було ніяких правоустановчих документів. Вказаний акт обстеження посівів озимої пшениці було підписано посадовими особами відповідача та посадовою особою Доброжанівської сільської ради - землевпорядником. Печатки, якими завірили документ, належать відповідачу та Доброжанівській сільській раді. Також позивач зазначає, що про факт обстеження його, як власника земельної ділянки, не повідомили та не надали жодного примірника. Про існування вказаного акту позивачу стало відомо від [PERSON] та його сина [PERSON] , яких відповідачем притягнуло до суду відповідачами по справі № 474/475/18. Позивач вважає, що акт обстеження був складений з порушенням посадовою особою органу виконавчої влади встановленого порядку видачі та надання акту, який повинен був проводитись Держекоінспекцією, територіальними органами Держгеокадастру та його територіальними органами, а факт самовільних дій та розмір заподіяної шкоди юридичним та фізичним особам, якщо таку встановлять відповідні органи, нараховують відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України № 963 від 25.07.2007р.у і Порядку виконання земельно-кадастрових робіт та надання послуг на платній основі державними органами земельних ресурсів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.11.2000р. № 1619. У відповіді сільського голови Доброжанівської сільської ради від 13.06.2019р. чітко вказані повноваження органу місцевого самоврядування щодо участі посадової особи ОМС у сфері регулювання земельних відносин, які прописані в ст. 33 Закону України Про місцеве самоврядування та в ст. 158 Земельного кодексу України, яких орган місцевого самоврядування не дотримався. Так, позивач вказує, що на місце проведення обстеження земельних ділянок, які вказані в акті, не було викликано жодного спеціаліста, який міг би достовірно визначити координати земельних ділянок, щоб ідентифікувати їх за кадастровими номерами. Факт обстеження можуть підтвердити виключно зацікавлені особи - працівники відповідача. Чи був присутній землевпорядник Доброжанівської сільської ради встановити та довести не вдається. У відповіді сільського голови на запит на інформацію від 21.08.2020р. голова зазначає, що обстеження земельної ділянки з кадастровим номером 4822381300:01:000:0250 представниками сільської ради не проводились, а акти обстеження не складались. Земельної ділянки із кадастровим номером 4822381300:01:000:0249 не існує. Позивач звертає увагу на те, що на акті обстеження присутній підпис посадової особи та печатка Доброжанівської сільської ради, що вказує на умисне правопорушення, і особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії. Де саме відбувалось обстеження та яких саме земельних ділянок, довести не вдається, через те, що було порушено весь порядок, який передбачений законодавством України. З огляду на вищевикладене позивач вважає протиправними дії зазначених в акті посадових осіб органу місцевого самоврядування та представників відповідача, а сам акт обстеження протиправним та недійсним. Належність обраного способу захисту своїх порушених прав позивач обґрунтовує посилаючись на приписи ст.ст. 11, 13, 15, 16 ЦК України. Так, зокрема посилаючись на п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України, позивач вказує, що оскаржуваний акт, за своєю суттю, є рішенням органу місцевого самоврядування і слугує подальшим підґрунтям, для порушення його прав, як власника земельної ділянки, у той час, коли у відповідача не було жодних юридичних підстав для створення комісії та видання акту обстеження його земельної ділянки, тобто жодного договору оренди чи інших підстав. Відповідач, як юридична особа, був ініціатором та організатором всіх дій щодо проведення обстеження земельної ділянки позивача, тим самим, здійснюючи всі зазначені в акті дії, на власності позивача без останнього, як законного власника землі, заручившись підтримкою органу місцевого самоврядування. Всі зазначені дії відповідачів вказують на порушення та невизнання прав позивача, яке він, згідно ст 15 ЦК України має право оспорити та захистити. Ухвалою від 19.08.2021р. відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено справу до підготовчого судового засідання на 03.09.2021р., яке в подальшому було відкладене на 17.09.2021р. 30.08.2021р. та 10.09.2021р. відповідач 1 подав до суду заяви, за підписом селищного голови Москаленка М., в яких визнає позов, при цьому жодним чином не обґрунтовує та не мотивує свою позицію. 31.08.2021р. відповідач 2 подав до суду відзив на позов, в якому, посилаючись на приписи ст.ст. 15, 16 ЦК України та постанови Верховного Суду від 05.05.2020р. у справі № 750/39/17, від 06.04.2021р. у справі № 910/10011/19, від 02.02.2021р. у справі № 925/642/19, просив відмовити в задоволенні позову, оскільки позивач обрав неналежний спосіб захисту своїх прав, так як права та інтереси позивача не були порушенні при складенні акту обстеження. Так у відзиві зазначено, що позивач не зазначив які ж особисті права його були порушенні відповідачами в результаті складення оспорюваного акту, що підлягають судовому захисту в судовому порядку в обраний ним спосіб, яка шкода була заподіяна позивачу, його правам чи інтересам, яким чином обраний спосіб захисту приведе до відновлення порушеного права. В позовній заяві відсутні обґрунтування яким чином складений акт обстеження земельної ділянки порушує право власності позивача на дану земельну ділянку. 15.09.2021р. представник позивача [PERSON] подав до суду відповідь на відзив, в якій посилаючись на ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (1950р.), ч. 4 ст. 41 Конституції України, ст.ст. 317 та 319 ЦК України вказує, що порушення будь-яких дій із майном без згоди власника - є прямим порушенням його правомочностей, як власника. Крім цього представник позивача [PERSON] вказав, що суд прийняв до уваги доводи позивача з приводу способу захисту своїх прав, вказав про усунення позивачем недоліків позовної заяви та своєю ухвалою від 19.08.2021р. прийняв до розгляду дану справу, а отже визнав обраний позивачем спосіб захисту права належним. Ухвалою суду від 17.09.2021р. закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 24.09.2021р. 23.09.2021р. відповідач 1 подав до суду заяву, за підписом селищного голови Москаленка М., в якій не визнає позов та просить вирішити справу на розсуд суду, при цьому жодним чином не обґрунтовує та не мотивує свою позицію. Позивач в судове засідання, призначене на 24.09.2021р., не з`явився, хоча належним чином в порядку, визначеному ст.ст. 128-131 ЦПК України, повідомлений про дату, час та місце проведення судових засідань, про причини неявки суд не повідомив. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позов з підстав зазначених у позовній заяві і відповіді на відзив та просив його задовольнити. Також просив розглянути справу за відсутності позивача та представника відповідача 1. Представниця відповідача 2 Сотська С.О. заперечила проти позову з підстав зазначених у відзиві на позов та просила відмовити в його задоволенні. Також просила розглянути справу за відсутності позивача та представника відповідача 1. Представник відповідача 1 Москалеко М. в судове засідання, призначене на 24.09.2021р., не з`явився, хоча належним чином в порядку, визначеному ст.ст. 128-131 ЦПК України, повідомлений про дату, час та місце проведення судового розгляду. Водночас 30.08.2021р., 10.09.2021р. та 23.09.2021р. подав до суду заяви, в яких просить розглядати справу за відсутності представника відповідача 1 у зв`язку з виробничою необхідністю. Заслухав пояснення представника позивача та представниці відповідача 2, дослідив докази наявні в матеріалах справи, суд вважає встановленим таке. Позивачу на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії МК № 075390, належать земельна ділянка 1: площею 3,66 га з кадастровим номером 4822381300:01:000:0250, та земельна ділянка 2: площею 1,06 га з кадастровим номером 4822381300:01:000:0280. Обставини щодо належності позивачу вказаних земельних ділянок встановленні судовими рішеннями у справі № 474/556/17-ц, зокрема постановою Верховного Суду від 20.11.2019р. 26.04.2018р. був складений акт обстеження посівів озимої пшениці, який містить відтиски печаток відповідача 2, Доброжанівської сільської ради Врадіївського району Миколаївської області та підписаний комісією в складі: [PERSON] - агроном відповідача, [PERSON] - бухгалтер відповідача, [PERSON] - керуючий відповідача та [PERSON] - землевпорядник Доброжанівської сільської ради. Об`єктом обстеження зазначено земельні ділянки з кадастровими номерами 4822381300:01:000:249 та 4822381300:01:000:250. В провадженні Кривоозерського районного суду Миколаївської області перебуває цивільна справа № 474/475/18 за позовом відповідача 1 до [PERSON] та [PERSON] про стягнення матеріальної шкоди, заподіяної знищенням майбутнього урожаю, в основу якого покладено вказаний акт обстеження посівів. Водночас суд не бере до уваги копії листа Відділу у Врадіївському районі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області № 3/300-18 від 30.10.2018р., звернення [PERSON] від 11.06.2019р., листів Доброжанівської сільської ради Врадіївського району Миколаївської області № 279 від 13.06.2019р. та № 294 від 21.08.2020р., оскільки останні з огляду на інформацію, яка в них міститься, не стосуються предмету спору, тобто в розумінні ст. 77 ЦПК України є неналежними доказами. Встановив вказані обставини суд приходить до такого висновку. Статтею 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події. Згідно ч. 1 ст. 316 та ч. 1 ст. 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частинами 1-3 ст. 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Вказані статті ЦК України кореспондуються зі статтями 1, 78, 81 ЗК України. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Частинами 1 та 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Частиною 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Поняття доказів, порядок їх подачі та витребування, їх оцінки, в тому числі на відповідність критеріям належності, допустимості, достовірності та достатності визначено у главі 5 ЦПК України. Отже кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу використовуючи конкретні способи захисту. Крім цього законодавець визначив можливість захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. При цьому слід зазначити, що захист цивільних прав - це дії з попередження, припинення порушення прав або відновлення порушених прав громадян і організацій. Будь-яка особа має право на захист свого права та інтересу, що не суперечить принципам цивільного законодавства, вимогам справедливості, сумлінності, розумності. Спосіб захисту суб`єктивних цивільних прав - це закріплені законом матеріально-правові засоби примусового характеру, за допомогою яких провадиться відновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника. Захист суб`єктивних цивільних прав та інтересів здійснюється в передбаченому законом порядку, тобто за допомогою застосування належної форми, засобів і способів захисту. Законодавством визначено три окремі підстави для захисту цивільного права особи: порушення, невизнання, оспорювання цивільного права. Порушення права - це наслідок протиправної поведінки протилежної сторони, чиїми діями завдано шкоду правам та інтересам особи. Невизнання цивільного права полягає у пасивному запереченні наявності в особи суб`єктивного цивільного права, яке безпосередньо не завдає шкоди суб`єктивному праву, але створює невпевненість у правовому статусі носія суб`єктивного права. Оспорювання - це наявність спору між учасниками цивільно-правових відносин про приналежність чи відсутність права в однієї із сторін. Спосіб захисту повинен відповідати змісту порушеного права, тобто матеріально-правова вимога повинна співвідноситись із обставинами порушення права чи законного інтересу та забезпечувати реальне поновлення прав у випадку задоволення позову, тобто повернути у той самий стан, в якому перебували сторони. Так зокрема, у постанові від 06.04.2021р. у справі № 910/10011/19 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Відтак застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії). У постанові від 05.05.2021р. у справі № 750/3917/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором. Водночас як вбачається, зі змісту позовних вимог оспорюваний акт обстеження посівів лише фіксує факти, які були встановленні під час обстеження земельних ділянок, та жодним чином не змінює, припиняє права та обов`язки позивача, не створює для позивача нові права та обов`язки. Сам по собі факт складення акту обстеження не оспорює права позивача та не є невизнанням таких прав позивача. Ствердно можна говорити лише про те, що за певних умов обстеження земельних ділянок, які належать позивачу, без його згоди та участі, може бути порушенням його права на мирне володіння своїм майном. Водночас обраний позивачем спосіб захисту жодним чином не відновить його порушене право, такий спосіб захисту є не ефективним. Отже позивачем обрано неналежний спосіб захисту своїх прав, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02.02.2021р. у справі № 925/642/19). Також слід зазначити, що представник позивача [PERSON] стверджує, що обраний позивачем спосіб захисту своїх прав визначений п. 10 ч. 1 ст. 16 ЦК України, який передбачає визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Водночас ст. 21 ЦК України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтями 144 та 146 Конституції України визначено, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території. Рішення органів місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції чи законам України зупиняються у встановленому законом порядку з одночасним зверненням до суду. Інші питання організації місцевого самоврядування, формування, діяльності та відповідальності органів місцевого самоврядування визначаються законом. Відповідно до ст. 59 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні органи та посадові особи місцевого самоврядування в межах своїх повноважень приймають нормативні та інші акти індивідуальної та загальної дії у формі рішень, а керівник органу місцевого самоврядування також у формі розпорядження, які мають нормативно-правовий та регуляторний характери. Отже нормативно-правовий акт місцевого самоврядування - це офіційний письмовий документ, який встановлює, змінює або припиняє загальнообов`язкові правила поведінки для певної (невизначеної) кількості осіб, прийнятий суб`єктом місцевого самоврядування з нормотворчими повноваженнями та діє в межах відповідної адміністративно-територіальної одиниці. Регуляторний акт - це прийнятий уповноваженим регуляторним органом нормативно-правовий акт, який або окремі положення якого спрямовані на правове регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб`єктами господарювання; прийнятий уповноваженим регуляторним органом інший офіційний письмовий документ, який встановлює, змінює чи скасовує норми права, застосовується неодноразово та щодо невизначеного кола осіб і який або окремі положення якого спрямовані на правове регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб`єктами господарювання, незалежно від того, чи вважається цей документ відповідно до закону, що регулює відносини у певній сфері, нормативно-правовим актом. Водночас акт обстеження посівів озимої пшениці за свою суттю та правовою природою не є нормативно-правовим актом органу чи посадової особи місцевого самоврядування. При цьому слід також зазначити, що вказаний акт обстеження є предметом судового розгляду в цивільній справі № 474/475/18, та покладений в основу пред`явленого у вказаній справі позову про відшкодування шкоди, заподіяної знищенням майбутнього врожаю. І саме у цій справі суд має дати вказаному акту оцінку як доказу щодо його належності, допустимості, достовірності та достатності. Таким чином позивачем обрано спосіб захисту який не передбачений, ні законом ні договором. Щодо посилань представника позивача [PERSON] на ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (1950р.) (далі - Конвенція) слід зазначити, що згідно ст. 46 Конвенції та приписів Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини, з урахуванням ст. 3 ЦПК України, застосування в українському судочинстві європейських стандартів прав людини, визначених у Конвенції, відбувається через конкретні рішення Європейського суду з прав людини. Водночас, обґрунтовуючи пред`явлений позов, представник позивача [PERSON] не навів жодного рішення Європейського суду з прав людини. Окремо слід зазначити щодо тверджень представника позивача [PERSON] проте, що суд прийняв до уваги доводи позивача з приводу способу захисту своїх прав, вказав про усунення позивачем недоліків позовної заяви та своєю ухвалою від 19.08.2021р. прийняв до розгляду дану справу, а отже визнав обраний позивачем спосіб захисту права належним. Статтею 175 ЦПК України визначено вимоги до форми та змісту позовної заяви. Так позовна заява має містити зазначення змісту позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні. Постановляючи 03.08.2021р. ухвалу про залишення позовної заяви без руху, судом вказано позивачу на недоліки позовної заяви, зокрема щодо не зазначення обґрунтування, що спосіб захисту прав обраний позивачем, передбачений законом чи договором, або не суперечить закону. Факт постановлення 19.08.2021р. судом ухвали про відкриття провадження у справі жодним чином не свідчить про законність та обґрунтованість пред`явленого позову, а свідчить лише про те, що позовна заява, після усунення недоліків відповідає формі та змісту, які передбаченні ст. 175 ЦПК України. Питання щодо законності та обґрунтованості пред`явленого позову вирішується судом виключно у нарадчій кімнаті за наслідками судового розгляду справи. Отже твердження представника позивача [PERSON] з приводу вказаного питання є його суб`єктивним судженням, в основу якого, вочевидь, покладено викривлене уявлення та розуміння цивільного процесуального законодавства. З сукупності вищевикладеного слідує, що позов є безпідставним та необґрунтованим, а відтак не підлягає задоволенню. На підставі вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати зі сплати судового збору в сумі 908 грн. 00 коп., понесені позивачем при подачі позову до суду, покладаються на позивача.

Outcome: dismissed