Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-28 00:00:00

22 лютого 2017 року, [PERSON] звернулася до суду з позовом, який в подальшому змінила, та в остаточній редакції якого від 24.09.2018 р. просила суд, усунути перешкоди у здійсненні її права користування апартаментами № 31 пансіонату сімейного відпочинку, що розташовані за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, с. Лиманка (Мізікевича), ж/м «Совіньйон», вул. Спортивна, буд. 2/31 - з боку відповідачки [PERSON], зобовязати [PERSON] знести металеву конструкцію, що знаходиться на покрівлі інших апартаментів і примикає до приміщення апартаментів № 30 за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, с. Лиманка (Мізікевича), ж/м «Совіньйон», вул. Спортивна, буд. 2, що належать на праві власності [PERSON], мотивуючи це тим, що збудована відповідачкою на покрівлі інших апартаментів металева конструкція знаходиться перед вікнами її апартаментів, вказане будівництво здійснено відповідачкою самовільно, без будь-якої проектної та дозвільної документації, погоджених з відповідними контролюючими органами влади і з порушенням архітектурних, будівельних та протипожежних норм і правил, та якій відповідачка зберігає будівельні матеріали, порушуючи п. 2.12 Правил пожежної безпеки в Україні, затверджених Наказом МВС України № 1417 від 30.12.2014 р., яким забороняється використовувати горища, технічні поверхи й приміщення не за призначенням, розміщувати складські дільниці, засмічувати та захаращувати їх сторонніми предметами, тобто покрівля використовується відповідачкою не за призначенням. Приймаючи участь в судових засіданнях представник позивачки за нотаріально посвідченою довіреністю [PERSON] повністю підтримав змінений позов в редакції від 24.09.2018 р., однак в подальшому, в судове засідання не зявився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, що підтверджується зворотними поштовим повідомленням про вручення [PERSON] судової повістки, причини неявки суду не повідомив, надавши до суду письмову заяву, в якій повністю підтримав позов своєї довірительки [PERSON] в редакції від 24.09.2018 р., який просив задовольнити та слухати справу за його відсутності, не заперечуючи проти ухвалення заочного рішення по справі (а.с. 149). Відповідачка [PERSON] в судове засідання повторно не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, у відповідності до вимог ст.ст. 130,131 ЦПК України, за останньою відомою судові адресою її місця реєстрації (перебування), що підтверджується довідкою [PERSON] України в Одеській області від 08.08.2017 р. про те, що [PERSON], [INFO] значиться зареєстрованою з 06.06.2007 р. за адресою : [ADDRESS], а також поштовими повідомленнями, які повернулися до суду з відмітками листоноші «за закінченням встановленого строку зберігання» та були направлені також за місцем знаходження нерухомого майна, що належить відповідачці [PERSON] на праві власності за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, с. Мізікевича, вул. Спортивна,, ж/м «Совіньйон», буд. № 2, апартаменти № 30, причини своєї неявки суду не повідомила, відзиву на позов у встановлений судом строк та заяви про розгляд справи за її відсутності суду не надала (а.с. 45,46,54,55,60,75,76,79,136,137,144). Представниця 3-ої особи без самостійних вимог на предмет спору : Таїровська селищна рада Овідіопольського району Одеської області в судове засідання не зявилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, що підтверджується зворотними поштовими повідомленнями, які повернулися до суду з відмітками про вручення судових повісток уповноваженою особою органу місцевого самоврядування, причини неявки суду не повідомила, заяви про слухання справи за її відсутності суду не надала (а.с. 48,59,67,77,79,138,144,148). Згідно зі ст. 280 ЦПК України, якщо у суду не має даних про причину неявки відповідача, сповіщеного про дату, час та місце судового засідання належним чином і не зявився в судове засідання без поважних і без повідомлення причин, не подавши відзив на позов, суд вважає можливим розглянути справу на підставі даних, які є в матеріалах справи та зі згоди позивача, який не заперечує проти вирішення справи в заочному порядку, ухвалити рішення при заочному розгляді справи в порядку спрощеного позовного провадження, що відповідає положенням ст.ст. 191 ч. 2,281 ЦПК України. Заслухавши пояснення представника позивачки, дослідивши письмові матеріали справи та додатково надані докази, зокрема висновок судової будівельно-технічної експертизи № 018/2018 від 24.07.2018 р., суд вважає, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до [PERSON] України, законів України, міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною [PERSON] України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені [PERSON] та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною [PERSON] України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обовязковість якого надана Верховною [PERSON] України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, повязаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи обєктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) розяснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обовязки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обовязків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обовязкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною [PERSON] України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обовязковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобовязати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обовязковою для суду. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з обєктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи. У разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів. [PERSON] 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). [PERSON] 95 ЦПК України передбачає, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» - висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду є обовязковими для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до розяснень, викладених у п. 26 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - під час судового розгляду, предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Загальна декларація прав людини (Генеральна [PERSON] ООН 10.12.1948 р.) [PERSON] 2. Кожна людина повинна мати всi права i всi свободи, проголошенi цiєю Декларацiєю, незалежно вiд раси, кольору шкiри, статi, мови, релiгiї, полiтичних або iнших переконань, нацiонального чи соцiального походження, майнового, станового або iншого становища. Крiм того, не повинно проводитися нiякого розрiзнення на основi полiтичного, правового або мiжнародного статусу країни або територiї, до якої людина належить, незалежно вiд того, чи є ця територiя незалежною, пiдопiчною, несамоврядованою або як-небудь iнакше обмеженою у своєму суверенiтетi. [PERSON] 28. Кожна людина має право на соцiальний i мiжнародний порядок, при якому права i свободи, викладенi в цiй Декларацiї, можуть бути повнiстю здiйсненi Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року. Уряди європейських держав, що є однодумцями і мають спільну спадщину політичних традицій, ідеалів, свободи і верховенства права, задля того, щоб зробити перші кроки для забезпечення колективного гарантування певних прав, проголошених у Загальній декларації, домовилися про таке: [PERSON] 1. Зобов'язання поважати права людини. Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. [PERSON] 6. Право на справедливий суд : 1. Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру… [PERSON] 8. Право на повагу до приватного і сімейного життя : 1. Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. 2. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоровя чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. [PERSON] 13. Право на ефективний засіб юридичного захисту. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст.1 Першого протоколу до конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Зазначені принципи сформулювано і в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» (23 вересня 1982 р.), відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невідємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст. 1 Першого протоколу. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 [PERSON] України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з усталеною практикою Європейського Суду з прав людини - стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «[PERSON] проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy) [ВП], заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії» (&?н;...&?а;) [ВП], заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року). Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року). Суд також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» (James and Others v. the United Kingdom), п. 50, Series A № 98). «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece) від 19 березня 1997 року, «Шмалько проти України» (Shmalko v. Ukraine) від 20 липня 2004 року, «Бурдов проти Росії» (Burdov v. Russia) від 7 травня 2002 року одні із ключових рішень ЄСПЛ, де формулюється класична і усталена позиція ЄСПЛ щодо оцінки виконання судових рішень як невідємної частини судового розгляду у контексті втручання у право власності. Відповідно до рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті вказаної конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було в законному порядку встановлене, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих звязків із конкретним місцем. Утрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання в право на житло. Згідно з Конвенцією - поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або які законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі §1 ст.8 конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих звязків із конкретним місцем (див. серед багатьох інших джерел рішення у справі «Прокопович проти Росії», п.36). У п. 36 рішення від 18.11.2004 у справі «Прокопович проти Росії» ЄСПЛ визначив, що концепція «житла», за змістом ст.8 конвенції, не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановлене у законному порядку. «Житло» це автономна концепція, що не залежить від класифікації в національному праві. Те, чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило б захист на підставі п.1 ст.8 конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих звязків з конкретним місцем проживання (див. також рішення від 11.01.95 у справі «Buckley v. the United Kingdom», п.63). Закон України Про приєднання України до [PERSON] Європи від 31 жовтня 1995 року (за Висновком N 190 (1995) Парламентської [PERSON] Європи щодо заявки України на вступ до [PERSON] Європи Страсбург, 26 вересня 1995 року). Підтверджуючи відданість України ідеалам та принципам, які є спільним надбанням європейських народів, та враховуючи, що інтереси збереження та подальшого втілення в життя цих ідеалів, а також сприяння економічному та соціальному прогресу потребують більш тісного єднання між усіма європейськими країнами, Верховна [PERSON] України постановляє: Приєднатися від імені України до [PERSON] Європи. Основною статутною умовою для вступу країн до [PERSON] Європи (РЄ) є визнання державою-кандидатом принципу верховенства права, її зобовязання забезпечити права та основні свободи людини всім особам, які знаходяться під її юрисдикцією, та ефективно співпрацювати з іншими державами з метою досягнення цілей РЄ. Релевантні джерела права й акти їх застосування, рекомендації міжнародних організацій. [PERSON] України : [PERSON] 1. Україна є правовою державою. [PERSON] 3. Людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави. [PERSON] 8. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. [PERSON] України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі [PERSON] України і повинні відповідати їй. [PERSON] України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі [PERSON] України гарантується. [PERSON] 9. Чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною [PERSON] України, є частиною національного законодавства України. Укладення міжнародних договорів, які суперечать [PERSON] України, можливе лише після внесення відповідних змін до [PERSON] України. Статтею 19 [PERSON] України визначено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені [PERSON] та законами України. [PERSON] 41 [PERSON] України наголошує кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному Законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до положення ст. 47 [PERSON] України держава створює умови, за яких громадянин матиме змогу придбати житло у власність. Відповідно до п.1 ст. 17 Закону «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ конвенцію та практику Суду як джерело права. Згідно з частиною 1 статті 316 ЦК України, під правом власності розуміється право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс і под.). Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суди повинні враховувати положення ч. 2 ст. 328 ЦК України, якою встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не випливає із закону. Таким чином, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності включає в себе законність і добросовісність такого набуття. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов'язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно із ст. 328 ЦК України - право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу (ст. 16 Цивільного кодексу України; далі ЦК). Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно із ст. 376 ЦК України - житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Особа, яка здійснила самочинне будівництво, має право на відшкодування витрат на будівництво, якщо право власності на нерухоме майно визнано за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій воно розміщене. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов'язана відшкодувати витрати, пов'язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану. \~ \~ \~ \~Пунктами 2,4,5,7,9,11,22-24\~Постанови Пленуму\~ВССУ №\~6\~від 30.03.2012\~р.\~«Про практику\~застосування судами\~статті 376\~ЦК України\~(про\~правовий режим\~самочинного будівництва)»\~передбачено,\~що відповідно\~до статті\~376\~ЦК суди\~розглядають спори\~щодо самочинного\~будівництва,\~зокрема:\~про знесення\~самочинно збудованого\~нерухомого майна, про зобов'язання\~особи,\~яка здійснила\~(здійснює)\~самочинне будівництво,\~провести відповідну\~перебудову. При розгляді\~справ зазначеної\~категорії судам\~слід мати\~на увазі,\~що самочинним\~вважається будівництво\~житлового будинку,\~будівлі,\~споруди,\~іншого нерухомого\~майна,\~якщо вони\~збудовані (будуються)\~на земельній\~ділянці,\~що не\~була відведена\~особі,\~яка здійснює\~будівництво;\~або відведена\~не для\~цієї мети;\~або без\~відповідного документа,\~який дає\~право виконувати\~будівельні роботи,\~чи належно\~затвердженого проекту;\~або з\~істотним порушенням\~будівельних норм\~і правил.\~Самочинним також\~вважається будівництво\~хоча і\~на підставі\~проекту,\~але за\~наявності істотних\~порушень зазначених\~норм та\~правил як\~у самому\~проекті,\~так і\~при будівництві,\~за наявності\~рішень спеціально\~уповноважених органів\~про усунення\~порушень. Під належним\~дозволом слід\~розуміти передбачений\~Законом України\~№ 3038-VI\~«Про регулювання\~містобудівної діяльності»\~-\~дозвільний документ\~(статті\~35-37),\~що дає\~право виконувати\~підготовчі та\~будівельні роботи\~саме того\~об'єкту\~і на\~тій земельній\~ділянці,\~яка передана\~з цією\~метою певній\~особі.\~Під проектом\~слід розуміти\~залежно від\~категорії об'єкта\~будівництва відповідний\~склад документації,\~визначеної статтями\~1,7\~та 8\~Закону України\~№ 687-XIV\~«Про архітектурну\~діяльність»,\~отриманої відповідно\~до статей\~29,31\~Закону №\~3038-VI,\~а також\~будівельний паспорт\~та технічні\~умови,\~отримані відповідно\~до статей\~27,\~30\~зазначеного Закону.\~Будівництвом,\~яке здійснюється\~з істотним\~порушенням будівельних\~норм і\~правил,\~вважається у\~тому числі\~будівництво,\~яке хоча\~і здійснюється\~за наявності\~проекту,\~але з\~порушенням державно-будівельних\~норм та\~санітарних правил,\~що загрожують\~життю та\~здоров'ю\~людини у\~разі невиконання\~приписів інспекції\~державного архітектурно-будівельного\~контролю про\~усунення порушень\~вимог законодавства\~у сфері\~містобудівної діяльності,\~будівельних норм,\~державних стандартів\~і правил\~тощо. Відповідно до\~вимог статті\~376\~ЦК України\~-\~право на\~звернення до\~суду з\~позовом про\~знесення або\~перебудову самочинно\~збудованого об'єкта\~нерухомості мають\~як органи\~державної влади,\~так і\~органи місцевого\~самоврядування.\~У випадках\~порушення прав\~інших осіб\~-\~право на\~звернення до\~суду належить\~і таким\~особам за\~умови,\~що вони\~доведуть наявність\~порушеного права\~(стаття\~391\~ЦК України),\~а також\~власнику (користувачу)\~земельної ділянки,\~якщо він\~заперечує проти\~визнання за\~особою,\~яка здійснила\~самочинне будівництво\~на його\~земельній ділянці,\~права власності\~на самочинно\~збудоване нерухоме\~майно (частина\~четверта статті\~376\~та стаття\~391\~ЦК). Розглядаючи зазначені позови відповідно до вимог вказаної норми та положень частини сьомої статті 376 ЦК, суди мають встановлювати, чи було видано особі, яка здійснила самочинне будівництво, припис про усунення порушень, чи можлива перебудова об'єкту та чи відмовляється особа, яка здійснила самочинне будівництво, від такої перебудови \~ \~ \~ \~ Не\~може бути\~застосовано правила\~статті 376\~ЦК при\~вирішенні справ\~за позовами,\~зокрема :\~про визнання\~права власності\~на самочинно\~збудовані тимчасові\~споруди, про визнання\~права власності\~на самочинно\~збудовані приналежності\~до основної\~речі (ганок,\~веранда,\~мансарда тощо). При розгляді\~справ зазначеної\~категорії судам\~слід мати\~на увазі,\~що відповідно\~до статті\~26\~Закону №\~2780-XII\~спори з\~питань містобудування\~вирішуються радами,\~інспекціями державного\~будівельного архітектурного\~контролю у\~межах їх\~повноважень,\~а також\~судом відповідно\~до законодавства. Відповідно до\~пункту 4\~статті 26,\~статті 27\~Закону №\~3038-VI\~право на\~забудову земельної\~ділянки реалізується\~її власником\~або користувачем\~за умови\~використання земельної\~ділянки відповідно\~до вимог\~необхідної містобудівельної\~документації,\~отриманої забудовником\~до початку\~виконання будівельних\~робіт,\~зокрема:\~вихідних даних,\~технічних умов,\~будівельного паспорта,\~розроблення проектної\~документації та\~проведення у\~випадках,\~передбачених статтею\~31\~цього Закону,\~її експертизи;\~затвердження проектної\~документації;\~виконання підготовчих\~та будівельних\~робіт.\~При цьому\~суд має\~звертати увагу\~на те,\~що відповідно\~до статті\~32\~Закону №\~3038-VI\~віднесення будівництва\~до категорії\~складності об'єктів\~будівництва здійснюється\~проектною організацією\~і замовником;\~від зазначеної\~категорії залежить\~склад дозвільної\~документації (статті\~26\~-\~31\~зазначеного Закону),\~необхідної для\~початку будівництва. Позов про\~знесення самочинно\~збудованого нерухомого\~майна може\~бути пред'явлено\~власником чи\~користувачем земельної\~ділянки або\~іншою особою,\~права якої\~порушено,\~зокрема,\~власником (користувачем)\~суміжної земельної\~ділянки з\~підстав,\~передбачених статтями\~391,\~396\~ЦК,\~статтею 103\~ЗК України. Знесення самочинного\~будівництва є\~крайньою мірою\~і можливе\~лише тоді,\~коли використано\~усі передбачені\~законодавством України\~заходи щодо\~реагування та\~притягнення винної\~особи до\~відповідальності. При вирішенні\~питання про\~те,\~чи є\~відхилення від\~проекту істотним\~і таким,\~що суперечить\~суспільним інтересам\~або порушує\~права інших\~осіб,\~суди повинні\~в кожному\~випадку з'ясовувати,\~зокрема,\~наскільки збудована\~будівля за\~розміром відповідає\~площі,\~поверховості,\~розміщенню та\~іншим умовам,\~передбаченим проектом;\~як впливає\~допущене порушення\~з урахуванням\~місцевих правил\~забудови,\~громадських і\~приватних інтересів\~на планування,\~забудову,\~благоустрій вулиці,\~на зручність\~утримання суміжних\~ділянок тощо.\~У необхідних\~випадках для\~з'ясування\~питань,\~що виникають\~при розгляді\~таких справ\~і потребують\~спеціальних знань,\~суд за\~заявою осіб,\~які беруть\~участь у\~справі,\~може призначити\~відповідну експертизу\~згідно з\~вимогами статті\~143\~ЦПК.\~Відсутність відповідної\~експертизи у\~разі необхідності\~її проведення\~може бути\~підставою для\~відмови в\~позові,\~при цьому\~факт відхилення\~від проекту\~та порушення\~будівельних норм\~і правил\~має довести\~особа,\~яка пред'явила\~позов про\~знесення самочинного\~будівництва (частина\~сьома статті\~376\~ЦК,\~частина перша\~статті 60\~ЦПК). Знесення нерухомості,\~збудованої з\~істотним відхиленням\~від проекту,\~що суперечить\~суспільним інтересам\~або порушує\~права інших\~осіб,\~істотним порушенням\~будівельних норм\~і правил\~(у\~тому числі\~за відсутності\~проекту),\~можливе лише\~за умови,\~що неможлива\~перебудова нерухомості\~відповідно до\~проекту або\~відповідно до\~норм і\~правил,\~визначених державними\~правилами та\~санітарними нормами,\~або якщо\~особа,\~яка здійснила\~(здійснює)\~будівництво,\~відмовляється від\~такої перебудови. Якщо технічна можливість перебудови об'єкта нерухомості відсутня або забудовник відмовляється від такої перебудови, суд, незалежно від поважності причин відмови, за позовом зазначених органів або особи, права чи інтереси якої порушено таким будівництвом, ухвалює рішення про знесення житлового будинку або іншого нерухомого майна. Відмовою забудовника від перебудови слід вважати як його заяву про це, так і його дії чи бездіяльність щодо цього, вчинені до або після ухвалення рішення суду про зобов'язання здійснити перебудову. Згідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до статті 379 Цивільного кодексу України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. [PERSON] 6 Житлового кодексу України встановлює, що жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного або тимчасового проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків. Згідно із ст.ст. 150,155 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд : продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші, не заборонені законом угоди. Жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР. [PERSON] 31 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлює, що проектна документація на будівництво обєктів розробляється у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування, з урахуванням вимог містобудівної документації та вихідних даних і дотриманням вимог законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил та затверджується замовником. Згідно статті 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» замовник має право виконувати будівельні роботи після: 1) подання замовником повідомлення про початок виконання будівельних робіт відповідному органу державного архітектурно-будівельного контролю - щодо обєктів, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта, які не потребують реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт або отримання дозволу на виконання будівельних робіт згідно з переліком обєктів будівництва, затвердженим Кабінетом Міністрів України. Форма повідомлення про початок виконання будівельних робіт та порядок його подання визначаються Кабінетом Міністрів України; 2) реєстрації органом державного архітектурно-будівельного контролю декларації про початок виконання будівельних робіт - щодо обєктів будівництва, що належать до I-III категорій складності. Відповідно до статей 36,39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», Порядку виконання будівельних робіт, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 року № 466 та Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів , затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 № 461 встановлено декларативний принцип на отримання права на виконання підготовчих робіт і будівельних робіт та прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів , що належать до I III категорії складності. При цьому , замовник відповідно до закону несе відповідальність за повноту та достовірність даних, зазначених у поданій ним декларації. Відповідно до ст. 13 ЦК України - при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині; не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п'ятою цієї статті, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Зокрема, згідно із ч. 3 ст. 16 ЦК суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень ч.ч. 2-5 ст. 13 ЦК країни. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України - власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс і под.). Правовомочність користування означає передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання. Правомочність розпорядження означає юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка і т. ін.). Суд вважає, що у сукупності ці правомочності вичерпують усі надані власнику можливості. Причому інколи всі разом або деякі з них можуть належати і не власнику, а іншому володільцю майна, наприклад, довірчому власнику майна, орендатору тощо. На відміну від прав власника, правомочності іншого законного володільця, навіть зі схожими правомочностями власника, не тільки не виключають прав самого власника на це майно, а й зазвичай виникають із його волі і в передбачених ним межах (наприклад, договір найму, договір управління майном). Згідно з нормою ст. 319 ЦК власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном,

Outcome: approved