Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-29 00:00:00

24.04.2019 р. [PERSON] та [PERSON] (далі - позивачі) звернулися до Макарівського районного суду Київської області із позовом до [PERSON] (далі-відповідач) про визнання особи такою, що втратила права користування житловим приміщенням. В обгрунтування позову вказали, що вони є співвласниками (50/50) квартири [ADDRESS] . У згаданій квартирі зареєстрована [PERSON] , проте з 2015 р. за адресою реєстрації не проживає, особистих речей не має, домовленостей щодо збереження за нею житла не має, та будучи зареєстрованою в ньому, не несе ніяких витрат по утриманню квартири в належному стані, не сплачує поточних рахунків за комунальні послуги, добровільно зніматися з реєстрації не бажає, тому позивачі за захистом своїх прав звернулися до суду. Враховуючи викладене, позивачі просять: визнати [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] та зобов`язати орган реєстрації Макарівської селищної ради Київської області зняти [PERSON] з реєстраційного обліку за вказаною адресою. Ухвалою суду від 03.06.2019 року позовну заяву [PERSON] та [PERSON] прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі, розгляд справи постановлено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву. Копія ухвали суду від 03.06.2019 року та копія позовної заяви з додатками відповідачу направлялася за адресою реєстрації. Згідно рекомендованого повідомлення № 0800104616832, поштове відправлення повернулося до суду з відміткою: «за закінченням терміну зберігання», проте відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України вважається належним повідомленням особи про розгляд справи. Відповідно відзиву на позовну заяву відповідач не подав, а тому у відповідності до ч. 8 ст. 178 ЦПК України суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступне. Згідно копії паспорту № [NUMBER] виданого 31.05.2018 р., Витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання, [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 7, 7 зворот). Згідно копії паспорту [NUMBER] виданого 16.03.1999 р., [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 8,9). Згідно копії договору купівлі-продажу від 26.06.2002 р., [PERSON] та [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS] , в рівних долях кожний (а.с. 11,12). З наданої Відділом обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області на запит суду інформації від 30.05.2019 р. щодо реєстрації місця проживання [PERSON] , [INFO] , встановлено, що остання зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 19). Згідно Акту від 01.02.2018 р., 23.05.2018 р., 17.08.2018 р., 22.04.2019 р., встановлено, що [PERSON] зареєстрована за адресою [ADDRESS] , проте не проживає (а.с. 13-16). Як вказали позивачі, а відповідач не скористалася своїм правом заперечити, реєстрація відповідача у будинку порушує їх права як співвласників житла, відповідач будучи зареєстрованою в квартирі, не несе ніяких витрат по її утриманню, не сплачує поточних рахунків за комунальні послуги, добровільно знятися з реєстрації не бажає. Факт того, що [PERSON] більше шести місяців не проживає за адресою: [ADDRESS] підтверджується вказаними вище Актами. Вирішуючи вимоги за позовом, суд керується наступним. Правовідносини, що виникли між сторонами, є житловими та регулюються ст. ст. 317, 319, 321, 322, 391 ЦК України, ст. ст. 71, 72, 158, 163 ЖК УРСР. Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Разом з тим регулювання житлових відносин здійснюється спеціальним законом яким є Житловий Кодекс Української РСР. Відповідно до ст. 158 ЖК УРСР наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Договір повинен містити вказівку на предмет договору, строк, на який він укладається, визначати права і обов`язки наймодавця і наймача та інші умови найму. Як встановлено ст. 163 ЖК УРСР у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно ж ст. 72 цього ж Кодексу визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Тож, оцінюючи належність, допустимість та достовірність наданих позивачем доказів, кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню в частині визнання особи такою, що втратила права користування житловим приміщенням, оскільки судом встановлено, що позивачі є співвласниками квартири, у якій зареєстрована відповідач, однак більше шести місяців у ньому не проживає, не несе витрат по утриманню майна, що порушує право власності позивачів на вказану квартину. Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи або остаточного рішення суду. Виходячи зі змісту зазначеної норми права, поняття «знаття з реєстрації» нерозривно пов`язане з поняттям «житлові права» (право власності на житлове приміщення, право користування житловим приміщенням, визнання особи такою, що втратила право такого користування, виселення із займаного приміщення та інше). У зв`язку із цим, обов`язок щодо зняття з реєстрації за місцем проживання особи можливий для застосування при вирішенні спору про житлові права. Враховуючи викладене, обов`язок уповноваженого органу зняти з реєстрації особу, виникає з моменту остаточного рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а тому позовна вимога про зобов`язання органу реєстрації зняти відповідача із реєстраційного обліку місця проживання задоволенню не підлягає. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати у виді сплаченого судового збору у розмірі 768,40 грн., підлягають стягненню з відповідача на користь позивачів. Згідно ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Outcome: partial