Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-09 00:00:00

23 вересня 2014 року до Любешівського районного суду Волинської області з цивільним позовом до [PERSON] звернулась [PERSON]. Просить ухвалити рішення, яким виселити відповідача з належного їй житлового будинку по [ADDRESS]. Свої вимоги мотивує тим, що [PERSON], який був її зятем, систематично порушує правила співжиття: постійно зловживає спиртними напоями, погрожує, нищить належне позивачу майно, вчиняє насильство щодо її доньки [PERSON] та онуків, чим створює неможливі умови для спільного проживання. Позивач [PERSON] в судовому засідання позов підтримала, вказала про численні випадки насильства з боку відповідача, погрози тощо. Відповідач проти позову заперечив. Згідно з частиною 1 статті 11 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до статті 60, частини 1 статті 212 ЦПК кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім наявності підстав звільнення від доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення учасників процесу, проаналізувавши письмові докази, суд дійшов до таких висновків. Відповідно до частини 1 статті 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК), на яку покликається позивач, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Таким чином, цивільно-правова відповідальність за статтею 116 ЖК настає при руйнуванні чи псуванні житлового приміщення, або використанні його не за призначенням, або систематичному порушенні правил співжиття. Під систематичністю розуміється вчинення двох і більше правопорушень. При цьому необхідно, щоб така поведінка винної особи була предметом розгляду органів місцевого самоврядування, міліції, прокуратури, суду, громадських організацій тощо, а застосовані заходи попередження, громадського впливу виявились безрезультатними. На підтвердження позовних вимог позивачем подано наведені нижче докази. Довідкою Зарудчівської сільської ради Любешівського району Волинської області № 1533 від 08 вересня 2014 року стверджено те, що позивач [PERSON] є власницею житлового будинку по [ADDRESS]. Відповідно до відомостей будинкової книги, довідки про склад сім'ї відповідач зареєстрований та проживає у будинку [ADDRESS]. Згідно з рішенням Любешівського районного суду Волинської області від 18 березня 2005 року відповідач у період з 23 листопада 2002 року по 19 квітня 2005 року перебував у шлюбі з донькою позивача [PERSON]. З витягу з Журналу реєстрації заяв і повідомлень Любешівського РВ УМВС України у Волинській області вбачається, що 26 березня 2014 року о 19 годині 40 хвилин у міліцію надійшло повідомлення від чергової медсестри Любешівської центральної районної лікарні про доставлення малолітнього [PERSON] (онук позивача та син відповідача) з забоєм черевної стінки. Зазначено, що ці тілесні ушкодження дитина отримала внаслідок удару кулаком у живіт [PERSON]. Постановою слідчого про закриття кримінального провадження від 07 квітня 2014 року по вказаному вище факту констатовано, що [PERSON] отримав тілесні ушкодження у момент коли [PERSON] у вітальній кімнаті будинку сідав на диван та з власної необережності його штовхнув. Суду не подано відомостей про те, що згадану постанову слідчого у кримінально-процесуальному порядку скасовано. Отже, проаналізувавши подані позивачем докази, суд констатує відсутність жодної з передбачених статтею 116 ЖК підстав для виселення відповідача та необхідність відмови у позові за недоведеністю вимог. Питання про розподіл судових витрат слід вирішити відповідно до положень статті 88 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК). У зв'язку з відмовою у позові понесені позивачем судові витрати стягненню з відповідача не підлягають.

Outcome: dismissed