Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-13 00:00:00

24.01.2020 року до Жовтневого районного суду м. Харкова звернулась позивач [PERSON] з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] і просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме будинком, який розташований за адресою: [ADDRESS] ., стягнути з відповідачів судові витрати на правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн. та судовий збір у розмірі 840,00 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що позивач [PERSON] є власницею 1/6 частки житлового будинку, з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Позивач надала дозвіл [PERSON] , що на той час був чоловіком доньки позивача ( [PERSON] ) на реєстрацію місця проживання разом з його сином [PERSON] . Донька позивача розлучилась з [PERSON] на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 20.05.2019 року. Відповідно до наказу Жовтневого районного суду м. Харкова від 26.06.2019 року з [PERSON] стягнуті аліменти на користь [PERSON] , [INFO] , який також зареєстрований та мешкає разом з донькою позивача за адресою: [ADDRESS] . Добровільно відповідач відмовився звільняти дві кімнати, які він займає разом зі своїм сином [PERSON] , та не бажає зняття з реєстрації місця проживання, не зважаючи на те, що родиною для позивача він вже не є. У зв`язку з викладеним позивач позбавлена можливості вільного користування власним майном, не може зробити ремонт, якого потребує приміщення. Крім того неповнолітній онук позивача є свідком сварок, які відбуваються між донькою позивача та відповідачем. У зв`язку з викладеним, позивач, посилаючись на положення ст.ст. 319, 405 ЦК України вимушена звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 05.02.2020 року прийнято позов до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Призначено судове засідання. Разом з тим, 28.02.2020 року на адресу суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив, в якому відповідач просить суд відмовити у задоволенні вищевказаного позову у повному обсязі, заперечує щодо змісту та сплати позивачем витрат на правову допомогу, а також заперечує щодо обставин його реєстрації та проживання у спірному будинку, як вони викладені в позові, уточнивши, що зареєстрований він разом з сином за вказаною адресою з 29.05.2008 року з дозволу власника, самостійно виховує і утримує сина [PERSON] 12.03.2020 року на адресу суду за вх. №ЕП-1314 від представника позивача [PERSON] - [PERSON] надійшла відповідь на відзив, в якій остання просить задовольнити позовні вимоги позивача у повному обсязі. Відповідь на відзив помилково має другу назву «позовна заява про виселення», однак в судовому засіданні з`ясовано, що така помилка відбулась у зв`язку з особливостями реєстрації відповіді на відзив через систему «Електронний суд». Цього ж дня представником позивача подана заява про уточнення позову в частині правильного зазначення дати надання дозволу на реєстрацію відповідача - 29.05.2008 року, замість 10.01.2019 року - дати внесення даної інформації до Єдиного Державного Демографічного реєстру. 16.03.2020 року ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, що знаходиться за адресою: 61002, м. Харків, вул. Чернишевська, буд. 55. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 10.06.2020 року клопотання відповідача [PERSON] про заперечення проти розгляду цивільної справи в порядку спрощеного позовного провадження - залишено без задоволення. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили позов задовольнити, посилаючись на викладені в ньому обставини. При цьому позивач підтвердила, що відповідач з сином були зареєстровані за її згодою у належному їй будинку як члени родини її дочки, при цьому відповідачі проживали в належному їй будинку і на момент подачі цього позову і залишили місце реєстрації лише в квітні 2020 року після сварок. Також позивач пояснила, що її місце проживання зареєстровано за іншою адресою, а в спірному будинку вона почала проживати відтоді, як її дочка розлучилась з відповідачем. Відповідач [PERSON] проти задоволення позову заперечував у повному обсязі, підтвердив, що дійсно має на праві власності квартиру, однак у місті, яке належить до непідконтрольної Україні території в зоні АТО, при цьому будинок, в якому розташована квартира, на даний час частково зруйнований. Також відповідач пояснив, що він сам виховує сина, якому на даний час виповнилось 17 років, і підтвердив, що дійсно він залишив помешкання за адресою своєї реєстрації в квітні 2020 року через те, що мешканці почали ображати його дитину [PERSON] . Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, повідомлений про дату, час та місце судового засідання належним чином, надав письмову заяву, в якій просив розглянути вищевказану справу у його відсутність, у задоволенні позову - відмовити. Разом з тим відповідач [PERSON] є законним представником [PERSON] як його батько. Представник третьої особи Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради Рогожина В.В. брала участь у судових засіданнях, надала висновок служби щодо недоцільності визнання неповнолітнього [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, в подальшому представником третьої особи подана заява про розгляд справи за її відсутності і прийняття рішення з урахуванням інтересів дитини. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, приходить до наступних висновків. Позивач [PERSON] є власницею 1/6 частки житлового будинку, з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] - на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, серія та номер 6-307, виданого 19.03.2008 року державним нотаріусом П`ятої Харківської державної нотаріальної контори Жидельової А.Ю. та власницею 1/6 частки цього ж будинку - на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом серія та номер 3046, виданого 24.12.2012 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гаража Іриною Петрівною, що підтверджуються витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23.01.2020 року та копіями відповідних свідоцтв про право на спадщину (а.с.25-29). Разом з тим місце проживання [PERSON] з 26.12.2016 року зареєстровано за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорту позивача і визнано останньою в судовому засіданні (а.с.5-6). [PERSON] народилася [INFO] , про що зроблений відповідний актовий запис №527 та підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 01.07.1982 року, її батьками зазначені [PERSON] та [PERSON] (а.с.10). 13.07.2007 року [PERSON] , [INFO] , уклала шлюб з [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 13.07.2007 року. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу - « [PERSON] » (а.с.17). [PERSON] має сина [PERSON] , [INFO] , матір`ю якого записана [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 14.08.2003 року (а.с.24). [PERSON] померла [INFO] , про що зроблений відповідний актовий запис №0803 та підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 04.05.2005 року (а.с.49). Також у [PERSON] та [PERSON] [INFO] народився син [PERSON] , про що зроблено відповідний актовий запис №07 та підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 13.01.2010 року (а.с.11). З копії домової книги на будинок [ADDRESS] вбачається, що за вказаною адресою з 29.05.2008 року зареєстровано місце проживання відповідачів - [PERSON] , [PERSON] , що також підтверджено довідками відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУДМС України в Харківській області від 29.01.2020 року (а.с.18-19,37-38). В судовому засіданні позивачем визнано, що реєстрація відповідачів проведена за її згодою, як власниці. Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 20.05.2019 року шлюб, зареєстрований між [PERSON] і [PERSON] 13 липня 2007 року у відділі реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову № 1 Харківського міського управління юстиції під актовим записом №1083- розірвано (а.с.13-14). Відповідно до судового наказу Жовтневого районного суду м. Харкова від 26.06.2019 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/4 частини доходів платника аліментів, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 24.06.2019 року та до досягнення дитиною повноліття, тобто до [INFO] . Стягнуто з [PERSON] на користь держави судовий збір у розмірі 192, 10 грн. (а.с.15-16). З наданої суду копії виписки з медичної карти амбулаторного хворого щодо [PERSON] , зокрема, вбачається, що остання хворіє з 1993 року, останнє загострення хвороби почалося з 07.02.2020 року після великого психоемоційного навантаження. Рекомендовано продовжити лікування у лікаря-невропатолога з призначенням відповідної терапії (а.с.62-63). З листа заступника начальника Головного управління Національної поліції в Харківській області вбачається, що протягом 2020 на спецлінію «102» надійшло 5 викликів поліції за адресою: [ADDRESS] . В тому числі 05.03.2020 року о 20-03 та двічі 06.03.2020 р. о 15-53 і о 16.59 - телефонував [PERSON] , а також 06.03.2020 року останній звернувся із заявою про погрози з боку співмешканця колишньої дружини, а 05.03.2020 р. о 20-06 та 07.03.2020 року о 19-18 - телефонувала [PERSON] зі скаргами на колишнього чоловіка [PERSON] (а.с.91-92). Згідно з даними інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 12.03.2020 року [PERSON] належить на праві приватної власності квартира житловою площею 29,9 кв.м за адресою: [ADDRESS] (а.с.61). При цьому Кабінет Міністрів України 07.11.2014 року прийняв розпорядження № 1085-р, яким затвердив перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Згідно з додатком 1 до цього розпорядження, до таких населених пунктів віднесено м.Первомайськ Луганської області. Департамент служб у справах дітей виконавчого комітету Харківської міської ради надав висновок від 04.06.2020 року №296, в якому зазначений Департамент, як представник органу опіки та піклування, вважає за недоцільневизнання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням в будинку за адресою: [ADDRESS] (а.с.103-104). Згідно з ч. 1, 4 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (пункт другий вказаної статті). Право приватної власності, згідно частини четвертої наведеної статті Основного закону України, є непорушним. Зазначені положення кореспондуються з вимогами статті 319 ЦК України, відповідно до якої власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 321 вказаного кодексу визначено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1 ст. 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК Української РСР з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Згідно з ч. 4 ст. 156 ЖК Української РСР припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно з ч. 1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст. 12 ЦПК України та відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтями 77, 78, 79 ЦПК України встановлено правила визначення належності, допустимості, достовірності та достатності доказів. Статтею 82 ЦПК України передбачені підстави звільнення від доказування, зокрема, в ч.1 зазначеної статті визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. В п. 27 постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. З урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обов`язок подавати докази покладається на сторони процесу, а суд зобов`язаний розглядати справу виключно на підставі поданих сторонами доказів і в межах заявлених позовних вимог. В якості підстав для задоволення позову про визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням, позивач вказує на порушення її прав власника, однак не посилається на тривале непроживання відповідачів на спірній жилплощі, навпаки учасниками справи визнано, що відповідачі залишили спірну житлову площу лише в квітні 2020 року в результаті сварок. При цьому надані позивачем письмові докази не підтверджують будь-які факти порушення її прав як власника, натомість матеріали справи містять дані щодо реєстрації позивача за іншою адресою, ніж та, де знаходиться належне їй нерухоме майно. Медична документація щодо позивача свідчить лише про наявність у неї хронічних хвороб. Отже суд приходить до висновку, що позивачем не надано суду жодних належних і допустимих доказів на підтвердження обставин, які зазначені у позові та визначені законом як підстава для визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Враховуючи викладене, позов [PERSON] задоволенню не підлягає у зв`язку з його недоведеністю. Разом з тим позивачем при зверненні з позовом не було обрано такий спосіб захисту її прав, як виселення відповідачів. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують в державах - учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (Проніна проти України, №63566/00, пр.23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 р.). За приписами ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно із ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні позову відмовлено в повному обсязі, суд покладає всі понесені позивачем судові витрати на позивача. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed