Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-28 00:00:00

22.12.2017 року до Жовтневого районного суду м. Харкова надійшла позовна заява позивача [PERSON] до відповідача [PERSON]. В позовній заяві позивач просить суд надати їй дозвіл на виїзд дочки, [PERSON], [INFO], за кордон (межі держави Україна) без дозволу (згоди) батька дитини, [PERSON] на наступні терміни: - з 15 березня 2018 року по 20 квітня 2018 року - до Республіки Польща; - з 15 березня 2018 року по 20 квітня 2018 року - до Італії (Італійської республіки); - з 15 червня 2018 року до 15 серпня 2018 року до Туреччини; - з 15 червня 2018 року до 15 серпня 2018 року до Італії (Італійської Республіки); - з 15 червня 2018 року до 15 серпня 2018 року до Греції; - з 15 жовтня 2018 року по 15 листопада 2018 року до Арабської Республіки Єгипет; - з 24 грудня 2018 по 31 січня 2019 року до Швейцарської конфедерації (Швейцарії); - з 24 грудня 2018 року по 31 січня 2019 року до Фінляндії. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначає, що з 15.08.2009 року вона та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Під час шлюбу [INFO] у сторін народилася дитина, [PERSON]. Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 08.07.2013 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. Після фактичного припинення шлюбних відносин позивач та відповідач живуть окремо, дочка проживає з позивачем. Батько [PERSON] самоусунувся від виконання будь-яких обов'язків з виховання дитини, утримання дочки з його боку тривало упродовж року після розірвання шлюбу. Крім того позивач зазначає, що відповідач безпідставно чинить позивачу перешкоди у здійсненні заходів, спрямованих на покращення здоров'я дитини, а саме відмовляється надати дозвіл на виїзд дочки за кордон для відпочинку та оздоровлення.Позивач вважає, що така позиція її колишнього чоловіка і батька дитини порушує її інтереси, унеможливлює користування законними правами, перешкоджає всебічному та гармонійному розвитку дитини та вказує на зловживання відповідачем юридичним статусом батька. На думку позивача країнами прибуття можуть бути традиційні для літнього відпочинку Туреччина, Італія, Греція. Весняний відпочинок доцільно провести в країнах, де, окрім морського узбережжя, дитина може ознайомитися із архітектурними та історичними об'єктами, особливостями природних краєвидів, рослинного та тваринного світу, такими країнами може стати Російська Федерація, Республіка Польща, інші країни Європи та усі країни Шенгенської Угоди. Осінні канікули співпадають з найбільш прийнятними кліматичними умовами для відпочинку в Арабській Республіці Єгипет. Зимові канікули доцільно провести в країнах, які традиційно асоціюються з новорічними святами та персонажами: це Швейцарія та Фінляндія. Зважаючи на довготривалість та вартісність судових процесів в Україні, окремі звернення до суду перед кожною запланованою подорожжю неодмінно призведуть до ухвалення нездійсненних рішень, які в усіх випадках набудуть чинності після спливу канікулярного часу дитини. Також подрібнення звернень із такими позовами за кількістю канікул в дитини стане непомірно затратним для позивача, тому позивач звернулась до суду з позовом саме з такими позовними вимогами. При цьому позивач, посилаючись на ряд нормативних актів та законів зазначає, що законодавство України в жодному документі не містить обмежень щодо кількості країн прямування та тривалості перебування дитини за кордоном, припис Правил перетинання державного кордону України громадянами України щодо зазначення в дозвільному документі держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі має диспозитивний характер та не є обмеженим неприпустимістю мати альтернативний варіант. У зв'язку з вищевикладеним позивач вимушена звернутися з позовною заявою до суду. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 03.04.2018 року за клопотанням представника відповідача [PERSON] залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Службу у справах дітей по Новобаварському району управління у справах дітей департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради. За клопотанням представників сторін та відповідача в судовому засіданні оголошувались перерви для мирного врегулювання спору і добровільного нотаріального оформлення згоди батька на виїзд дитини за кордон у супроводі матері. В судове засідання позивач не з'явилась, справу розглянуто за участю представника позивача [PERSON], яка позов підтримала в повному обсязі, посилаючись на викладені в ньому обставини, зазначила, що позовні вимоги стосовно декількох періодів і країн позивачем уточнюватись не будуть, оскільки компроміс між батьками дитини щодо напрямку та часу можливого виїзду дитини у супроводі матері за кордон на відпочинок не досягнуто. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову в повному обсязі. Відповідач вважав кожний з зазначених в позові напрямків для виїзду дитини на відпочинок таким, що не відповідає інтересам і віку дитини та загрожує її здоров'ю, пропонував позивачу або організувати відпочинок дитини в межах України, або погоджувався на подорожування дитини за кордон, однак у супроводі не тільки позивача, а ще й бабусі, матері відповідача - [PERSON], або хрещеного батька дитини [PERSON]. Таку позицію відповідач мотивував тим, що не повною мірою довіряє позивачу. Представник відповідача [PERSON] позицію відповідача підтримала, зазначивши, що позовні вимоги в тому вигляді, в якому вони сформульовані в позові задоволенню взагалі не підлягають, посилаючись на вимоги закону та судову практику по аналогічним справам. Представник третьої особи Служби у справах дітей по Новобаварському району управління у справах дітей департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради надав суду заяву, в якій просить проводити розгляд справи у відсутність представника третьої особи та прийняти рішення по справі на розсуд суду в інтересах дитини. Суд, заслухавши вступне слово учасників справи, дослідивши письмові докази, приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, враховуючи наступне. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] народилась [INFO], про що Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції зроблено актовий запис №425 і підтверджується копієюї свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого 08.07.2011 року. Батьками дитини є [PERSON] та [PERSON], сторони в даній справі (а.с. 7). Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу - задоволено. Розірвано шлюб, зареєстрований 15.08.2009 року у відділі реєстрації актів цивільного стану м. Харкова Харківського міського управління юстиції, актовий запис №1371, між [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] (а.с. 8). Як вбачається з заяви [PERSON] приватному нотаріусу Харківського міського нотаріального округу Харківської області Білозьоровій Г.А., позивач просить приватного нотаріуса Білозьорову Г.А. передати відповідачу [PERSON] заяву, в якій вказує свій намір виїжджати за межі України з донькою з метою її лікування та відпочинку, які їй необхідні для оздоровлення по напряму лікаря. [PERSON] запропоновано не пізніше 10 днів з дня одержання цієї заяви передати приватному нотаріусу Харківського міського нотаріального округу Харківської області Білозьоровій Г.А. заяву, в якій батько дає свою згоду на тимчасові поїздки за кордон для лікування, туризму та відпочинку його доньки - [PERSON] (а.с.18). Відповідно до ч. 2 ст. 1 СК України регулювання сімейних відносин здійснюється цим Кодексом з метою: зміцнення сім'ї як соціального інституту і як союзу конкретних осіб; утвердження почуття обов'язку перед батьками, дітьми та іншими членами сім'ї; побудови сімейних відносин на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки; забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку. В ч.7-10 ст. 7 СК України закріплено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Згідно зі ст.ст. 3, 6 Конвенції «Про права дитини», ратифікованої постановою Верховної Ради України 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною асамблеєю ООН 20.11.1959 року у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральності та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю Відповідно до положень статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини і розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов'язків щодо дитини. Стаття 157 СК України передбачає, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57. Правила перетинання державного кордону громадянами України (зі змінами і доповненнями) передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до підпункту 1 пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий із батьків відсутній у пункті пропуску. За змістом законодавства, тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим із батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Надання дозволу на необмежений виїзд дитини за кордон без дозволу одного з батьків за рішенням суду законодавством не передбачено та суперечить положенням цього Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та статтей 141, 153, 157 СК України. З аналізу вказаних правових норм випливає, що сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків - батька і матері - у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей. При цьому, ухвалюючи рішення суд враховує, що надання за рішенням суду дозволу на майбутнє (ряд періодів в 2018 році та на початку 2019 року) на регулярні виїзди дитини за кордон без згоди батька без зазначення конкретної країни, в яку дозволяється виїзд, суперечить вищезазначеним нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини, чим фактично позбавить відповідача дитини можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею. Суд звертає увагу і на те, що надання дозволу на неодноразові виїзди дитини без згоди батька суперечить наведеним нормам законодавства, оскільки законодавець передбачив таке право на одноразовий виїзд за рішенням суду. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові № 6-15цс17 від 12 квітня 2017 року та висновку, що міститься в постанові Верховного Суду від 23.04.2018 року. Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 12 ЦПК України та згідно з ч.ч. 1, 5 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 82 ЦПК України передбачені підстави звільнення від доказування, зокрема, в ч.1 зазначеної статті визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. В даному випадку позивачем сформульовані позовні вимоги таким чином, що одні й ті ж проміжки часу впродовж одного року пропонуються для відвідування одразу двох країн дитиною у супроводі матері. У разі задоволення таких вимог порушення прав батька дитини відносно виховання та спілкування з дитиною неминучі, оскільки з огляду на стосунки батьків, що проживають окремо, батько не зможе отримати точну інформацію щодо країни перебування його дитини в конкретний проміжок часу. Взагалі наміри позивача щодо одночасних кількох подорожей до різних країн впродовж року не підтверджені жодними доказами і не відповідають вимогам закону, що передбачає можливість врегулювання зазначених питань в судовому порядку шляхом надання дозволу на виїзд до конкретної країни на конкретний проміжок часу. Нотаріально оформлена заява, адресована відповідачу з проханням надати згоду на тимчасові поїздки за кордон для лікування, відпочинку та туризму доньки [PERSON] у супроводі матері [PERSON] також не може бути доказом порушення передбачених законом прав позивача та дитини, оскільки також не містить конкретного проміжку часу та конкретної країни прямування. Обрання ж судом самостійно одного проміжку часу для виїзду дитини до однієї з країни у супроводі матері без згоди батька із всього переліку, що міститься в позовних вимогах, не відповідає вимогам чинного законодавства та може призвести до порушення як прав дитини, так прав, обов'язків та інтересів батьків, тому суд не вдається до оцінки вимог і заперечень сторін щодо кожного періоду виїзду, що містять позовні вимоги. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що пред'явлені позовні вимоги не підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed