Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-02 00:00:00

22.04.2016 року [PERSON] звернувся до Овідіопольського районного суду Одеської області з позовом до [PERSON] про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, в обґрунтування якого зазначив, що він і відповідач перебувають у зареєстрованому шлюбі з 05.06.2004 року.У шлюбі ними було набуто майно квартиру, що розташована за адресою: Одеська обл., Овідіопольський район, с. Мізікевича, вул. Жемчужна, ж/м «Дружний»[ADDRESS], яку позивач вважає обєктом спільної сумісної власності, оскільки майнові права на неї було придбано хоча і на імя відповідача, однак за кошти позивача, які з огляду на презумпцію спільної сумісної власності майна, набутого у шлюбі, позивач вважає спільними коштами сторін як подружжя. В порядку поділу спільного майна подружжя позивач просив припинити право спільної сумісної власності його та відповідача на спірну квартиру і визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири, іншу 1/2 частину залишити у власність відповідача. Представник позивача\~в судовому засіданні позов підтримав та просив суд його задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав та просив суд відмовити у його задоволенні в повному обсязі. До суду також було надано письмові заперечення проти позову, в яких відповідач стверджує про неналежність та недопустимість доказу розписки, яку надано позивачем в підтвердження розрахунку за придбання спірної квартири, та посилається на умови шлюбного договору, відповідно до якого сторони домовилися, що спірна квартира буде придбана відповідачем за кошти, які є її особистою приватною власністю, буде оформлена на її імя та буде її особистою приватною власністю. Взявши до уваги усні та письмові пояснення і заперечення представників сторін, дослідивши надані суду і долучені до матеріалів справи письмові докази по справі, заслухавши показання свідків, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі, з наступних підстав. Відповідно до положень ст.60, ч.1 ст.70 СК України\~майно набуте подружжям за час шлюбу належить їм на праві спільної сумісної власності і у разі його поділу частки дружини та чоловіка є рівними. Згідно з ч.1\~ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч.1\~ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Як зазначено в п.23\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті\~60,\~69Сімейного кодексу України, ч.3\~ст.368 Цивільного кодексу України), відповідно до частин 2, 3\~ст. 325 Цивільного кодексу України\~можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до частин 2, 3\~статті 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, який було укладено 5 червня 2004 року у Міському відділі реєстрації актів громадянського стану Одеського обласного управління юстиції, про що зроблено актовий запис № 489. 22.01.2016 між позивачем та агентством нерухомості «Агентство «[PERSON]» ТОВ було укладено угоду-замовлення на надання інформаційно-посередницьких послуг, повязаних з пошуком обєкта нерухомості для подальшого придбання у власність. Як пояснив представник позивача і підтвердив допитаний свідок [PERSON], яка діяла від імені «Агентство «[PERSON]» ТОВ на підставі довіреності, агентство запропонувало [PERSON] варіант придбання однокімнатної квартири, яка розташована за будівельною адресою: Одеська обл., Овідіопольський район, с. Мізікевича, ж/м «Дружний», масив 10, будівельний номер квартири 73. Майнові права на зазначену квартиру належали [PERSON] відповідно до додаткової угоди № 1 від 24.07.2013 року до Договору пайової участі у будівництві обєкта нерухомого майна № 9/73-1 від 25.12.2012 року про заміну сторони, укладеної між ТОВ «Кадор» (підприємство, що здійснювало будівництво), [PERSON] (первісний пайовик) і [PERSON] (новий пайовик, якому відступлено права первісного пайовика). 27.01.2016 між позивачем і [PERSON], яка діяла на підставі довіреності від [PERSON] від 01.12.2015 року, за посередництвом «Агентства «[PERSON]» ТОВ, було підписано договір № 05/5 про намір укласти угоду, за яким вони домовилися у строк до 05.02.2016 року укласти договір відчуження 1-кімнатної квартири, що розташована за адресою: Одеська обл., Овідіопольський район, с. Мізікевича, ж/м «Дружний», масив 10, будівельний номер квартири 73, за ціною, еквівалентною 45\~000 доларів США. В рахунок майбутньої угоди щодо відчуження названого обєкта позивач передав [PERSON] аванс у розмірі 26\~000 грн., що еквівалентно 1\~000 доларів США, що підтверджуються договором № 05/5 від 27.01.2016 року. Як пояснила допитаний свідок [PERSON], яка підписувала договір № 05/5 від 27.01.2016 року від імені «Агентство «[PERSON]» ТОВ на підставі довіреності, відповідача на час укладення цього договору вона жодного разу не бачила, відповідач не брала участі в огляді квартири, погодженні умов договору, сплаті авансу. 29.01.2016 року між позивачем і відповідачем було укладено шлюбний договір, відповідно до якого сторони домовилися про те, що квартира, яка розташована за адресою: Одеська обл., Овідіопольський район, с. Мізікевича, вул. Жемчужна, ж/м «Дружний»[ADDRESS] (будівельна адреса: Одеська обл., Овідіопольський район, с. Мізікевича, ж/м «Дружний», масив 10, квартира 73) буде придбана [PERSON] за кошти, які є її особистою приватною власністю, у звязку з чим квартира буде оформлена на імя відповідача і буде її особистою приватною власністю. Однак кошти за придбання майнових прав на спірну квартиру були сплачені позивачем, який спочатку вніс авансовий платіж, а потом здійснив повний розрахунок з [PERSON] як довіреною особою [PERSON] на підставі довіреності від 01.12.2015 року, за передання майнових прав на спірну квартиру, що підтверджуються розпискою від 29.01.2016 року, складеною [PERSON] Згідно з розпискою, саме позивач передав [PERSON] грошові кошти у розмірі 45\~000 доларів США в рахунок вартості квартири. Судом також встановлено, що 29.01.2016 року ТОВ «Кадор», [PERSON] (Пайовик 2) і [PERSON], яка діяла на підставі довіреності від [PERSON] від 01.12.2015 року (Пайовик 1), було підписано додаткову угоду № 2 до Договору пайової участі у будівництві обєкта нерухомого майна № 9/73-1 від 25.12.2012 року про заміну сторони, відповідно до п.1, 3 якої всі права і обовязки Пайовика 1 за договором пайової участі у будівництві обєкта нерухомого майна № 9/73-1 від 25.12.2012 року перейшли до Пайовика 2, а розрахунки між Пайовиком 1 і Пайовиком 2 визначаються окремим договором між ними. Відповідачем не надано суду окремого договору, який підтверджував би характер і суму розрахунків, проведених між нею і [PERSON] або його довіреною особою [PERSON] Посилання відповідача, що додатковою угодою № 2 від 29.01.2016 року до договору пайової участі у будівництві обєкта нерухомого майна № 9/73-1 від 25.12.2012 року про заміну сторони встановлено, що сума в розмірі 252\~837,53 грн., що в еквіваленті складає 31\~632,37 доларів США, сплачена Пайщиками ([PERSON] і [PERSON] М.) і зарахована в якості оплати з виконання договірних зобовязань [PERSON], не беруться судом до уваги з таких підстав. Як встановлено судом, майнові права на зазначену квартиру первісно належали [PERSON] як первинному Пайовику у Договорі пайової участі у будівництві обєкта нерухомого майна № 9/73-1 від 25.12.2012 року, укладеному між ним і ТОВ «Кадор», за яким ТОВ «Кадор» зобовязалося побудувати і здати в експлуатацію обєкт будівництва і передати у власність Пайовика безумовне майнове право на зазначену квартиру, яке після державної реєстрації стає правом власності Пайщика на квартиру як на нерухомість, а Пайовик зобовязався сплатити на користь ТОВ «Кадор» суму Договору 252\~837,53 грн., що в еквіваленті складає 31\~632,37 доларів США (п.2.1, 2.2, 2.4, 3.1, 5.2 Договору). Сума Договору № 9/73-1 від 25.12.2012 року у розмірі 252\~837,53 грн. була повністю сплачена ТОВ «Кадор» [PERSON], що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера № 600 від 25.12.2012 року. На підставі додаткової угоди № 1 від 24.07.2013 року до Договору № 9/73-1 від 25.12.2012 року [PERSON] передав свої права і обовязки за договором [PERSON] Відповідно до умов цієї додаткової угоди № 1, сума у розмірі 252\~837,53 грн., вже сплачена [PERSON] на користь ТОВ «Кадор», зарахувалася як оплата з виконання договірних обовязків новим пайовиком, а не сплачувалася [PERSON] на користь ТОВ «Кадор». Розрахунки між [PERSON] і [PERSON] було визначено окремим договором між ними. На підставі додаткової угоди № 2 від 29.01.2016 року до Договору № 9/73-1 від 25.12.2012 року [PERSON], в свою чергу, передав права і обовязки за договором [PERSON] Відповідно до умов цієї додаткової угоди № 2, сума у розмірі 252\~837,53 грн., вже сплачена [PERSON] на користь ТОВ «Кадор» і зарахована як оплата з виконання договірних обовязків [PERSON], зарахувалася як оплата з виконання договірних обовязків з новим пайовиком, а не сплачувалася відповідачем на користь ТОВ «Кадор». Відповідно до п.3 цієї додаткової угоди № 2 розрахунки між [PERSON] і [PERSON] визначаються окремим договором між ними. Таким чином, зазначена додаткова угода № 2 від 29.01.2016 року до Договору № 9/73-1 від 25.12.2012 року є доказом набуття відповідачем прав у взаємовідносинах з ТОВ «Кадор», однак не визначає, на підставі чого якого саме, платного чи безоплатного, правочину між [PERSON] (його довіреною особою [PERSON]М.) і [PERSON] такі права було відчужено [PERSON] (його довіреною особою [PERSON]М.) і набуто [PERSON], відсилаючи до окремих правовідносин, не врегульованих Договором пайової участі у будівництві обєкта нерухомого майна № 9/73-1 від 25.12.2012 року і додатковою угодою № 2 до нього. Суд встановив, що передання [PERSON], яка діяла від імені та в інтересах [PERSON], майнових прав на спірну квартиру не було безоплатним, оскільки договором № 05/5 від 27.01.2016 року про намір укласти угоду встановлено вартість відчуження квартири і зафіксовано сплату авансу. Безоплатність передання [PERSON], яка діяла від імені та в інтересах [PERSON], майнових прав на спірну квартиру також не стверджується сторонами спір у справі стосується того, хто саме сплатив грошові кошти за набуття прав на квартиру. При цьому відповідач стверджує, що придбала її за особисті грошові кошти відповідно до наміру, зафіксованому у шлюбному договорі сторін, однак у порядку, встановленому процесуальним законодавством, суду не було надано належних і допустимих доказів цього. У судових засіданнях 27.07.2016 року та 03.08.2016 року представником відповідача було заявлено клопотання про долучення до матеріалів справи розписки, яка, за твердженням представника відповідача, підтверджувала, що розрахунок з [PERSON] за передання майнових прав на спірну квартиру було проведено саме відповідачем. Однак судом відхилено зазначене клопотання, оскільки стороною відповідача було порушено порядок подання доказів, встановлений процесуальним законом: доказ у вигляді розписки було подано після початку розгляду справи по суті, після надання пояснень представниками сторін і заслуховування показів свідка, допитаного за клопотанням сторони позивача. При чому у попередньому судовому засіданні суд звертав увагу представника відповідача на обовязок подання доказів до початку розгляду справи по суті і попередив про наслідки порушення такого обовязку. Таким чином, суд виконав свій обовязок сприяння всебічному і повному зясуванню обставин справи у спосіб, передбачений ч.4 ст.10 ЦПК України: розяснив особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, попередив про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяв здійсненню їх прав. Однак ані доказу у вигляді розписки, ані інформації про складнощі в її отриманні, ані клопотання про її витребування стороною відповідача суду подано не було. Відповідно до частин 1, 2 ст.131 ЦПК України, сторони зобовязані подати свої докази суду до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, до початку розгляду справи по суті. Докази, подані з порушенням вимог, встановлених частиною першою цієї статті, не приймаються, якщо сторона не доведе, що докази подано несвоєчасно з поважних причин. Відповідно до ч.1 ст.137 , у випадках, коли щодо отримання доказів у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, є складнощі, суд за їх клопотанням зобовязаний витребувати такі докази. Клопотання про витребування доказів має бути подано до або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті із долученням відомостей про неможливість отримання таких доказів особисто стороною або іншою особою, яка бере участь у справі. На питання суду щодо поважності причин замовчування наявності доказу, про долучення якого стороною відповідача заявлено клопотання тільки 27.07.2016 року, представник відповідача пояснив, що відповідна розписка знаходилася в іншої особи брата відповідача, з яким відповідач втратила звязок, однак доказів цього надано не було. Представник відповідача також не зміг пояснити, чому стороною відповідача не було вчасно подано клопотання про витребування відповідного доказу з огляду на те, що втрата звязку з особою, в якої знаходиться доказ, є складнощами в отриманні доказів у розумінні ч.1 ст.137 ЦПК України. Разом з тим, в матеріалах справи наявна розписка від 29.01.2016 року, складена [PERSON], згідно з якою позивач передав [PERSON] грошові кошти у розмірі 45\~000 доларів США в рахунок вартості квартири. Суд бере до уваги, що на обставину існування такої розписки позивач посилався з самого початку судового процесу, і обставини, які складають зміст розписки, заявлені підставою позову. Між тим, стороною відповідача до судового засідання 27.07.2016 року жодного разу не заявлялося про існування якоїсь іншої розписки, зміст якої суперечить розписці, наданій позивачем. Надання переваги одній зі сторін щодо дотримання правил подання доказів є порушенням приписів частин 1, 2 ст.10 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін ; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості . Суд дійшов висновку, що немотивоване порушення встановленого процесуального закону при поданні стороною відповідача доказу у вигляді розписки, написаної, за твердженням сторони відповідача, [PERSON], обумовлене встановленою у попередніх судових засіданнях неможливістю виклику самої [PERSON] в якості свідка та, відповідно, неможливістю встановлення або спростування обставини написання розписки, яку надала сторона відповідача, саме [PERSON], а не іншою особою. Так, у судовому засіданні судом було задоволено клопотання представника відповідача про виклик [PERSON] і допит її в якості свідка. Виклик [PERSON] у судові засідання здійснювався судом неодноразово; відповідачу було також надано можливість особисто забезпечити явку свідка та направити повістку про виклик самостійно. Однак з відповідей служб поштового звязку стало відомо, що свідок за повідомленою відповідачем адресою не проживає. На запит суду про зареєстроване місце проживання [PERSON] було отримано відповідь, що зазначена особа зареєстрована за тією самою адресою, за якою вона викликалась до суду. Іншої адреси її проживання суду повідомлено не було. Таким чином, суд знаходить доведеною належним чином ту обставину, що гроші в рахунок вартості спірної квартири сплатив саме позивач, що підтверджуються розпискою від 29.01.2016 року, складеною [PERSON] Наявність у позивача необхідних коштів для здійснення розрахунків підтверджується випискою про рух коштів за рахунком [PERSON] № 207000042327, відкритим у ПАТ «Фарфін Банк», за період з 01.01.2013 року по 30.03.2015 року. Представником відповідача було зазначено в усних поясненнях, що кошти на придбання майнових прав на спірну квартиру було надано відповідачу її батьком-підприємцем, однак жодних письмових доказів цього суду стороною відповідача не надано. Підтвердження ж цієї обставини показаннями свідка брата відповідача [PERSON] не є допустимим засобом доказування, оскільки факт передання грошових коштів у розмірі 45\~000 доларів США має бути підтверджений письмовими доказами, оскільки є правочином (незалежно від того, чи передавалися такі грошові кошти в дар, у випадку чого договір має бути посвідчено нотаріально ч.5 ст.719 ЦК України, або ж, наприклад, в якості предмета позики, у випадку чого договір має бути укладено у письмовій формі). Згідно з ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до абзацу другого п.12 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення,а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК визначені прямо (частина друга статті 937, частина третя статті 949 ЦК). Суд також критично оцінює показання свідка [PERSON] в частині того, хто здійснював розрахунок з [PERSON], яка діяла від імені та в інтересах [PERSON], за передання майнових прав на спірну квартиру, з таких підстав. Так, свідок пояснив, що 29.01.2016 року передавав грошові кошти [PERSON] саме він, свідок, при чому у розмірі 45\~000 доларів США, які особисто перераховував. Однак, як слідує з письмового доказу, наявного у матеріалах справи договору № 05/5 від 27.01.2016 року про намір укласти угоду 27.01.2016 року позивач і [PERSON] домовилися у строк до 05.02.2016 року укласти договір відчуження спірної квартири за ціною, еквівалентною 45\~000 доларів США, і в рахунок майбутньої угоди [PERSON] було передано аванс у розмірі 26\~000 грн., що еквівалентно 1\~000 доларів США. Відповідно, залишок суми, яку мало бути передано [PERSON], склав 44\~000 доларів США. Як пояснила допитаний свідок [PERSON], яка виступала посередником при укладенні договорів щодо відчуження спірної квартири від імені «Агентство «[PERSON]» ТОВ на підставі довіреності і була присутньою при перерахуванні і переданні грошових коштів, їх сума 29.01.2016 року склала 44\~000 доларів США, які разом з 1\~000 доларів США, переданих 27.01.2016 в якості авансу, і склали загальну вартість відчуження квартири у 45\~000 США, як і було погоджено в договорі № 05/5 від 27.01.2016 року про намір укласти угоду. Свідок [PERSON] також пояснила, що і сплату авансу у розмірі 1 000 доларів США, і остаточний розрахунок на решту суми 44\~000 доларів США здійснював позивач. Оцінюючи показання допитаних свідків, суд враховує, що [PERSON] є братом відповідача, а з позивачем у нього, за власним висловлюванням свідка, «добре натягнуті стосунки», а також звертає увагу на невідповідність показань свідка наявним у справі письмовим доказам і протиріччя у самих показаннях свідка щодо того, що 29.01.2016 року [PERSON] було складено розписку в підтвердження отримання грошових коштів від [PERSON], однак він не знає, на імя кого було складено таку розписку (хоча розписка, як пояснив свідок, писалася за його власним наполяганням і тривалий час зберігалася у нього). Суд також бере до уваги, що клопотання про виклик свідка [PERSON] було заявлено після надання сторонами пояснень, і показання свідка фактично склали нову версію обставин справи, на яку сторона відповідача не посилалася у наданих раніше письмових запереченнях проти позову (зокрема, що кошти в рахунок вартості спірної квартири передавалися [PERSON], що [PERSON] видавалася якась інша розписка, ніж та, що наявна в матеріалах справи, що сторони мали намір придбати спірну квартиру на імя спільної дитини). Між тим, свідок [PERSON] є сторонньою для сторін у справі і незацікавленою особою, чиї показання відповідають тим письмовим доказам, що наявні у матеріалах справи, в тому числі розписці від 29.01.2016 року, наданій позивачем. Посилання відповідача на те, що вартість квартири у 45\~000 доларів США, зазначена у розписці від 29.01.2016 року, не відповідає сумі 31\~632,37 доларів США (еквівалент 252\~837,53 грн.), яка була встановлена у Договорі пайової участі у будівництві обєкта нерухомого майна № 9/73-1 від 25.12.2012 року і додатковій угоді № 2 до нього, не свідчить про неналежність розписки як доказу, оскільки ці суми сплачено у різних правовідносинах: першу сплачено [PERSON] (його довіреній особі [PERSON]М.) в межах правочину щодо відчуження майнових прав, при чому ТОВ «Кадор» не є учасником цього правочину; а другу на користь ТОВ «Кадор» в межах правочину щодо будівництва і здачі обєкта нерухомості в експлуатацію. Судом також не беруться до уваги посилання відповідача на те, що у розписці від 29.01.2016 року грошові зобовязання визначені в іноземній валюті, оскільки нормами чинного законодавства не передбачена нікчемність розписки в разі визначення у ній грошових зобовязань в іноземній валюті. Визначення зобовязань у валюті, а не в гривні, не порушує прав сторін і не впливає на оплатний характер відчуження майнових прав на спірну квартиру. Сумніви відповідача у тому, що розписку від 29.01.2016 року було складено саме [PERSON] представником [PERSON], не знайшли підтвердження у судовому засіданні. У розписці зазначено ідентифікаційні дані особи, якою розписка складена: повні прізвище, імя, по батькові, та поставлено її підпис. Допитаний свідок [PERSON], яка була присутня при підписанні додаткової угоди № 2 від 29.01.2016 року до Договору № 9/73-1 від 25.12.2012 року, також підтвердила факт написання при цьому розписки від 29.01.2016 року саме тією [PERSON], яка підписувала зазначену додаткову угоду № 2 від 29.01.2016 року. Розписка від 29.01.2016 року підтверджує отримання [PERSON] від позивача грошових коштів в рахунок погашення вартості квартири № 75 (будівельний № 73), проектною площею 43,60 м2, яка розташована у ЖК «Третя Жемчужна». З урахуванням всіх обставин пошуку спірної квартири і підписання попередніх документів за посередництва агентства нерухомості, складання всіх документів, датованих 29.01.2016 року, за участю одного кола осіб, враховуючи пояснення свідка, суд дійшов висновку, що зазначених у розписці відомостей достатньо для ідентифікації спірної квартири. Таким чином, умови шлюбного договору від 29.01.2016 року, укладеного між сторонами, щодо набуття відповідачем спірної квартири за її особисті кошти не було виконано квартиру було придбано за кошти позивача, які він з огляду на презумпцію спільної сумісної власності майна, набутого у шлюбі, вважає спільними коштами подружжя. 29.01.2016 року відповідачем і ТОВ «Кадор» на виконання договору пайової участі у будівництві обєкта нерухомого майна № 9/73-1 від 25.12.2012 року було підписано акт приймання-передання у тимчасове користування квартири № 75 (будівельний № 73) загальною площею 43,6 м2, яка розташована за адресою: Одеська обл., Овідіопольський район, с. Мізікевича, ж/м «Дружний», вул. Жемчужна, ЖК № 1 (скоригована будівельна адреса). Актом приймання-передання від 03.03.2016 року, складеним ТОВ «Кадор» і відповідачем було скориговано будівельну адресу спірної квартири: Одеська обл., Овідіопольський район, с. Мізікевича, ж/м «Дружний», вул. Жемчужна, ЖК № 1, кв. 75; також скориговано загальну площу квартири 42,3 м2. Право власності на спірну квартиру було зареєстровано за відповідачем 31.03.2016 року, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна № 56790571 від 06.04.2016 року. Отже, 31.03.2016 року було проведено державну реєстрацію права власності на спірну квартиру, що обумовлює можливість її поділу як майна, набутого подружжям за час шлюбу, яке належить сторонам на праві спільної сумісної власності. На підставі вищенаведеного, з урахуванням того, що спірна квартира була придбана сторонами під час шлюбу, кошти за набуття майнових прав на неї було сплачено позивачем, однак оформлено квартиру на імя відповідача, за відсутності обставин, які свідчили б про необхідність відступити від рівності часток при поділі майна, що є у спільній сумісній власності, враховуючи зміст заявлених позовних вимог, суд вважає, що наявні усі правові підстави для їх задоволення у повному обсязі.

Outcome: approved