Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-17 00:00:00

24.06.2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просить стягнути: матеріальну шкоду, завдану внаслідок ДТП, у розмірі 107 896 грн. 12 коп., витрати за проведення автотоварознавчого дослідження у розмірі 1000 грн., моральну шкоду у розмірі 10\~000 грн., витрати на правову допомогу 3300 грн., сплачений судовий збір. В своїх доводах посилається на те, що 18.12.2013 року за участі її автомобіля та автомобіля [PERSON] сталася ДТП, внаслідок якого її автомобілю завдані матеріальні збитки. Постановою суду від 07.02.2014 року винуватим у вчиненні вказаного ДТП визнано відповідача [PERSON] Згідно з рахунком фактурою від 03.02.2014 року вартість пошкоджених деталей автомобіля складала 63\~263 грн. Після ДТП та до теперішнього часу відповідач не відшкодував завдані з його вини збитки навіть частково. Оскільки ремонт її автомобіля не проводився, то 19.01.2016 року було проведено автотоварознавче дослідження, згідно з яким визначено вартість відновленого ремонту її автомобіля у розмірі 107\~896 грн. 12 коп. Провести оцінку пошкоджень автомобіля вона вимушена була, оскільки перша оцінка проводилась два роки назад, а розмір шкоди визначається саме на час проведення відновленого ремонту згідно зі ст. 1192 ЦК України, тому саме ця вартість повинна бути стягнута з відповідача. Внаслідок ДТП їй була спричинена моральна шкода, яка полягає в тому, що значні механічні пошкодження її автомобіля призвели до неможливості експлуатації автомобіля протягом тривалого періоду часу, що стало причиною її моральних страждань і переживань, протягом тривалого часу вона позбавлена ??справного автомобіля, повністю вибита з нормальних, усталених, звичних і необхідних для її умов життя і роботи, вона змушена відриватися від основної роботи, займатися збором необхідних документів, проводити експертне автотоварознавчого дослідження автомобіля, що вимагало від неї величезних витрат часу і сил, вона змушена була відпрошуватися з роботи, переносити запланований зустрічі і заходи на інший час, що в свою чергу негативно відбивалося на успішності в справах, її пунктуальності, відносинах з колегами по роботі, а також ділової репутації в цілому. Вона відчуває дискомфорт і душевні страждання через те, що змушена звертатися за судовим захистом, витрачати особисті заощадження на ремонт автомобіля, і нести інші витрати матеріального характеру, пов'язані з її зверненням до суду. Саме позивачу належить право вибору до кого звертатися з позовом про відшкодування завданої шкоди, тому вона звертається безпосередньо до винуватою особи [PERSON], незважаючи на те, що відповідач застрахований. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, надав пояснення відповідно до викладених в позові вимог. Зазначив, що автомобіль на день складання висновку 19.01.2016 року не був відновлений. Коло відповідачів визначає позивач, тому предявлення вимог до осіб, яких вказує відповідач, є безпідставним. Відповідач та його представник проти задоволення позову заперечували повністю, представник зазначив, що правова позиція Верховного Суду України висловлена в постанові від 20.01.2016 р. на цю справу не поширюється. Закон України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у ст. 22.1 зазначає, що при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. Тому просить залишити Страхове товариство «Гарантія», співвідповідачем за позовом [PERSON] і стягнути на її користь з цього товариства страхову суму за полісом виданим [PERSON] Не погоджується з оцінкою автотоварознавчого дослідження від 19.01.2016 року, це лише думку спеціаліста, при проведенні дослідження відповідач не запрошувався на дослідження, невідомо коли був відремонтований автомобіль - в 2013 році, або в 2016 році. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. 18.12.2013 року [PERSON], керуючи автомобілем [NUMBER] по Бєлгородському шосе 2, відповідно до дорожньої обстановки не вірно обрав безпечну швидкість руху, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем «ВАЗ» д/н 93778ХК під керуванням водія [PERSON], з автомобілем [NUMBER], під керуванням водія [PERSON], та з автомобілем [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] Постановою Київського районного суду м. Харкова від 07.02.2014 року [PERSON] визнано винуватим у вчиненні вказаного ДТП, притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП. Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 10.07.2009 року, позивач [PERSON] (до реєстрації шлюбу [PERSON]) є власником автомобілю [NUMBER]. Відповідно до протоколу огляду транспортного засобу від 13.01.2014 року складеного оцінювачем [PERSON], що має кваліфікаційне свідоцтво оцінювача МФ №8708, спеціалізація «оцінка колісних транспортних засобів», було здійснено огляд автомобілю [NUMBER] та встановлено характер ушкоджень, пошкоджені деталі (т. 1 а.с. 112-126). В січні 2016 року позивачка звернувся до ТОВ «РАДАР-1» з метою визначення вартості майнової шкоди завданої її автомобілю внаслідок ДТП. Відповідно до звіту №04381 про оцінку вартості шкоди, завданої власнику КТЗ від 19.01.2016 року, проведеної оцінювачем [PERSON], вартість відновлювального ремонту з урахуванням фізичного зносу автомобіля [NUMBER] станом на 19.01.2016 року складає 107\~896 грн. 12 коп. (з урахуванням ПДВ) (т. 1 а.с. 96-126). Згідно з полісом № АС/8738602 обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 21.11.2013 року, автомобіль [NUMBER] був застрахований відповідачем [PERSON] у СТ ТОВ «Гарантія». Ліміт страхової суми за завдану шкоду майну становить 50 000 грн., строк дії договору від 22.11.2013 до 21.11.2014 року, розмір франшизи 1000 грн. З урахуванням уточнених (кінцевих) вимог позивач просив стягнути спричинену неправомірними діями [PERSON] шкоду безпосереднього з відповідача як винуватою особи. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. До сфери обовязкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон № 1961-IV). Метою здійснення обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон № 1961-IV (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоровю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. Обєктом обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, повязані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоровю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV). Згідно зі статтею 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоровю та/або майну потерпілого. Як передбачено статтею 1194 ЦК України, в разі, якщо страхової виплати (страхового відшкодування) недостатньо для повного відшкодування шкоди, завданої особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, ця особа зобовязана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Сторонами договору обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу. Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди породжує деліктне зобовязання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обовязок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така дорожньо-транспортна пригода слугує підставою для виникнення договірного зобовязання згідно з договором обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника в договірному зобовязанні ним є страховик. Разом із тим, зазначені зобовязання не виключають одне одного. Деліктне зобовязання первісне, основне зобовязання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, в результаті якої завдана шкода, буде кваліфікована як страховий випадок. Одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обовязково припиняє деліктне зобовязання, оскільки страхового відшкодування може бути недостатньо для повного покриття шкоди, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобовязаною. При цьому, потерпілий стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів не є, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобовязаний виконати обовязок зі здійснення страхового відшкодування. Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обовязковим для неї (частина друга статті 14 ЦК України). Відповідно до статті 511 ЦК України зобовязання не створює обовязку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобовязання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора. Згідно з частинами першою та четвертою статті 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобовязаний виконати свій обовязок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору. З огляду на вищенаведене, право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобовязує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобовязанні. Таким чином потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобовязань, деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав. Потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобовязання, не залежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. В такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором із відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обовязками страховика як сторони договору обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності. Аналогічна правова позиці висловлена Верховним Судом України в постанові від 20.01.2016 року у справі №6-2808цс15. Враховуючи, що право позивачки як потерпілої на відшкодування шкоди її заподіювачем ([PERSON]В.) є абсолютним і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди ([PERSON]В.) застрахована, беручи до уваги, що позивачу не були здійснені страхові виплати, то позивач має законні та обґрунтовані підстави відмовитися від права вимоги до СТ ТОВ «Гарантія» та безпосередньо звернутися з вимогами про відшкодування завданої внаслідок ДТП шкоди - до [PERSON] З вище вказаних підстав не можуть бути прийняті до уваги посилання представника відповідача щодо необхідності предявлення вимог до СТ ТОВ «Гарантія» в межах страхової відповідальності. Відповідно до ст. 1192 ЦК України, розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. При вирішенні питання про визначенні розміру завданої шкоди суд виходить з того, що позивачка здійснила ремонт свого пошкодженого автомобіля у січні 2016 року, тобто позивачем були витрачені кошти на той час, на час виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженого автомобіля, тому відшкодуванню підлягають витрати, які були необхідні для відновлення пошкодженого автомобіля у січні 2016 року, а не на час огляду в січні 2014 року. Тому суд приймає до уваги звіт №04381 від 19.01.2016 року, згідно з яким вартість відновлювального ремонту з урахуванням фізичного зносу автомобіля позивачки станом на 19.01.2016 року складає 107\~896 грн. 12 коп. (з урахуванням ПДВ 20%). При цьому, суд враховує, що висновок спеціаліста не є підставою для виникнення податкових зобов'язань, що виникають з надання послуг щодо проведення відновлювального ремонту. Зазначені зобов'язання виникають лише внаслідок фактичного надання послуги з проведення такого ремонту за умови, що виконавець цієї послуги є платником ПДВ. Таким чином, у випадку не проведення фактичного ремонту, або проведення його особою, яка не платником ПДВ, податкові зобов'язання не виникають. Оскільки позивачем не надані належні та допустимі докази того, що послуги з відновлювального ремонту її пошкодженого автомобіля здійснювались у платника податку на додану вартість, то суд не вбачає підстав для включення суми ПДВ у розрахунок спричиненої шкоди. У звязку з цим, стягненню з [PERSON] на користь позивачки підлягає матеріальна шкода, а саме вартість відновлювального ремонту автомобіля позивачки у розмірі 89\~913 грн. 43 коп. без включення суми ПДВ (107896,12 / 1,2 = 89\~913,43). Посилання представника відповідача на незгоду з автотоварознавчим дослідженням №04381 від 19.01.2016 року суд до уваги не приймає, оскільки відповідачем не надано належних та допустимих доказів на його спростування. Ухвалою суду від 26.04.2016 року суд задовольнив клопотання представника [PERSON] та призначив у цій справі судову автотоварознавчу експертизу для визначення вартості спричиненої шкоди (т. 1 а.с. 186-187). Суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо надання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості, сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи. Однак, 12.07.2016 року в судовому засіданні представник відповідача відмовився від подальшого проведення судової автотоварознавчої експертизи. Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордеру №15 від 19.01.2016 року, за визначення ТОВ «РАДАР-1» вартості матеріальних збитків автомобіля [NUMBER], [PERSON] було сплачено 1000 грн. (т. 1 а.с. 92-94) Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 22 ЦК України, збитками є втрати, яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Враховуючи, що позивач для відновлення свого порушеного права вимушений був сплатити за проведення експертного автотоварознавчого дослідження 1000 грн., то це є збитками і підлягає відшкодуванню за рахунок винуватої особи. На підставі викладеного, позовні вимоги про стягнення витрат на проведення оцінки у розмірі 1000 грн. 00 коп. підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Внаслідок ДТП позивачу була завдана моральна шкода, яка полягає в тому, що значні механічні пошкодження її автомобіля призвели до неможливості експлуатації автомобіля протягом тривалого періоду часу, вибита з нормальних, усталених, звичних і необхідних для її умов життя і роботи, вона змушена відриватися від основної роботи, займатися збором необхідних документів, проводити експертне автотоварознавчого дослідження автомобіля, що вимагало від неї величезних витрат часу і сил, змушена звертатися за судовим захистом, витрачати особисті заощадження на ремонт автомобіля, нести інші витрати матеріального характеру, пов'язані з її зверненням до суду, що стало причиною її моральних страждань і переживань. Всі ці обставини порушили звичний спосіб життя позивачки та потребували від неї додаткових зусиль для організації своєї життєдіяльності. На підставі викладеного, з урахування принципу справедливості та співмірності, суд вважає, що вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди підлягають задоволенню частково, у розмірі 3000 грн. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено (ч. 1 ст. 88 ЦПК). Враховуючи збільшені позовні вимоги та вимог щодо стягнення матеріальної шкоди у сумі 108\~896,12 грн., то сплаті підлягає судовий збір за вимогами майнового характеру у розмірі 1088,96 грн. та за вимогами немайнового характеру - 243,60 грн., які позивачем були спалені (т. а.с. 2,3; а.с. 164) Враховуючи, що позовні вимоги майнового характеру задоволені частково, то з [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір у розмірі 909 грн. 13 коп. (90\~913,43 х 1088,96 / 108\~896,12 = 909,13) Оскільки немайнового характеру задоволені частково, то з [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір у розмірі 121,80 грн. (243,60 / 2 = 121,80) Таким чином, з [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1030 грн. 93 коп. (909,13 + 121,80 = 1030,93) Відповідно п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України до витрат повязаних з розгляду справи, належить витрати на правову допомогу. Позивач просить стягнути з [PERSON] понесені витрати на правову допомогу у розмірі 3300 грн. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. (пункт 48 Постанова Пленуму ВССУ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року № 10) Однак, матеріали справи не містять доказів (документального підтвердження) сплати позивачем витрат на правову допомогу, у звязку з цим, вимоги щодо стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 3300 грн. задоволенню не підлягають. 21.01.2016 року [PERSON], збільшивши позовні вимоги просила стягнути: з [PERSON] 58406 грн. 12 коп. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди спричиненої їй джерелом підвищеної небезпеки, франшизу у розмірі 510 грн. 00 коп., 10 000 грн. 00 коп. в рахунок відшкодування моральної шкоди, витрати на правову допомогу у розмірі 3300 грн. 00 коп.; стягнути солідарно з відповідачів СТЗДВ «ГАРАНТІЯ» та МТСБУ матеріальну шкоду 49490 грн. 00 коп.; стягнути солідарно з відповідачів СТЗДВ «ГАРАНТІЯ» та [PERSON] сплачений судовий збір (т. 1 а.с. 84-91). В ході судового розгляду позивач в частині позовних вимог до СТЗДВ «ГАРАНТІЯ» та МТСБУ відмовився (т. 2 а.с. 9-15). Відповідно до ч. 2 ст. 31 ЦПК України позивач має право протягом усього часу розгляду справи відмовитися від позову. Згідно з п.3 ч.1 ст. 205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом. Відповідно до ч. 3 ст. 206 ЦПК України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. У звязку з цим, суд вважає, що відмова від позову не суперечить вимогам ст.ст. 31, 205 ЦПК України, не порушує прав та інтересів інших осіб, тому відмову позивача від позовних вимог в частині вимог до СТЗДВ «ГАРАНТІЯ» та МТСБУ про стягнення страхових виплат у розмірі 49490 грн. 00 коп. слід прийняти, а провадження у цій частині - закрити. Суд постановляє рішення в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial