Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-25 00:00:00

22.05.2017 року [PERSON] (далі - позивач) звернулася до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги наступним. Житловий будинок з допоміжними господарськими побудовами, який розташований в с. Корніївка Гребінківського району Полтавської області по вул. Гребінківська, 4, належить позивачу в цілій частині на праві приватної власності. На початку 2017 року позивач вирішила вищевказаний належний їй житловий будинок відчужити на підставі цивільно правової угоди, але як зясувалося нею втрачені оригінали правовстановлюючих документів на будинок. Звернувшись до органів державної реєстрації прав власності на нерухоме майно для оформлення документів на вищевказаний обєкт нерухомого майна та проведення державної реєстрації свого права власності в єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, реєстратором було відмовлено позивачу у видачі документів та проведенні реєстраційних дій та було надано правове розяснення, що підставою для реєстрації права власності позивача на обєкт нерухомості повинно бути рішення суду. На підтвердження свого права власності на вищевказаний житловий будинок позивач звернулася до органу бюро технічної інвентаризації, яким було проведено поточну інвентаризацію будинку, та виготовлено технічний паспорт на будинок, інформаційну довідку, а комунальним підприємством «Лубенське МБТІ» надано довідку № 26-Т від 28.02.2016 року та копію договору купівлі продажу, які підтверджують наявність у власності позивача житлового будинку № 4 по вул. Гребінківській в с. Корніївка Гребінківського району Полтавської області. З огляду на викладене, позивач просить визнати за нею право власності на вищевказаний житловий будинок. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі та участі позивача, просить позов задовольнити. Представник відповідача подав заяву згідно якої позов визнає, просить справу розглядати без його участі. Зясувавши обставини, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов належить задовольнити, виходячи з наступних встановлених обставин і відповідних їм правовідносин. Відповідно до частини 4 статті174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно письмової відмови КП «Центр надання послуг та консультацій» у вчиненні реєстраційної дії № 08/2017 року від 12.06.2017 року, [PERSON] було відмовлено в державній реєстрації прав власності на житловий будинок, який знаходиться за адресою: Полтавська обл., с. Корніївка, вул. Гребінківська, буд. 4, на підставі договору купівлі продажу Української універсальної біржі та довідки № 26-т КП «Лубенське МБТІ», оскільки подані документи не відповідають вимогам встановленим Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а саме сторонами не було дотримано обовязкової вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору купівлі продажу та відсутні оригінали документів необхідних для державної реєстрації /а.с. 54/. Відповідно до статті 3 ЦПК України та статті 15 ЦК України у порядку цивільного судочинства підлягає захисту порушене, невизнане або оспорюване право. Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права, одним із способів якого є визнання права. Пункт 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України від 16 січня 2003 року визначає: щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. А тому, оскільки договір між позивачем і відповідачем був укладений 31.10.2001 року, суд приходить до висновку, що до даних відносин положення ЦК України від 16 січня 2003 року застосуванню не підлягають, а застосовуються норми ЦК УРСР в редакції чинній на момент укладення договору. Судом встановлено, що 31.10.2001 року [PERSON] як продавець та [PERSON] як покупець уклали договір купівлі-продажу нерухомого майна № НГР-481 на Українській універсальній біржі, а саме жилого будинку з господарськими побудовами, що знаходиться за адресою: Полтавська область, Гребінківський район, вул. Гребінківська, 4 /а.с.7/. Згідно довідки виданої комунальним підприємством «Лубенське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» № 26-Т від 28.02.2017 року, станом на 29.12.2012 року в КП «Лубенське МБТІ» 31.10.2001 року за нею зареєстровано жилий будинок з господарськими побудовами згідно договору купівлі продажу, реєстровий № НГР 481 від 31.10.2001 року, який зареєстровано на Українській Універсальній біржі /а.с. 6/. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Як встановлено судом, і не заперечується сторонами, умови договору купівлі продажу визначені в ст. 224 ЦК УРСР було виконано, жодних претензій чи спору з цього приводу у сторін немає. Згідно ст. 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. В той же час, при укладанні договору купівлі-продажу будинку сторони керувались ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10 грудня 1991 року за № 1956-XII, де вказано, що угоди зареєстровані на біржі не підлягають нотаріальному посвідченню. Згідно ч. 3 ст. 9 ЖК України громадяни мають право придбати житло на біржових торгах. У відповідності зі ст. 12 Закону України «Про власність» від 7 лютого 1991 року за № 697-XII, який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, громадяни набувають право власності в разі укладання угод, які не заборонені Законом. Таким чином, спірні правовідносини на момент їх виникнення були врегульовані різним чином одночасно нормами ЦК УРСР та Законом України «Про товарну біржу» від 10 грудня 1991 року за № 1956-XII, тобто існувала колізія норм права. Враховуючи доктрину пріоритетності спеціальних норм права над загальними, суд приходить до висновку, що на момент укладення та реєстрації позивачем на товарній біржі договору купівлі-продажу квартири слід було керуватися передусім нормами Закону України «Про товарну біржу» від 10 грудня 1991 року за № 1956-XII, а тому нотаріальне посвідчення даного договору не було потрібне. Відповідно до інформаційної довідки № 87873201 від 24.05.2017 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відомості щодо вищевказаного житлового будинку в реєстрі відсутні /а.с. 49/. Згідно довідки ТзОВ «Бюро технічної інвентаризації міжрегіональне» від 16.02.2017 року самовільного будівництва та перепланування не виявлено. Побудований гараж, погріб, ворота та яма вигрібна не є самовільним /а.с. 8/. За таких обставин, з метою забезпечення права позивача вільно користуватися та розпоряджатися придбаним будинком, заявлені позовні вимоги належить задовольнити. На підставі ст. ст. 224, 227 ЦК УРСР, ч. 3 ст. 9 ЖК України, ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10 грудня 1991 року за № 1956-XII, ст. 12 Закону України «Про власність» від 7 лютого 1991 року за № 697-XII,

Outcome: approved