Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-02 00:00:00

23 серпня 2016 року до Овідіопольського районного суду в Одеській області звернувся представник позивача ТОВ «Циклон» з позовною заявою до [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 30.12.2015 року земельної ділянки, яка належить відповідачу, розташованої за адресою: [ADDRESS] . 05 грудня 2016 року до Овідіопольського районного суду в Одеській області звернувся представник позивача ТОВ «Циклон» з позовною заявою до Авангардівської селищної ради Овідіопольського району Одеської області, [PERSON] , треті особи - [PERSON] , Служба автомобільних доріг в Одеській області, про визнання недійсним та скасування рішення Авангардівської селищної ради Овідіопольського району про передання у власність [PERSON] земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS] ; визнання недійсним та скасування Свідоцтва про право власності на нерухоме майно № [NUMBER] від 07.09.2015 року. Позовні вимоги мотивовані тим, що земельна ділянка, розташована за адресою: [ADDRESS] , належить до земель транспорту і не може використовуватися не за призначенням, зокрема, для зведення будівель і споруд, що не належать до транспортної інфраструктури. Тому, Авангардівська селищна рада Овідіопольського району Одеської області повинна була відмовити у видачі дозволу на розробку проекту землеустрою, оскільки місце розташування земельної ділянки не відповідає вимогам закону (земельна ділянка розташована на землях дорожнього господарства). В свою чергу, згідно з інформацією, яка міститься у Державному земельному кадастрі, цільове призначення вказаної земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства. Тому позивач вважає, що при відведенні земельної ділянки було змінено її цільове призначення. Також, для винесення в натурі земельної ділянки потрібне узгодження меж з власниками суміжних земельних ділянок, що в даному випадку не було здійснено, так як керівництво ТОВ «Циклон» (чи інші співробітники товариства) нікому ніколи не надавали згоди щодо меж та розмірів спірної земельної ділянки. Порушення порядку відведення вищезазначеної земельної ділянки у тому вигляді, який існує в теперішній час, призвело до того, що позивач не має можливості користуватися своєю земельною ділянкою, так як було перекрито в`їзд (виїзд) з автомобільної дороги «Обхід м. Одеси» М-05-01 на км. 24 + 500 в Овідіопольському районі Одеської області на земельну ділянку позивача, у той час, коли такі виїзди також є частиною автомобільної дороги і не можуть бути передані у власність будь-яким особам. В подальшому цивільні справи були об`єднані в одне провадження та присвоєно 509/3043/16-ц. В судове засідання представник позивача не з`явився. Згідно наданих під час судового розгляду пояснень підтримав позовні вимоги, просив суд задовольнити позов в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, хоча належним чином отримала позов та матеріали до нього. Представник відповідача [PERSON] надав суду відзив на позов, в якому зазначив, що матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів на обґрунтування тверджень про належність земельної ділянки [PERSON] до земель транспорту, зміни її цільового призначення, а також щодо неможливості потрапляння позивача на належну йому земельну ділянку. У зв`язку з викладеним просить відмовити в позові. Відповідач [PERSON] , в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце слухання справи, отримав позов та матеріали до нього, відзив на позов та пояснень не надав. Представник відповідача Авангардівської селищної ради Овідіопольського району Одеської області в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про час та місце слухання справи, отримали позов та матеріали до нього, відзив на позов та пояснень не надали. Представник третьої особи Служба автомобільних доріг в Одеській області, в судове засідання не з`явився, хоча належним чином були повідомлені про час та місце слухання справи, отримали позов та матеріали до нього, відзив на позов та пояснень не надали. Третя особа [PERSON] , в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце слухання справи, отримав позов та матеріали до нього, відзив на позов та пояснень не надав. Дослідивши письмові докази по справі суд вважає, що у задоволенні позову належить відмовити у повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до ст.263 ч.1 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права,бути законним і обґрунтованим. Відповідно до ст.13 ч.1 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом і передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ст. 264 ч. 1 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження. Згідно ст. 76 ч. 1 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до положень ст. 77 ч.ч. 1 та 2 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Як закріплено ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так судом встановлено, що дійсно 07 вересня 2015 року Реєстраційною службою Овідіопольського районного управління юстиції Одеської області було видано Свідоцтво про право власності на земельну ділянку цільове призначення для ведення особистого селянського господарства ,серійний номер [NUMBER], загальною площею 0,4587 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 5123755200:02:001:1146 (а.с.35). Свідоцство про право власності було видано на підставі проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок від 13.11.2014 року (а.с.42) , що знайшло своє підтвердження з довідки № 836 від 28 грудня 2015 року, виданої Авангардівською селищною радою Овідіопольського району Одеської області, вбачається, що земельна ділянка загальною площею 0,4587 га, кадастровий номер: 5123755200:02:001:1146, що розташована на території Авангардівської селищної ради за адресою: [ADDRESS] , передавалась у власність [PERSON] з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства із земель комунальної власності Авангардівської селищної ради, що не відносить вказану земельну ділянку до земельної частки (паю). 13 грудня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, згідно якого продавець продав, а покупець купив належну продавцю на праві приватної власності земельну ділянку, яка належить до категорії - землі сільськогосподарського призначення, кадастровий номер: 5123755200:02:001:1146, площею 0,4587 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства (а.с.32). Згідно ст. 65 ч. 1 Земельного кодексу України землями промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення визнаються земельні ділянки, надані в установленому порядку підприємствам, установам та організаціям для здійснення відповідної діяльності. Як передбачено ст. 67 ч. 1 ЗК України, щодо земель транспорту належать землі, надані підприємствам, установам та організаціям залізничного, автомобільного транспорту і дорожнього господарства, морського, річкового, авіаційного, трубопровідного транспорту та міського електротранспорту для виконання покладених на них завдань щодо експлуатації, ремонту і розвитку об`єктів транспорту. З Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ 5102560082015 від 25 грудня 2015 року вбачається, що земельна ділянка, розташована за адресою: [ADDRESS] , відноситься до категорії земель сільськогосподарського призначення та її цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства. Таким чином, позивачем в порушення приписів ст. ст. 76 - 81 ЦПК України не було надано суду жодних належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження того, що спірна земельна ділянка відноситься або будь-коли відносилась, хоч би частково, до категорії земель транспорту або дорожнього господарства та мала інше ніж наведене цільове призначення спірної земельної ділянки, зокрема для зведення будівель і споруд, що належать до транспортної інфраструктури, також як і про зміну цільового призначення. Також, в якості доказів до позовної заяви позивачем було додано Інформаційну довідку з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 55099126 від 14.03.2016 року, а також Інформацію державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 14.03.2016 року з яких вбачається, що цільове призначення земельної ділянки, яка належить відповідачу - для ведення особистого селянського господарства. Відтак вбачається безпідставність тверджень позивача про належність спірної земельної ділянки до земель транспорту та про обов`язок Авангардівської селищної ради Овідіопольського району «відмовити у видачі дозволу на розробку проекту землеустрою, оскільки місце розташування земельної ділянки не відповідає вимогам закону (земельна ділянка розташована на землях дорожнього господарства)». В позовній заяві ТОВ «Циклон» зазначає, що наразі створені такі умови, які перешкоджають потраплянню будь-якого транспортного засобу на територію нашої земельної ділянки для здійснення господарської діяльності товариства. Також позивач зазначає, що іншої змоги дістатися до належної йому земельної ділянки на транспорті крім виїзду, який проходив по земельній ділянці, виділеній Авангардівською селищною радою Овідіопольського району відповідачу [PERSON] - немає. Проте, межами земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS] , не порушуються межі земельної ділянки, належної позивачу, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Спірна земельна ділянка не накладається на земельну ділянку позивача. Позивачем не було надано суду доказів того, що його права як власника земельної ділянки було порушено, в тому числі доказів того, що розташування належної відповідачу [PERSON] земельної ділянки перешкоджає використанню позивачем належної йому земельної ділянки. Твердження позивача про перекриття в`їзду на належну йому земельну ділянку з автомобільної дороги М-05-01 суд не приймає до уваги виходячи з наступного. Згідно Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ 5102560082015 від 25 грудня 2015 року земельна ділянка, розташована за адресою: [ADDRESS] , відсутні будь-які обмеження у використанні вказаної земельної ділянки. Тобто, не встановлено жодних сервітутів та не існує жодних обмежень на земельну ділянку, яка належить [PERSON] , в зв`язку з облаштуванням позивачем спірного в`їзду з автомобільної дороги М-05-01 на належну йому земельну ділянку. З наданих сторонами пояснень та наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що земельна ділянка позивача примикає до проїзду, що веде до автомобільної дороги М-05-01, а тому у позивача не має жодних перешкод у доступі до належного йому нерухомого майна. Таким чином, вбачається відсутність жодних перешкод ТОВ «Циклон» у користуванні належною позивачу земельною ділянкою, зокрема, у можливості дістатися її на транспорті. Крім того, суд зазначає, що позивач звертаючись із позовними вимогами про визнання недійсним та скасування рішення Авангардівської селищної ради Овідіопольського району про передання у власність [PERSON] земельної ділянки й про визнання недійсним та скасування Свідоцтва про право власності на нерухоме майно [NUMBER] від 07.09.2015 року, зазначає в якості відповідачів Авангардівську селищну раду та [PERSON] . З матеріалів справи видно , що відповідачу [PERSON] селищна рада приймала рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою № 601-У від 29.11.2012 року. Як встановлено судом, на теперішній час власником спірної земельної ділянки є [PERSON] . Виходячи з вищевказаного суд приходить до висновку, що відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України позивачка звернулась до суду з позовом до не належного відповідача, а тому позивач не зміг належним чином обґрунтувати свої позовні вимоги в цій частині, а тому позов є не обґрунтований та задоволенню не підлягає. Також суд звертає увагу на те, що на теперішній час спірна земельна ділянка належить [PERSON] та за таких обставин вимоги щодо визнання недійсним та скасування Свідоцтва про право власності на нерухоме майно № [NUMBER] від 07.09.2015 року втратили актуальність. Виходячи з вищевказаного, суд приходить до висновку, що позивач відповідно до ст. 263 ч.1 ЦПК України не зміг обґрунтувати свої позовні вимоги в частині визнання недійним та скасування рішення Авангардівської селищної ради Овідіопольського району про передання у власність [PERSON] земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS] , а також визнання недійсним та скасування Свідоцтва про право власності на нерухоме майно [NUMBER] від 07.09.2015 року, виданого на ім`я [PERSON] , а тому в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню. Позивач просить визнати недійсним нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу земельної ділянки кадастровий номер: 5123755200:02:001:1146, місце розташування: [ADDRESS] . В обґрунтуванні своїх позовних вимог позивач посилається на порушення земельного законодавства при укладанні вищевказаного договору. В якості підстав для визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки позивачем біло заявлено те, що спірна земельна ділянка нібито відноситься до земель транспорту (не надавши при цьому жодних доказів на підтвердження цього доводу), було відсутнє погодження меж земельної ділянки з сусідніми землекористувачами, а також те, що на земельній ділянці, яка належить [PERSON] , розташовано споруджений позивачем в`їзд з автомобільної дороги М-05-01. З метою правового обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на частину 1 статті 203, частину 3 статті 215, частину 3 статті 228 ЦК України. Але, зміст договору купівлі-продажу земельної ділянки від 30 грудня 2015 року жодним чином не суперечить законодавству України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Позивачем не було надано суду доказів того, що під час укладання договору купівлі-продажу було допущено порушення вимог діючого законодавства та того, що в зв`язку з укладання договору було порушено права та інтереси позивача. Відповідно до ст. 228 ч.ч. 1 та 2 ЦК України, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Як передбачено ст. 228 ч. 3 ЦК України передбачено, що у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави. Згідно з пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК: 1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина; 2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об`єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок. При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо. Таким чином, стаття 228 ЦК України безпосередньо не зазначає вину як кваліфікуючу ознаку нікчемного правочину. Проте з формулювання, яке вона містить: «правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення…» - Пленум Верховного Суду України дійшов висновку, що вина має враховуватися. Вона дістає вияв у намірі порушити публічний порядок з боку осіб, які вчиняють такий правочин. Ухвалюючи рішення у такій справі, суд зобов`язаний зазначити, у чому конкретно дістала вияв спрямованість правочину на порушення публічного порядку. Аналогічна позиція міститься у правових позиціях Верховного Суду України, викладених у постанові від 06 липня 2015 року по справі № 6-166цс15 та у постанові від 13 квітня 2016 року по справі № 6-1528цс15. Але, у розріз наведеним вимогам, позивачем не було надано суду відповідних доказів, які б підтверджували його думку, що оспорюваний правочин є нікчемним. Не було надано доказів того, що договір купівлі-продажу земельної ділянки від 30 грудня 2015 року був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним, зокрема, вирок суду. Таким чином, вбачається відсутність жодних правових підстав для визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки від 30 грудня 2015 року недійсним. Належить зазначити, що в пункті 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 зазначено, що особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Проте, позивач не є стороною оспорюваного договору купівлі-продажу та ним не було надано суду належного обґрунтування стосовного того яким саме чином укладення зазначеного правочину порушує інтереси позивача. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільний позов в межах позовних вимог. З урахуванням предмету позову та тих обставин, які були встановлені під час судового розгляду суд вважає, що позивач відповідно до ст. ст. 15,16 ЦК України звернулась до суду не в той спосіб судового захисту, а тому суд приходить до висновку, що в цій частині позивач не зміг обґрунтувати свої позовні вимоги. При подані позову позивач сплатив судовий збір в повному обсягу, суд прийшов до висновку, що позов є необґрунтований, а тому відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір розподілу не підлягає.

Outcome: dismissed