Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-25 00:00:00

23.07.2014 року позивачка звернулась до Жовтневого районного суду м.Маріуполя із позовом до відповідача про поділ спільного майна подружжя, зазначивши, що в період шлюбу, а саме: 24.12.1999 року придбана 14/25 частки жилого будинку [ADDRESS], що є спільною сумісною власністю подружжя. Шлюб між сторонами розірвано 21 березня 2011 року, після чого позивачка залишилась проживати у спірному будинку, а відповідач мешкає окремо. Підтримуючи дружні стосунки досягли згоди про виплату відповідачу компенсації за частку у спільному майні, але тривала хвороба позбавила позивачку можливості виконати зобов'язання через брак коштів. Просить поновити строки звернення до суду та провести поділ спільного майна подружжя шляхом визнання права власності на ? частку, що становить 7/25 частини будинку [ADDRESS] Позивачка надала заяву про розгляд справи за її відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягала. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому Законом порядку. За згодою позивачки, суд у відповідності до вимог ст.224 ЦПК України, ухвалює заочне рішення по справі. Ознайомившись з обґрунтуванням позовних вимог [PERSON] та дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованого шлюбі з 25.10.1997 року по 21.03.2011 року. ( а.с.10,11) За час сумісного шлюбу, на підставі договору міни від 24.12.1999 року [PERSON] набув прав власності на 14/25 долі житлового будинку з надвірними прибудовами, розташованого у [ADDRESS]. (а.с.8,9) Відповідно до ч.2 ст.60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Визначаючи правовий режим спірного майна, суд приймає до уваги, що за умовами вищезазначеного договору міни [PERSON] здійснив обмін однокімнатної квартири [ADDRESS], належної йому на підставі договору довічного утримання, посвідченого Першою Маріупольської нотаріальної конторою 27.02.11997 року за р-ром №5-627., зареєстрованого в Маріпуольському бюро технічної інвентаризації 24.04.1997 року за №34941. При обміні об'єктів нерухомого майна, інвентаризаційна оцінка квартири визначена на рівні 1 972 грн., а оцінка долі жилого будинку 5 378 грн., тобто майно набуте внаслідок договору міни більш ніж в три рази перевищує вартість майна, яке належало відповідачу на праві особистої приватної власності. Відповідно до частини першої статті 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Доказів, які спростовували б презумпцію спільності майна та доводили існування обставин, передбачених ст. 57 СК України, відповідачем наведено не було. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що спірна частина будинку14/25 частки жилого будинку по [ADDRESS] придбана під час шлюбу, за спільні кошти подружжя та є спільною сумісною власністю подружжя. Згідно ст.ст. 60,70 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Вирішуючи спір по суті, суд приходить до висновку, що спірна частина будинку є спільним майном подружжя, в якому також має бути визнане за кожною зі сторін право власності на зазначене майно в рівних частках - по 1/2 його частині без її поділу в натурі. Звертаючись до суду поза строками позовної давнини, позивачка послалась на тяжке та тривале лікування, як підставу для поновлення строків звернення до суду. Відповідно до представлених виписних епікризів, позивачка перебувала на стаціонарному лікуванні у МЛ №2 протягом з 22 березня по 05 квітня 2011 року, в Інституті невідкладної та відновлювальної хірургії з 05 квітня 2011 року по 21 квітня 2011 року, після чого продовжила лікування амбулаторно. Вимогами ст.73 ЦПК України передбачено, що у разі пропущення процесуальних строків з поважних причин, суд поновлює або продовжує строк за клопотанням сторони або іншої особи. З огляду н а викладені вимоги Закону, суд вважає, що строк звернення позивачки до суду підлягає поновленню через тривалу хворобу позивачки, яка унеможливила своєчасне звернення до суду за захистом прав власності.

Outcome: approved