Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-20 00:00:00

23.09.2014 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до Підприємства об'єднання громадян «Львівське учбово-виробниче підприємство» Львівського учбово-виробничого об'єднання Українського товариства сліпих про визнання наказів по підприємству про зміну режиму неповного робочого часу неправомірними за період 0 листопада 2010 р. до серпня 2014 р. та їх скасування, визнання встановлених неробочих днів позивачу - вимушеними прогулами, стягнення грошових коштів за період вимушеного прогулу, виплату грошових коштів за період затримки проведення розрахунку при звільненні В подальшому позивач неодноразово уточнювала позовні вимоги (а.с.113-115,118-123,163,180-181,194-200) та остаточно звернулася з позовними вимогами до Підприємства об'єднання громадян «Львівське учбово-виробниче підприємство» Львівського учбово-виробничого об'єднання Українського товариства сліпих, з участю третьої особи генерального директора [PERSON] про визнання наказів по підприємству про зміну режиму неповного робочого часу неправомірними та їх скасування, визнання встановлених неробочих днів позивачу - вимушеними прогулами, стягнення грошових коштів за період вимушеного прогулу, виплату грошових коштів за період затримки проведення розрахунку при звільненні та виплату грошових коштів за виконання обов'язків інспектора відділу кадрів. В обґрунтування своїх вимог покликається на те, що вона, [PERSON], з жовтня 2010 року працювала на підприємстві ПОГ ЛУВП ЛУВО УТОС на посаді секретаря керівника та по суміщенню виконувала обов'язки інспектора відділу кадрів. Ій було встановлено оклад 1 920 грн. та повний робочий місяць (секретаря - 1 200 грн. та доплата за виконання обов'язків інспектора відділу кадрів - 720 грн.). 18.08.2014 року, відповідно до наказу №22-к від 18.08.2014 року, позивач була звільнена із займаної посади секретаря керівника по скороченню чисельності та штату (п. 1 ст. 40 КЗпП України). В день звільнення позивачу була виплачена частково заробітна плата та місячна соціальна допомога, яка склала мізерну суму. Позивач зазначає, що її було звільнено лише з посади секретаря керівника, а на посаді інспектора відділу кадрів перебуває по теперішній час. Наказу про звільнення позивача з посади інспектора відділу кадрів не видавалося, в трудову книжку записів не проводилося, але позивача не допущено до виконання своїх посадових обов'язків. Відповідно до наказу №134-к від 22.12.2010 року по підприємству ПОГ ЛУВП ЛУВО УТОС позивачу було доручено виконувати обов'язки інспектора відділу кадрів з оплатою 60 % від посадового окладу, що становить 720 грн. До даного часу встановлена наказом оплата позивачу не виплачена. З листопада 2010 року на підприємстві почали проводитися застосування «графіку скороченого робочого часу», тобто наказами по підприємству зменшувався робочий тиждень без згоди позивача. Накази видавалися з посиланням на ст. 32 ч. 3 КЗпП України та в односторонньому порядку зменшувався робочий час. Зазначає, що порушення роботодавцем трудового права привело до відсутності роботи та отримання заробітку, тобто здійснення вимушеного прогулу з листопада 2010 року до серпня 2014 року. Тому з метою захисту своїх прав позивач вимушена звернутися до суду. В уточненій позовній заяві від 17.03.2016 року позивач просила постановити судове рішення, яким визнати накази по підприємству про зміну режиму неповного робочого часу за період з листопада 2010 року до серпня 2014 року неправомірними та їх скасування; визнати встановлені їй неробочі за вказаний період - вимушеними прогулами; стягнути з відповідача на її користь грошові кошти за весь період вимушеного прогулу в суму 15 591,17 грн.; виплатити гроші за період затримки проведення розрахунку при звільненні в сумі 5450,90 грн.; виплатити грошові кошти за виконання обов»язків інспектора відділу кадрів по даний час в сумі 17 631,95 грн., відтак, загальна сума заборгованості станом на 31.03.2016 р. складає 47385,01 грн. (а.с.194-195) Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю, давши пояснення аналогічні тим, що викладені в позовній заяві та заяві про уточнення позовних вимог від 17.03.2016 року та 05.11.2016 року. Просить позов з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 17.03.2016 року задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача Підприємства об'єднання громадян «Львівське учбово-виробниче підприємство» Львівського учбово-виробничого об'єднання Українського товариства сліпих [PERSON], згідно довіреності, копія якої міститься у матеріалах справи, в судовому засіданні позовні вимоги заперечив в повному обсязі, покликаючись на заперечення, які долучені до матеріалів справи, вважаючи такий безпідставним та просив у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги заперечив в повному обсязі та просив відмовити у задоволення позовних вимог. Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, третьої особи, показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], з'ясувавши дійсні обставини справи, права та обов'язки сторін, повно та всебічно дослідивши обставини та докази у справі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є безпідставними і у їх задоволенні слід відмовити виходячи з наступних підстав та мотивів. Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно зі статтею 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог та на підставі доданих доказів. Частиною 2 статті 11 ЦПК України передбачено, що особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами на власний розсуд. Згідно частини 4 статті 10 ЦПК України суд лише сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи для чого роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дії і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Обов'язок доказування відповідно зі статтею 10 ЦПК покладений на сторони у справі. Крім того, відповідно зі статтею 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. У відповідності до ст. 60 ч. 4 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Положеннями ст. 212 ЦПК України визначено, що жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України). В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] з 15 жовтня 2010 року працювала на підприємстві ПОГ ЛУВП ЛУВО УТОС на посаді секретаря керівника(наказ № 99-к від 15.10.2010 р.) та по суміщенню виконувала обов'язки інспектора відділу кадрів (наказ № 134-к від 22.12.2010 р.)(а.с.18,188). Відповідно до запису в трудовій книжці (а.с.18 )звільнена у зв»язку із скороченням штату та чисельності працівників п.1 ч.1 ст.40 КзПП України (наказ №22-к від 18.08.2014р.) (а.с.19), з яким [PERSON] ознайомлена 18.08.2014р. Вищезазначені відомості знайшли своє підтвердження з оглянутої в судовому засіданні трудової книжки позивача, ксерокопія якої долучена до матеріалів цивільної справи (а.с.10-18,191) та долученими до матеріалів справи наказами (а.с.19,33,34) З довідки Львівського міського центру зайнятості від 06.11.14 р. (а.с.20) вбачається, що [PERSON] перебуває на обліку як безробітна з 10.09.2014 р. За змістом ч. 3 ст. 32 КЗпП України у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення та скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад на інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. З досліджених у судовому засіданні копії зазначених наказів видно, що в них міститься письмова відмітка про ознайомлення [PERSON] з їх змістом. Разом із тим, суд зауважує, що зміни в організації виробництва і праці на підприємстві в цілому були достовірно відомі усім працюючим, ці зміни були наявні та суттєві. Зазначену обставину підтвердила сама позивач у судовому засіданні, яка не заперечувала тієї обставини, що працювала половину робочого часу і їй про це було відомо. Оплата праці здійснювалася за фактично відпрацьований час. Свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні підтвердили пояснення представника відповідача та третьої особи щодо необхідності проведення змін на підприємстві, про що в судовому засідання не заперечили і позивачка. З долученого до матеріалів справи наказу про зміну істотних умов праці (від 1.11.2010 р. (а.с.122) вбачається, що за результатами господарської діяльності підприємства у зв»язку із змінами в організації виробництва і праці, з метою запобігання неплатоспроможності підприємства та уникнення простоїв, було видано наказ №59, відповідно до вимог ст.32 ч.3 КЗпПУ , про що доведено до відома всіх працівників установи. Аналогічні накази генеральним директором [PERSON] виносились протягом 2011-2014 р.р.,які долучені до матеріалів справи. З даними наказами позивачка були ознайомлена, оскільки їх саме готувала та доводила до відома інших працівників підприємства. Таким чином, у даному випадку відбулася зміна суттєвих умов праці, передбачена ч. 3 ст. 32 КЗпП України, яка була обумовлена змінами в організації виробництва і праці, що надають адміністрації підприємства право на встановлення неповного робочого часу. 18.08.2014 року, відповідно до наказу №22-к від 18.08.2014 року, позивач була звільнена із займаної посади секретаря керівника по скороченню чисельності та штату (п. 1 ст. 40 КЗпП України). Згідно повідомлення №39 від 18.06.2014 року у зв'язку із зміною штатного розпису та скороченням чисельності працівників [PERSON] було запропоновано роботу інспектора по кадрах з неповним робочим днем з окладом 0,25%. Позивач відмовилась від посади інспектора по кадрах 18.06.2014 року (а.с. 213). Щодо виплати грошових коштів позивачці, а саме за період затримки проведення розрахунку при звільненні, за виконання обов»язків інспектора відділу кадрів, то такі вимоги до задоволення не підлягають, оскільки в судовому засіданні позивачка не довела їх суду, не підтвердили належними та допустимими доказами, а тому вони є голослівними та не заслуговують до задоволення. Зазначені вище позовні вимоги позивачки спростовуються іншими письмовими доказами у справі, довідками про виплату заробітної плати, розрахункових коштів(а.с.32,35,42,55,67,79,174), які в судовому засіданні позивачка не заперечили та іншими доказами не спростувала. Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів окремо, а також їх достатність і взаємний зв'язок у сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання спірних наказів незаконними та їх скасування. Позовні ж вимоги щодо визнання встановлених неробочих днів позивачу - вимушеними прогулами, стягнення грошових коштів за період вимушеного прогулу, виплату грошових коштів за період затримки проведення розрахунку при звільненні є похідними від зазначених вище, у зв'язку з чим також задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed