Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-17 00:00:00

23.11.2015 р. до суду звернулося ПАТ КБ «Приватбанк» з позовом до [PERSON], в якому просило виселити відповідача, який зареєстрований та/або проживає у квартирі (предмет іпотеки), розташованій за адресою: вул. Громова, б. 21, кв. 17, м. Костянтинівка, пославшись на таке: 02.10.2007 р. ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] уклали договір №DO0FGA00000068 (надалі Кредитний договір), в забезпечення виконання зобовязань за яким сторони Договору уклали договір іпотеки №DO0FGA00000068 (надалі Договір іпотеки), згідно з п.33.3. якого, відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру, розташовану за адресою: вул. Громова, б. 21, кв. 17, м. Костянтинівка. Відповідач умови Кредитного договору по поверненню грошових коштів не виконував, через що позивач звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки. Судовим рішенням від 22.06.2012 р. було звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру, розташовану за адресою: вул. Громова, б. 21, кв. 17, м. Костянтинівка, шляхом продажу. Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 27 квітня 2016 року позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено частково. [PERSON] виселено з квартири, розташованої за адресою: вул. Громова, б. 21, кв. 17, м. Костянтинівка. Виконання рішення відстрочено до закінчення дії мораторію, встановленого ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року № 1304-VII. Стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» судовий збір в розмірі 1218 грн. При ухваленні рішення суд керувався тим, що відповідно до ч. 1 ст. 40 ЗУ «Про іпоте-ку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців. Також судом були застосовані ч. 3 ст. 109 Житлового Кодексу України, п. 43 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законо-давства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин». На вказане рішення [PERSON] подала апеляційну скаргу та просила рішення Костян-тинівського міськрайонного суду Донецької області від 27 квітня 2016 року скасувати та ухва-лити нове, яким в позовних вимогах відмовити позивачу в повному обсязі. В обґрунтування доводів апеляційної скарги, відповідач зазначає, що під час ухвалення означеного рішення суд порушив вимоги ст. 9 ЗУ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» де встановлено, що протягом терміну дії цього Закону щодо неру-хомого майна, розташованого на території проведення антитерористичної операції, що нале-жить громадянам України, зупиняється дія ст. 40 ЗУ «Про іпотеку» (у частині виселення меш-канців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі обєкти). Представник відповідачки [PERSON] доводи апеляційної скарги підтримав, просив рішення суду скасувати та ухвали нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Від представника позивача надійшла заява з запереченнями проти доводів скарги та клопотанням про розгляд справи у його відсутність. Заслухавши доповідь судді-доповідача, представника відповідачки, дослідивши ма-теріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги в межах апеляційного оскарження, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення необхідно скасувати та винести нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, вихо-дячи з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено, що 2 жовтня 2007 року між ПАТ КБ «Приват-банк» та [PERSON] укладений кредитний договір № DO0FGА00000068, на підставі якого відповідачеві наданий кредит у розмірі 8860 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом з кінцевим терміном повернення 01.10.2017 р. (а.с. 9-12). В забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором 2 жовтня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] укладений іпотечний договір № DO0FGА00000068, за яким відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру, загальною площею 41 кв.м, розташовану за адресою: вул. Громова, б. 21, кв. 17, м. Костянтинівка, яке належить відповідачу на праві власності на підставі договору дарування (а.с.13-15). Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 22.06.2012 р., яке набрало законної сили, в рахунок погашення заборгованості [PERSON] перед ПАТ КБ «Приватбанк» за договором № DO0FGА00000068 від 02.10.2007 р. в сумі 9251,06 доларів США, що за курсом 7,9897 відповідно до службового розпорядження НБУ від 31.01.2012 р. складає 73913,19 грн., звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором № DO0FGА00000068 від 02.10.2007 р.: квартиру, загальною площею 41 кв.м, розташовану за адре-сою: вул. Громова, б. 21, кв. 17, м. Костянтинівка, шляхом продажу квартири ПАТ КБ «Приват-банк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з ін-шою особою - покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням ПАТ КБ «Приватбанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу (а.с.16). Відповідно до ч.1 ст.40 ЗУ «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за виня-тком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом. За змістом ч.2 ст.40 ЗУ «Про іпотеку» та ч.3 ст.109 ЖК Української РСР після прийнят-тя кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя (кредито-ра) або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до п. 43 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду циві-льних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового примі-щення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має врахувати таке. Згідно ч.4 ст.9, ст.109 ЖК України, статей 39, 40 ЗУ «Про іпотеку» виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в по-рядку, встановленому законом. При цьому, суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішен-ням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців з цього житлового будинку чи житлового примі-щення. Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення гро-мадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відпові-дного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Відповідно до ч. 4 ст. 109 ЖК Української РСР виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті. Але з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може погодитись з наступних підстав. Судом було встановлено, що квартира, що є предметом іпотеки, належить відповідачу на праві власності на підставі договору дарування, посвідченого нотаріусом 01.09.2007 року, що прямо вбачається з договору іпотеки (а.с.15). Відповідно до ч.1 ст.717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (даруваль-ник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безо-платно майно (дарунок) у власність. Таким чином, на момент отримання кредиту (на 02.10.2007 року) у відповідачки вже була спірна квартира, яка була придбана по безоплатному договору й стала предметом договору іпотеки. У цивільній справі немає жодних доказів, що квартира загальною площею 41 кв.м, що розташована за адресою: вул. Громова, б. 21, кв. 17, м. Костянтинівка придбана відповідачкою саме за гроші, отримані в кредит у позивача. Враховуючи викладене, відповідачці требу було надати іншу квартиру при виселенні (відповідно до ч.2 ст.109 ЖК України), яка повинна була зазначена в рішенні суду. Відповідно до відповіді позивача, інше жиле приміщення відповідачці не надавалось. Колегія суддів вважає, що судом ця обставина не була досліджена, що потягнуло по-рушення вимоги ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР щодо надання особі, яку виселяють, постійно-го жилого приміщення. Виселення без надання постійного житла допускається лише у разі зве-рнення стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечено іпотекою відповідного жилого приміщення, що відповідає пра-вовій позиції висловленій у Постанові Верховного Суду України у справі № 6-39 цс15 від 18.03.2015 року. Враховуючи, що судом першої інстанції не правильно встановлені фактичні обставини справи, що потягло не правильне застосування матеріального закону, це є безумовною підста-вою для скасування рішення суду першої інстанції, з винесенням нового рішення. Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої ін-станції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосу-вання норм матеріального або процесуального права. При цьому суд виходить з того, що відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розг-ляду справи у апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Таким чином, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення, скасу-ванню, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed