Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-03 00:00:00

21 січня 2020 року позивач [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом. Як підставу свого позову позивач зазначає, що вона з відповідачами є співвласниками незавершеного будівництвом критого торгового центру із стоянкою автомобілів готовністю 24%, який знаходиться за адресою [ADDRESS] . Позивачу належить 2/3 частки у цьому майні, а відповідачам - по 1/6 кожному. Зазначає, що частка відповідачів у спільному майні є незначною, а саме майно неможливо поділити в натурі. Також позивач посилається на неприязні відносини між нею та відповідачами, оскільки вони ніколи не були членами однієї сім`ї, а самі відповідачі постійно проживають за кордоном. Крім того у відповідачів немає фінансових ресурсів завершити будівництво своєї частини майна. З посиланням на приписи ст. 365 ЦК України позивач просить суд припинити право кожного з відповідачів на 1/6 їх часток, а також виплатити їм грошову компенсацію у розмірі по 163 565,00 грн. кожному. 28.02.2020 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву в якому останні зазначив, що надані позичкою висновки оціночно-будівельної та будівельно-технічної експертиз є необ`єктивними, так як вони пробілені на замовлення позивача, яка переслідує виключно меркантильні інтереси. Перемовини щодо спільного володіння і користування майном проводилися, але результату не дали. Жодних письмових звернень, про які згадує позивач, не находили, оскільки вони направлялися не на адресу відповідачів. Неприязні відносини з позивачем не унеможливлюють спільне володіння та користування об`єктом комерційного призначення так як це право співвласники можуть реалізувати через представників. У відповідачів є кошти для сплати позивачу компенсації за належні їй 2/3 частки в об`єкті. Щодо вартості об`єкта, визначеного висновком експертизи (981390 грн.), то слід зазначити, що це доводить відсутність балансу інтересів, не відповідає вимогам справедливості і загальноприйнятій практиці, так як вартість будівництва одного квадратного метру комерційних площ у Волинській області стануть 5000 грн. Отже вартість об`єкту зазначена експертом є вочевидь заниженою. Таким чином, позбавлення відповідачів права власності на належні частки об`єкту нерухомості завдасть істотної шкоди їхнім інтересам. Просить у задоволенні позову відмовити (а.с. 103) 10.03.2020 року від позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив на позовну заяву (а.с. 109), в якій позивач зазначила, що вони тричі (23.07.2019, 15.08.2019 і 19.11.2019)зверталася до відповідачів з листами, в яких інформувала їх про незадовільний технічний стан Торгового центру та висловлювала конкретні пропозиції. Листи нею надсилалися на адресу, повідомлену самими відповідачами. Тягар утримання спільного майна вона несе одноособово, також сплачує орендну плату за користування земельною ділянкою, на якій розмішений Торговий центр. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, надав пояснення аналогічні до викладеного у позовній заяві просив суд їх задовольнити. Представник відповідачів у судовому засіданні 28.07.2020 року позов не визнав, просив суд у задоволенні позову відмовити з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву. В судове засідання 04.08.2020 року представник відповідачів не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про день, час, місце розгляду справи був повідомлений належним чином в судовому засіданні 28.07.2020 року, про що свідчить його власноручна розписка, яка міститься у матеріалах справи (а.с. 169). Заяви, клопотання про відкладення розгляду справи від представника відповідачів на адресу суду не надходили. Суд вважає можливим розглянути справу за відсутності представника відповідачів, оскільки він не з`явився в судове засідання без поважних причин, його неявка не перешкоджає розгляду справи по суті. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити, з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони є співвласниками незавершеного будівництвом критого торгового центру із стоянкою автомобілів готовністю 24%, який знаходиться за адресою [ADDRESS] . Позивачу [PERSON] належить 2/3 частки у цьому майні, а відповідачам [PERSON] та [PERSON] - по 1/6 кожному (а.с.11-19). Сторони ніколи не були пов`язані сімейними відносинами, оскільки позивач [PERSON] є вдовою померлого [PERSON] , а відповідачі - його дітьми від попереднього шлюбу. Надаючи оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне. Статтею 365 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Аналіз цієї норми свідчить про те, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Такий самий підхід у правозастосуванні ст. 365 ЦК України викладений у постанові Верховного Суду від 18 липня 2018 року № 303/2585/16-ц, а також постанові Верховного Суду України від 23 листопада 2016 року № 357/11232/14-ц. Надаючи оцінку кожній з підстав для припинення частки у спільному майні, яка визначена у ст. 365 ЦК України, суд зазначає наступне. Так, як встановлено судом, частки відповідачів у спірному майні становить по 1/6, що, на переконання суду, є істотною в розумінні п.1 ч.1 ст.365 ЦК України, оскільки загальна площа досліджуваного майна становить 1 704,00 кв.м., тобто площа ідеальної частки 1/6 становить 284 кв.м., що є значною площею для нерухомого майна комерційного призначення. Посилання позивача на постанови Верховного Суду від 12 червня 2019 року №552/8359/17 та від 13 лютого 2019 року № 460/3003/16 суд вважає безпідставними, оскільки у вищенаведених цивільних справах спір йшов про житлову нерухомість незначної площі у якій об`єктивно виділити 1/6 частки не виявлялося можливим, так само, як і було неможливо встановити варіант спільного користування таким майном. Щодо тверджень позивача про неможливість поділити спільне майно з посиланням на відповідний висновок експерта, суд зазначає, що відповідно до ст. 110 ЦПК України, висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. В даному випадку, суд відхиляє підготовлені на замовлення позивача висновки судового експерта Товариства з обмеженою відповідальністю «Волинь-Експерт» Серединського Олександра Анатолійовича від 10 серпня 2018 року № 440/5 та від 15.01.2020 року № 11/5 в частині висновку про неможливість поділити спірне майно, оскільки такий висновок зроблений поверхнево, без реального дослідження варіантів поділу, а лише з формальним посиланням на те, що рівень готовності незавершеного будівництва становить менше 55%, а саме воно має незадовільний технічний стан. При цьому у висновку експерта не розкрито, яким чином вказані обставини унеможливлюють поділ майна, або встановлення порядку користування майном між сторонами (а.с. 28). Більше того, висновок експерта про те, що вказане майно є «незавершеним будівництвом» є помилковим, оскільки воно зареєстроване у Державному реєстрі саме як нерухоме майно, а не об`єкт незавершеного будівництва (а.с. 17, 19), а на нього наявний технічний паспорт, як на об`єкт нерухомого майна (а.с. 67-70). Крім того, суд зауважує, що з огляду на наявні фотокартки майна та його площу, для суду є очевидним, що частка відповідачів у ньому можуть бути виділені, або між сторонами може бути встановлений порядок користування ним. У своєму висновку експерт фактично ухилився від визначення варіантів такого поділу, а його висновок про неможливість такого поділу жодним чином не обґрунтовується (а.с. 61-66). Також позивач належними та допустимими доказати не довела суду чому спільне володіння і користування майном є неможливим. Її посилання на те, що відповідачі проживають за кордоном, не може бути визнано підставою для позбавлення їх права власності на майно, а її доводи про те, що вони не мають достатніх коштів для утримання та добудови (реконструкції) майна - є припущеннями, які нічим не підкріплені. Посилання позивача про її недовіру до відповідачів та небажання вступати з ними в ділові відносини з приводу добудови та реконструкції майна, не є підставою для припинення права на частку у спільному майні. Доводи позивача про те, що вона самостійно сплачує орендні платежі та утримує спірне майно, не є підставою для припинення права власності відповідачів у ньому, а є підставою для ініціювання нею позову про стягнення з відповідачів відповідних витрат в порядку регресу. Фактично всі доводи позивача про те, що спільне користування майном є неможливим зводяться до її суб`єктивного негативного ставлення до відповідачів, про яке вона прямо вказує у позові, що не може бути підставою для застосування п.3 ч.1 ст.365 ЦК України та припинення частки співвласника. Крім того позивач не довела суду, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам відповідачів. Отже, відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин п. 4 ч. 1 ст. 365 ЦК України. Підсумовуючи вищевикладене, оскільки позивачем не доведено суду наявність виключних обставин для припинення частки відповідачів у спірній майні, які передбачені у ст. 365 ЦК України, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, на підставі ст.141 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати залишаються за нею. На підставі ст.ст. 15, 16, 365 ЦК України,

Outcome: dismissed