Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-05 00:00:00

24.01.2020 року [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що 23.07.2010 року зареєструвала шлюб з [PERSON] . Від шлюбу вони мають малолітню доньку - [PERSON] , [INFO] . Спільне життя з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння між ними, розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні обов`язки з ведення спільного господарства та виховання дитини. З грудня 2019 року вона та відповідач не проживають однією сім`єю, мають різні бюджети, шлюбно-сімейні відносини не підтримують, тому вона звернулась до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою, про розірвання шлюбу (справа №357/379/20). Відповідач самоусунувся від обов`язку по утриманню дочки [PERSON] , тоді як вона самостійно не має можливості задовольнити усі її потреби. Відповідач не надає кошти на утримання дитини, хоча сам є молодим, фізично здоровим чоловіком, працює спеціалістом відділу земельних відносин та архітектури Білоцерківської міської ради, де отримує орієнтовно 11 000,00 грн. заробітної плати, на користь інших осіб аліментів він не сплачує. Тому, просила в судовому порядку стягнути з відповідача на свою користь аліменти на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, і до повноліття дитини. 11.02.2020 року Білоцерківським міськрайонним судом Київської області відкрито провадження у справі та призначено розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. 26.02.2020 року відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що 23.07.2010 року між ним та [PERSON] було укладено шлюб, актовий запис №741. Від спільного проживання вони мають малолітню доньку - [PERSON] [INFO] . Останнім часом їхні сімейні стосунки погіршились, виникли непорозуміння в сім`ї, тому він був змушений звернутись до Білоцерківського міськрайонного суду з позовною заявою про розірвання шлюбу (справа № 357/532/20 суддя Ярмола О.Я.). Так, позивачка у своїй позовній заяві вказує на те, що з грудня 2019 року не проживає з ним однією сім`єю, вони мають різні бюджети, шлюбно-сімейні відносини не підтримують, однак, не надала жодного доказу на підтвердження того, що проживає окремо разом з малолітньою дитиною, зокрема договору оренди квартири, будинку тощо. Натомість, позивач надає копію довідки управління адміністративних послуг Білоцерківської міської ради № 109 від 09.01.2020 року про місце проживання та склад сім`ї, яка містить інформацію про те, що за вказаною адресою зареєстрований та проживає батько дитини [PERSON] , а тому даний доказ повністю спростовує той факт, що позивач з малолітньою дитиною проживає окремо, оскільки інших доказів не надано. Крім цього, позивач не надала до суду жодного доказу про те, що малолітня дитина [PERSON] перебуває на її повному утриманні. Тому, просив слухати дану справу без його участі, на розсуд суду за наявними у справі матеріалами, про день і час слухання справи офіційно повідомлений. 05.03.2020 року позивач подала до суду відповідь на відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що доводи відповідача зазначені у відзиві є безпідставними та формальними, з якими вона не згодна з наступних обставин. Відповідно до довідки управління адміністративних послуг Білоцерківської міської ради №109 від 09.01.2020 про склад сім`ї за адресою [ADDRESS] , дійсно до складу сім,ї відносяться [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які зареєстровані за вказаною адресою, проте зазначена довідка не підтверджує фактичне проживання її та дитини з батьком. Факт проживання відповідача підтверджується в самому відзиві на позовну заяву: «… за вказаною адресою зареєстрований та проживає батько дитини». Вона та малолітня дитина вимушені не проживати разом з батьком з грудня 2019 року,оскільки її разом з дитиною було примусово виселено з житла де вони разом проживали, ключі від вхідних дверей було також забрано. З приводу даного факту вона не зверталась в поліцію, оскільки батько дитини часто зловживає спиртними напоями, неадекватно себе поводить, тому побоювалась за життя та здоров`я себе та своєї дитини. Також, вони не мають доступу до житла, а всі сімейні грошові кошти, щоб утримувати дитину, залишились за вищевказаною адресою, тобто у власності батька. Декілька разів в поточному році вона вимушена була звертатися до правоохоронних органів з приводу неадекватних дій батька дитини, в тому числі обмеження її та їхньої спільної дитини до місця проживання (місця реєстрації). За наявності вищевказаних підстав, дійсно вона з малолітньою дитиною вимушена проживати в знайомих та утримувати фактично дитину наодинці. Крім того, утримувати дитину батько фактично перестав близько як пів року тому. Всіма витратами пов`язаними з доглядом, вихованням та матеріальним утриманням дитини до сьогоднішнього дня займається вона особисто. Боржник є працездатним за віком та станом здоров`я, на користь інших осіб аліментів не сплачує, на утриманні недієздатних немає, офіційно працевлаштований, займає посаду головного спеціаліста відділу земельних відносин та архітектури Білоцерківської міської ради, договору про стягнення аліментів між ними не існує. Згідно поданої щорічної декларації за 2019 рік відповідач отримав за місцем роботи дохід 184 326 тис. грн. Вважає, що відзив є формальним, безпідставним та показує небажання батька брати участь у вихованні та забезпеченні нормального життя дитини. Крім того, вважає, що відзив на позовну заяву не відповідає вимогамп.п.3,4,5 ч. 3 ст. 179 ЦПК України, адже у своєму відзиві відповідач просить суд прийняти рішення за наявними матеріалами в справі, та фактично не зрозуміло чи це повне, чи часткове невизнання позовних вимог. Щоразу при намаганні досягти примирення щодо розподілу обов`язків по утриманню дитини, батько категорично відмовлявся, та в усній формі категорично заявляв, що буде допомагати тільки при наявності судового рішення про стягнення аліментів. Тому, просила позов задовольнити у повному обсязі. Клопотань від жодної із сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін до суду не подано, а тому відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , з 23.07.2010 року перебувають у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу сторони мають доньку - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується матеріалами справи (а.с. 5,6,7,8,9) та не заперечується відповідачем. Також, встановлено, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , та з нею зареєстрована донька - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується довідкою управління адміністративних послуг Білоцерківської міської ради №109 від 09.01.2020 про місце проживання та склад сім`ї ( а.с. 4). Відповідач - [PERSON] , [INFO] , зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с. 14), за віком працездатна особа, інших осіб на утриманні не має, працює головним спеціалістом відділу земельних відносин та архітектури Білоцерківської міської ради, отримав дохід (заробітну плату) за 2019 рік в розмірі 184 326,00 грн. (а.с. 31-35). Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Згідно із ч.3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ст. 182 Сімейного Кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Відповідач заперечуючи проти вимог позивача, зазначає, що остання не надала доказів в підтвердження обставин про те, що вона з грудня 2019 року з ним спільно однією сім`єю не проживає, вони мають різні бюджети, шлюбно-сімейні відносини не підтримують і вона з дочкою проживає окремо, а дитина повністю перебуває на її утриманні, однак відповідач в свою чергу в спростування доводів позивача жодних доказів не подав. Крім того, позивач на підтвердження вимог щодо утримання та проживання разом з донькою - [PERSON] , [INFO] , надала докази: довідку з дошкільного навчального закладу (ясла-садок) комбінованого типу №2 «Берегиня» (а.с. 28), з якої вбачається що батько [PERSON] не бере участі в освітньо-виховному процесі дитини в період з 02.09.2019 року, мати [PERSON] оплачує харчування дитини в садочку; довідку ФОП [PERSON] від 04.03.2020 року (а.с. 27), з якої вбачається, що дитина відвідує заклад « Розумняшки », де здійснюється відповідний додатковий догляд та виховна робота щодо інтелектуального, творчого розвитку дитини, а її мама [PERSON] за весь період відвідування закладу з 01.09.2019 року та станом на 03.03.2020 року приводить і забирає дитину, також здійснює оплату за відвідування закладу. Так, дійсно, згідно із довідкою управління адміністративних послуг Білоцерківської міської ради №109 від 09.01.2020, за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , проте позивач та її малолітня дитина вимушено не проживають за зареєстрованою адресою в зв`язку з неправомірними діями батька дитини, що підтверджується висновком про факту звернення до Білоцерківського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області від 26.01.2020 року (а.с. 29), в тому числі у зв`язку з обмеженням доступу її та їхньої спільної дитини до місця проживання (місця реєстрації) та речей, що підтверджується довідкою про результати розгляду матеріалів ЄО Білоцерківського ВП за №2756 від 08.02.2020 року (а.с. 30). Позивач та її донька наразі вимушені проживати за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч. 1 ст. 183 Сімейного Кодексу України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч.1 ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для дітей віком до 6 років встановлено: з 1 січня 2020 року - 1779 гривень, з 1 липня - 1859 гривень, з 1 грудня - 1921 гривня. Відповідно до ч.1 ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2020 року - 2218 гривень, з 1 липня - 2318 гривень, з 1 грудня - 2395 гривень. Відповідно до ст.3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (яка була ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27 лютого 1991 року і набула чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини, держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч.2 ст.6 цієї Конвенції). Також, частинами 1 та 2 статті 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі». Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв`язку з цим джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні. Відповідно до ст.5 «Рівноправність подружжя» Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом України №475/97-ВРвід 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. У відповідності до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Отже, враховуючи, що відповідач здорова та працездатна особа, інших осіб не утриманні немає, в добровільному порядку ухиляється від утримання доньки, а позивач не має можливості в повній мірі забезпечити дитину усім необхідним, суд, максимально враховуючи інтереси дитини,

Outcome: approved