Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-13 00:00:00

22 червня 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Альфа Банк», треті особи: приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано - Франківської області Личук Тарас Володимирович, приватний виконавець виконавчого округу Харківської області Кудряшов Дмитро Вячеславович, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Позовна заява мотивована тим, що приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано - Франківської області Личуком Тарасом Володимировичем 02 листопада 2020 року було вчинено виконавчий напис № 4982, яким стягнуто на користь відповідача заборгованість, що виникла за кредитним договором № 837/18-27/36/6-115 від 21 серпня 2006 року у загальній сумі 338 590,71 дол. США (на день вчинення напису, згідно офіційного курсу гривні до іноземних валют, становить 9 632 905,69 грн.), та 1500,00 грн (одна тисяча п`ятсот грн 00 коп.), що укладений між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі- АКБ «Укрсоцбанк») та позивачем, яка складається з простроченої заборгованості за сумою кредиту - 193 632,00 дол. США, простроченої заборгованості за відсотками та комісією - 143 710,86 дол. США, строкової заборгованості за сумою кредиту - 0,00 дол. США, строкової заборгованості за відсотками та комісією - 1 247,85 дол. США, штрафних санкцій - 0 дол. США, 1500 грн - суми плати за вчинення виконавчого напису нотаріуса. Зазначено, що стягнення заборгованості проводиться за період з 01 липня 2017 року по 01 липня 2020 року. При цьому адресою реєстрації боржника у виконавчому документі зазначено: [ADDRESS] . Фактично ж позивач проживає за іншою адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорта. Про існування вказаного виконавчого напису позивач дізнався 31 травня 2021 року з Єдиного реєстру боржників на сайті Міністерства юстиції України та в ході подальшого ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження № 63939358, яке було відкрито щодо нього як боржника приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Кудряшовим Д.В., постановою про відкриття виконавчого провадження від 16 грудня 2020 року на підставі вказаного виконавчого напису та відповідної заяви представника стягувача. Постановою приватного виконавця по арешт майна від 16 грудня 2020 року накладено арешт на все нерухоме та рухоме майно, що належить боржнику у межах суми звернення стягнення з урахуванням основної винагороди, витрат виконавчого провадження. Позивач вважає, що виконавчий напис було вчинено з порушенням чинного законодавства, а саме вимог статей 87 - 89 Закону України «Про нотаріат», Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, та Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться в безспірному порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (надалі - Перелік документів). Зокрема, виконавчий напис вчинено на Генеральному договорі № 837/18-27/36/6-115 від 21 серпня 2006 року, який не посвідчено нотаріально, що свідчить про недотримання умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню постанова Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» № 1172 в редакції від 29 листопада 2001 року, тобто в редакції, яка діяла до моменту доповнення Переліку п. 2 Розділу «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин». Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 29 січня 2019 року у справі № 910/13233/17. Відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса», для одержання виконавчого напису для стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими угодами подаються, зокрема, оригінал нотаріально посвідченої угоди; документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Оскаржений виконавчий напис вчинений нотаріусом 02 листопада 2020 року, тобто після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14. Таким чином, вважає, що у нотаріуса були відсутні повноваження на вчинення виконавчого напису на Генеральному договорі № 837/18-27/36/6-115, який не був нотаріально посвідчений та не відносився до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, а тому наявні підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника. З наведеного вбачається, що відповідачем, всупереч вимог закону, не було надано документів, які б підтверджували право його вимоги до позивача за Генеральним договором № 837/18-27/36/6-115 від 21 серпня 2006 року, а нотаріус, всупереч вимог закону, не перевірив зміст договору, на який відповідач посилався як на підставу виникнення у нього права вимоги до позивача за кредитним договором, та стягнув спірну заборгованість. Аналогічні правові висновки містяться у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду 12 березня 2020 року у справі № 757/24703/18-ц від 15 квітня 2020 року у справі №158/2157/17, які відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України повинні враховуватися судом при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин. Також позивач вказує на те, що під час вчинення спірного виконавчого напису порушено вимоги статті 88 Закону України «Про нотаріат», п. 3.1 Глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій та п. 1 Переліку документів щодо можливості його вчинення нотаріусом лише за умови, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості. Крім того, рішенням Жовтневого районного суду м.Харкова від 20 грудня 2011 року у справі № 2-1165/11 стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь АКБ «Укрсоцбанк» суму заборгованості за Генеральним договором № 837/18-27/36/6-115 від 21 серпня 2006 року в розмірі 4 356 676, 28 грн. А зазначена у виконавчому написі та виписці сума заборгованості не відповідає тій, що зазначена в рішенні суду, яке має преюдиційну силу, а саме, зазначена у виконавчому написі сума боргу перевищує зазначену суму в рішенні суду. За таких обставин зазначена у виконавчому написі заборгованість є очевидно не безспірною, а тому виконавчий напис вчинено з порушенням вимог закону. Вважає, що за наведених обставин оскаржуваний виконавчий напис приватного нотаріуса повинен бути визнаний судом таким, що не підлягає виконанню, оскільки вчинений з порушенням вимог чинного законодавства. Більше того, оскільки заборгованість за сумою кредиту в оскаржуваному виконавчому написі стягнуто за період з з 01 липня 2017 року по 01 липня 2020 року, кредит в сумі 250 000,00 дол. США за Додатковою угодою № 1 надано на строк до 20 серпня 2013 року включно, а в сумі 248 000,00 дол. США за Додатковою угодою № 3 надано на строк до 20 жовтня 2013 року, право вимоги дострокового виконання настало у АКБ «Укрсоцбанк» з 21 січня 2009 року. Тому на момент вчинення виконавчого напису з дня виникнення права вимоги за сумою кредиту (193632,00 дол. США) минуло більше трьох років, що свідчить про порушення закону в цій частині під час вчинення виконавчого напису. Також виконавчий напис вчинено про стягнення заборгованості за комісією, яка не мала підстав для нарахування. Таким чином, вважає, що виконавчий напис вчинено з порушенням Порядку вчинення нотаріальних дій, також відповідачем пропущено строк, протягом якого відповідач міг звернутися із заявою про вчинення оскаржуваного виконавчого напису. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова м. Харкова від 29 червня 2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до Акціонерного товариства «Альфа Банк», треті особи: приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано - Франківської області Личук Т.В., приватний виконавець виконавчого округу Харківської області Кудряшов Д.В., про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню за правилами спрощеного позовного провадження, передбаченого статтями 274-279 ЦПК України. Призначено судове засідання по справі. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова м. Харкова від 04 серпня 2021 року ухвалено розглядати справу за позовом [PERSON] до Акціонерного товариства «Альфа - Банк», треті особи: приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано - Франківської області Личук Т.В., приватний виконавець виконавчого округу Харківської області Кудряшов Д.В., про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, за правилами загального позовного провадження та замінено засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням. Призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова м. Харкова від 25 жовтня 2021 року закрито підготовче провадження у справі цивільній справі за позовом [PERSON] до Акціонерного товариства «Альфа - Банк», треті особи: приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано - Франківської області Личук Т.В., приватний виконавець виконавчого округу Харківської області Кудряшов Д.В., про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. У судове засідання позивач, представник позивача не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись своєчасно та належним чином. Представник позивача [PERSON] - адвокат Писаковський О. Г. подав до суду заяву, в якій просив розглядати справу без його участі та без фіксації судового процесу технічними засобами, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач та треті особи у судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись своєчасно та належним чином, відзиву або клопотань з процесуальних питань суду не надходило. Судом враховано, що в силу вимог частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнова проти України»). При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Враховуючи неявку належним чином повідомленого про дату, час та місце судового засідання відповідача в судове засідання, який не повідомив про причини неявки та не подав відзив, відповідно до статті 280 ЦПК України суд, за згодою позивача, вважає за можливе провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Личуком Тарасом Володимировичем 02 листопада 2020 року було вчинено виконавчий напис № 4982, яким стягнуто на користь відповідача заборгованість, що виникла за кредитним договором № 837/18-27/36/6-115 від 21 серпня 2006 року у загальній сумі 338 590,71 дол. США (на день вчинення напису, згідно офіційного курсу гривні до іноземних валют, становить 9 632 905,69 грн.), та 1500 (одна тисяча п`ятсот грн 00 коп.), що укладений між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» (далі- АКБ «Укрсоцбанк») та позивачем, яка складається з простроченої заборгованості за сумою кредиту - 193 632,00 дол. США, простроченої заборгованості за відсотками та комісією - 143 710,86 дол. США, строкової заборгованості за сумою кредиту - 0,00 дол. США, строкової заборгованості за відсотками та комісією - 1 247,85 дол. США, штрафних санкцій - 0 дол. США, 1500 грн - суми плати за вчинення виконавчого напису нотаріуса. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з частиною першою статті 39 Закону України «Про нотаріат» порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом та іншими актами законодавства України. Відповідно до статті 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів, відповідно до якої нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»). Нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акту має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти (стаття 50 Закону України «Про нотаріат»). За результатами аналізу вищенаведених норм можна дійти висновків, що з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами у повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису». Правове регулювання процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів визначено главою 14 Закону України «Про нотаріат» та главою 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженому наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5. Підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій. Згідно із пунктом 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого Постановою Кабінету міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченої угоди; б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Крім того, у абзаці 3 пункту 284 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5, вказано, що заборгованість або інша відповідальність боржника визнається безспірною і не потребує додаткового доказування у випадках, якщо подані для вчинення виконавчого напису документи передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак, сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. Відповідно до пункту 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 для одержання виконавчого напису щодо стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Постановою Кабінету Міністрів України № 662 від 26 листопада 2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», внесено зміни до Переліку документів, за яким стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172, зокрема, в частині доповнення переліку після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин». Частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини та практику суду як джерело права. У преамбулі та статті 6 параграфа 1 Конвенції, у рішенні Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі «Совтрансавто-Холдінг» проти України» (заява № 48553/99), а також у рішенні Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії» (заява № 28342/95) встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру. Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 20 березня 2015 року у справі № 826/20084/14, яка була залишена без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 02 лютого 2017 року, яка набрала законної сили, було визнано незаконною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26 листопада 2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, у тому числі: «Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості». Зазначена постанова апеляційного суду у відповідності до пункту 4 статті 254 КАС України набула законної сили з моменту проголошення, з 22 лютого 2017 року, а отже з цієї ж дати законодавство не передбачало можливості вчинення виконавчого напису щодо заборгованості, яка випливає із кредитних відносин. З огляду на викладене до спірних правовідносин підлягає застосуванню постанова Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» № 1172 в редакції від 29 листопада 2001 року, тобто в редакції, яка діяла до моменту доповнення Переліку пунктом 2 Розділу «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин».\~ Аналогічного висновку дійшов Верховний суд в постанові по справі № 910/13233/17 від 29 січня 2019 року. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 49 Закону України «Про нотаріат», нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Згідно з підпунктами 1.1.-1.3 п. 1 Глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, установлюється Кабінетом Міністрів України. Нотаріуси відмовляють у вчиненні виконавчого напису у випадках, коли витребовується майно, звернення стягнення на яке забороняється законодавством України або здійснюється виключно на підставі рішення суду. Таким чином, нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють безспірну заборгованість на підставі документів, затверджених Переліком, зазначений перелік документів є вичерпним, та у разі надання стягувачем документів не передбачених Переліком, нотаріус відмовляє у вчинені виконавчого напису, стягнення такої заборгованості повинно здійснюватися виключно на підставі рішення суду. Суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88\~Закону України\~«Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Частиною третьою статті 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими та електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно вимог статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Стаття 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами». Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява № 4909/04). Частинами першою, третьою, четвертою статті 83 ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Проте відповідачем не надано суду відзиву та до цього часу не надано жодних доказів на спростування доводів зазначених позивачем, якими вsy обгрунтовує свої вимоги, зокрема матеріали нотаріальної справи, документів, які підтверджують безспірність вимог стягувача та на підставі яких було вчинено спірний виконавчий напис. Водночас відповідач, який є юридичною особою, не скористався правом подати клопотання про витребування доказів судом, яке роз`яснено, зокрема, судом в ухвалі про відкриття провадження по справі. Також, відповідачем не зазначено причин неможливості подати суду докази, при цьому підстав для звільнення від доказування на підставі статті 82\~ЦПК України судом не встановлено. Верховний Суд у постанові від 12 березня 2020 року у справі № 757/24703/18-ц (провадження № 61-12629св19) дійшов висновку, що оскільки серед документів, наданих банком нотаріусу для вчинення виконавчого напису, відсутній оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів), за яким стягнення заборгованості може провадитися у безспірному порядку, а надана нотаріусу анкета - заява позичальника не посвідчена нотаріально, отже не могла бути тим договором, за яким стягнення заборгованості могло бути проведено у безспірному порядку шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника. Як свідчать матеріали справи, оскаржуваний виконавчий напис вчинений нотаріусом 02 листопада 2020 року, тобто після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14. За таких обставин у нотаріуса були відсутні повноваження на вчинення виконавчого напису на Генеральному договорі № 837/18-27/36/6-115, який не був нотаріально посвідчений та не відносився до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, а тому наявні підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника. Позивач посилається на те, що про існування вказаного виконавчого напису позивач дізнався 31 травня 2021 року з Єдиного реєстру боржників на сайті Міністерства юстиції України та в ході подальшого ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження № 63939358, яке було відкрито приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Кудряшовим Д.В., постановою про відкриття виконавчого провадження від 16 грудня 2020 року на підставі вказаного виконавчого напису та відповідної заяви представника стягувача. При цьому суду не надано доказів, що при вчиненні напису нотаріус отримував від відповідача первинні бухгалтерські документи щодо видачі кредиту та здійснення його часткового погашення (квитанції, платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки тощо), тому у нотаріуса були відсутні підстави вважати, що розмір заборгованості перед банком є безспірними. З наведеного вбачається, що відповідачем, всупереч вимог закону, не було надано документів, які б підтверджували право його вимоги до позивача за Генеральним договором № 837/18-27/36/6-115 від 21 серпня 2006 року, а нотаріус всупереч вимог закону, не перевірив зміст договору, на який відповідач посилався як на підставу виникнення у нього права вимоги до позивача за кредитним договором, та стягнув спірну заборгованість. Аналогічні правові висновки містяться у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду 12 березня 2020 року у справі № 757/24703/18-ц від 15 квітня 2020 року у справі №158/2157/17, які відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України повинні враховуватися судом при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 20 грудня 2011 року по справі № 2-1165/11 стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь АКБ «Укрсоцбанк» суму заборгованості за Генеральним договором № 837/18-27/36/6-115 від 21 серпня 2006 року в розмірі 4 356 676, 28 грн. При цьому, суд зауважує, що зазначена у виконавчому написі та виписці сума заборгованості не відповідає тій, що зазначена в рішенні суду, а саме, зазначена у виконавчому написі сума боргу перевищує зазначену суму в рішенні суду. Також виконавчий напис вчинено про стягнення заборгованості за відсотками та комісією, які також є спірними. За таких обставин не можна вважати, що вказана у виконавчому написі заборгованість є безспірною, а тому виконавчий напис вчинено з порушенням вимог закону. Більше того, на момент вчинення виконавчого напису з дня виникнення права вимоги за сумою кредиту минуло більше трьох років, що свідчить про порушення закону в цій частині під час вчинення виконавчого напису. Враховуючи вищевикладене, суду не надано документів, з яких можливо встановити, чи дійсно на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, що заявлена сума в межах строку позовної давності. Відповідачем не подано до суду належних та достовірних доказів на спростування доводів позивача. Оскільки відповідачем не було надано суду доказів безспірності заборгованості, за наявності якої було б можливим вчинення виконавчого напису, суд вважає, що виконавчий напис вчинено з порушенням Порядку вчинення нотаріальних дій та вимог статті 88 Закону України «Про нотаріат». Отже, суду не було надано доказів того, що виконавчий напис було вчинено нотаріусом за наявності усіх необхідних для вчинення такого напису документів, перелік яких передбачений пунктом 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого Постановою Кабінету міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172, та з дотриманням такої необхідної умови для винесення напису як безспірність заборгованості. За наведених обставин оскаржуваний виконавчий напис приватного нотаріуса повинен бути визнаний судом таким, що не підлягає виконанню, оскільки вчинений з порушенням вимог чинного законодавства. На підставі вищевикладеного суд доходить висновку, що позовні вимоги [PERSON] до Акціонерного товариства «Альфа - Банк», треті особи: приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано - Франківської області Личук Т.В., приватний виконавець виконавчого округу Харківської області Кудряшов Д.В., про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню підлягають задоволенню. Відповідно до частини другої статті 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому, у відповідності до статті 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача документально підтверджені витрати по сплаті судового збору у розмірі 908 грн.

Outcome: approved