Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-16 00:00:00

22 вересня 2020 року [PERSON] звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що 17 травня 2020 року між ним та [PERSON] було укладено усний договір позики, за умовами якого позивач надав відповідачу грошові кошти у розмірі 18\~500,00 грн. На підтвердження укладення зазначеного договору, а також факту одержання 17 травня 2020 року грошових коштів від позивача, відповідачем було складено розписку від 17 травня 2020 року, у якій, зокрема, відповідач зобов`язалася повернути грошові кошти у строк до 17 липня 2020 року. Разом з тим, відповідач порушила свої зобов`язання за договором позики, у зазначений у розписці строк грошові кошти не повернула. Позивач неодноразово намагався звернутися до відповідача по телефону з проханням повернути грошові кошти, однак відповідач на телефонні дзвінки не відповідає, на теперішній час грошові кошти не повернула. У зв`язку з чим, позивач змушений звернутися до суду та просити суд стягнути із [PERSON] на його користь грошові кошти за договором позики від 17 травня 2020 року у розмірі 18\~500,00 грн., судові витрати по справі у розмірі 840,80 грн., а також витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4\~000 грн. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 вересня 2020 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Від представника позивача [PERSON] надійшла заява, у якій він просив справу розглянути за його відсутності, позов підтримує та просить задовольнити в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує. У судове засідання відповідач [PERSON] повторно не з`явилася, про час та дату судового засідання сповіщена належним чином, відзив на позов не надала, будь-які заяви чи клопотання від відповідача до суду не надходили. Розгляд справи буде проводитись на підставі наявних доказів, заочно, відповідно до статті 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положеннями ч. 1 ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що 17 травня 2020 року [PERSON] отримала в борг грошові кошти в розмірі 18\~500,00 грн. та зобов`язалася повернути їх у строк до 17 липня 2020 року, що підтверджується копією розписки (а.с. 7). Згідно із ст.ст. 626, 628\~ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Тому у справах про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання, а суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 року у справі № 6-1967цс15. Із розписки, складеної 17 травня 2020 року, вбачається, що 17 травня 2020 року [PERSON] отримала в борг грошові кошти в розмірі 18\~500,00 грн. та зобов`язалася повернути їх у строк до 17 липня 2020 року (а.с. 7). Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідач всупереч положенням статті 81 ЦПК України не надала суду жодних доказів, які б спростовували факт існування вказаної заборгованості. З огляду на викладене, суд доходить висновку, що вимоги позивача є обґрунтованим, в повному обсязі доведеними належними та достатніми доказами з його боку, а отже підлягають задоволенню. Щодо вимоги позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 3 частини першої статті 133 ЦПК України). Відповідно до ч. ч. 1-4 ст.\~137\~ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем було надано: копія договору про надання правової допомоги [PERSON] адвокатом Соколовим А.О. № 17/2020 від 10 вересня 2020 року, додаткову угоду до договору № 17/2020, акт про надання правової допомоги від 14 вересня 2020 року до договору № 17/2020, квитанцію до прибуткового касового ордеру № 14/09 від 14 вересня 2020 року про сплату коштів за послуги адвоката на суму 4\~000 грн. (а.с. 12-16). Верховний Суд у своїй постанові від 03 травня 2018 року в справі №372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат, стороні на користь якої ухвалено судове рішення. Проаналізувавши матеріали\~справи,\~вирішуючи питання\~про відшкодування\~витрат на\~правничу правову\~допомогу при\~розгляді справи,\~суд приймає\~до уваги\~обставини справи,\~час,\~витрачений адвокатом\~на виконання\~відповідних робіт,\~обсяг наданих\~адвокатом послуг\~та виконаних\~робіт, а тому вважає, що стягнення витрат за надання професійної правничої допомоги адвоката, які позивач поніс, підлягають задоволенню. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягають витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4 000 грн. Крім того, згідно положень статті 141 ЦПК України з відповідача належить стягнути на користь позивача понесені судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 840,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved