Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-25 00:00:00

21 травня 2021 року [PERSON] звернулась до Ковпаківського районного суду м.Суми з позовом до Приватного акціонерного товариства «Науково-виробниче акціонерне товариство «ВНДІкомпресормаш» про скасування наказу про звільнення за прогул без поважних причин та зобов`язання вчинити дії. Позовні вимоги позивачка обґрунтовує тим, що тим, що нею 22 жовтня 2020 року була подана заява про звільнення з посади завідуючої складським господарством АТ «НВАТ «ВНДІкомпресормаш» згідно п.6 ст.36 КЗпП України. 03 листопада 2020 року після передачі приходних документів Позивачкою рекомендованим листом на адресу підприємства було направлено заяву про звільнення у відповідності до п.6 ст.36 КЗпП України. 10 листопада 2020 року на адресу відповідача позивачкою рекомендованим листом направлено звернення про проведення остаточних розрахунків та видачу трудової книжки. Поряд з цим на адресу позивачки адміністрацією відповідача направлені листи (від 11 листопада 2020 року №04/09-008860, від 13 листопада 2020 року №04/09-008936) з вимогою надати пояснення відсутності на робочому місці та завершити проведення інвентаризації, яка закінчилась 06 листопада 2020 року та термін якої нібито продовжено. На звернення позивачки від 10 листопада 2020 року вона отримала відповідь від 17 листопада 2020 року №04/09-009009 без посилання на норми чинного законодавства, в якому зазначено, що її звернення залишено без задоволення та з вимогою надати пояснення відсутності на робочому місці, не беручи до уваги подану нею заяву про звільнення згідно п.6 ст.36 КЗпП України. 20 листопада 2020 року позивачка звернулась зі скаргою на дії посадових осіб відповідача до Управління держпраці у Сумській області. Листом від 22 грудня 2020 року №П-823/17-08/2020/1238 заступником начальника Управління держпраці у Сумській області позивачку повідомлено, що вона перебуває в трудових відносинах станом на 22 грудня 2020 року, а відтак, відсутні підстави для остаточного розрахунку, та видачі трудової книжки. Після отримання вказаного листа від Управління держпраці у Сумській області, позивачка звернулась до Ковпаківського районного суду м.Суми з позовною заявою про зобов`язання вчинити дії по звільненню з посади, проведення розрахунків та видачі трудової книжки. Рішенням Ковпаківського районного суду м.Суми від 05 квітня 2021 року у справі №592/264/21 у задоволенні позовної заяви відмовлено повністю. 28 квітня 2021 року на вказане рішення позивачкою подано апеляційну скаргу. Під час розгляду справи №592/264/21 позивачкою було запропоновано представнику відповідача укласти мирову угоду шляхом проведення звільнення за угодою сторін у відповідності до ч.1 ст.36 КЗпП України. Відповідь від адміністрації відповідача про укладення мирової угоди на час розгляду справи не надійшла. Після прийняття Ковпаківським районним судом м. Суми рішення від 05 квітня 2021 року у справі №592/264/21, позивачка рекомендованим листом від 05 квітня 2021 року на адресу відповідача направила заяву про звільнення за ч.3 ст.36 КЗпП України, на яку було отримано відповідь про відмову у її задоволенні. У подальшому позивачкою отримано повідомлення про проведення засідання профспілкового комітету СПС «НІКМАС», до порядку денного якого включено розгляд письмового подання директора АТ «НВАТ «ВНДІкомпресормаш» про надання згоди на розірвання трудового договору з позивачкою на підставі п.4 ст.40 КЗпП України прогул (у тому числі відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Рекомендованим листом позивачкою направлено пояснення про те, що дії адміністрації не правомірні і звільнення за прогул в даному випадку суперечить нормам чинного законодавства. Ігноруючи вказані пояснення позивачці вручено наказ від 22 квітня 2021 року №145-к про звільнення за прогул п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України та трудову книжку. Позивачка зазначає, що всупереч нормам ст.148 КЗпП України заходи дисциплінарного стягнення застосовано з порушенням місячного терміну, визначеного законодавством та вважає дії посадових осіб відповідача зі звільнення незаконними, а тому просить суд скасувати наказ від 22 квітня 2021 року №145-к про звільнення за прогул без поважних причин, зобов`язати АТ «НВАТ «ВНДІкомпресормаш» видати наказ про її звільнення з 22 квітня 2021 року на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, зобов`язати АТ «НВАТ «ВНДІкомпресормаш» анулювати запис про її звільнення на підставі п.4 ст.40 КЗпП України; зобов`язати АТ «НВАТ «ВНДІкомпресормаш» внести запис про її звільнення з 22 квітня 2021 року на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України. У судовому засіданні, що відбулось 30 червня 2021 року [PERSON] та її представник - адвокат Шкриль Л.Г. заявлені вимоги підтримали та просили їх задовольнити у повному обсязі. Відповідач позовні вимоги не визнав, надавши відзив на позов, вказуючи, що 26 серпня 2020 року позивачкою подано заяву про звільнення за пунктом 6 статті 36 КЗпП України, проте, 09 вересня 2020 року вона звернулась до директора підприємства відповідача з проханням не звільняти її з займаної посади, а подану заяву вважати недійсною. 22 жовтня 2020 року позивачка написала ідентичну за змістом до попередньої заяви. Проте, оскільки протягом двохмісячного періоду, що передував даті подачі позивачкою заяви про звільнення від 22 жовтня 2020 року, на підприємстві відповідача жодних змін істотних умов праці працівників, у тому числі позивачки, не відбувалось, заява від 22 жовтня 2020 року про звільнення за п.6 ст.36 КЗпП України задоволенню не підлягала. Крім того, вказана заява не містила дати, з якої позивачка просила припинити трудові відносини з відповідачем. Не зважаючи на те, що трудові відносини між позивачкою та відповідачем не були припинені, починаючи з 09 листопада 2020 року позивачка не виходить на роботу, що підтверджується відповідними актами про відсутність на роботі та підтверджується позивачкою у позовній заяві. За заявою позивачки, у період з 18 грудня 2020 року по 21 грудня 2020 року Управлінням Держпраці у Сумській області проведено інспекційне відвідування підприємства відповідача, за наслідками якого складено Акт інспекційного відвідування юридичної особи, яка використовує найману працю від 21 грудня 2020 року №СМ 18475/193/АВ, яким не встановлено порушень трудових прав позивачки з питань дотримання умов оплати праці та вимог п.6 ст.36 КЗпП України. Рішенням Ковпаківського районного суду м.Суми від 05 квітня 2021 року у справі №592/264/21 у задоволенні позову позивачки до відповідача про зобов`язання вчинення дій по звільненню за п.6 ст.36 КЗпП України, проведення розрахунків та видачі трудової книжки відмовлено за необґрунтованістю. 07 квітня 2021 року на адресу відповідача надійшла заява позивачки про звільнення за власним бажанням у відповідності до ч.3 ст.38 КЗпП України від 05 квітня 2021 року. Листом від 09 квітня 2021 року вих.№04/09-001769 відповідач відмовив позивачці у задоволенні заяви про звільнення на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України у зв`язку з необґрунтованістю. Ураховуючи відсутність позивачки на роботі з 09 листопада 2020 року по 22 квітня 2021 року без поважних причин, що підтверджується актами відсутності працівника на роботі та табелями обліку використання робочого часу за вказаний період, на підставі згоди Сумської професійної спілки «НІКМАС» від 21 квітня 2021 року, позивачку звільнено з 22 квітня 2021 року у зв`язку з прогулом (в тому числі відсутністю на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин, за п.4 ст.40 КЗпП України. У судовому засіданні, що відбулось 30 червня 2021 року представник відповідача адвокат Кисіль А.В. проти заявлених позовних вимог заперечив та просив у задоволенні позову відмовити повністю. 23 липня 2021 року позивачка направила до суду аналогічну за змістом до раніше поданої уточнену позовну заяву, у прохальній частині якої просить суд скасувати наказ від 22 квітня 2021 року №145-к про звільнення за прогул без поважних причин, зобов`язати АТ «НВАТ «ВНДІкомпресормаш» видати наказ про її звільнення з 22 квітня 2021 року на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, зобов`язати АТ «НВАТ «ВНДІкомпресормаш» анулювати запис в трудовій книжці [PERSON] про звільнення на підставі п.4 ст.40 КЗпП України; зобов`язати АТ «НВАТ «ВНДІкомпресормаш» внести запис в трудову книжку про звільнення [PERSON] з 22 квітня 2021 року на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України. У судове засідання, що відбулось 26 липня 2021 року позивачка не з`явилась, про час та місце судового засідання повідомлена належним чином. Представник позивачки адвокат Шкриль Л.Г. заявлені вимоги з урахуванням уточненої позовної заяви підтримала та просила їх задовольнити у повному обсязі. У судовому засіданні, що відбулось 26 липня 2021 року представник відповідача адвокат Кисіль А.В. проти уточненої позовної заяви заперечив повністю з підстав викладених у відзиві на позов, зазначив, що постановою Сумського апеляційного суду від 20 липня 2021 року у справі №592/264/21 апеляційну скаргу позивачки залишено без задоволення, а рішення Ковпаківського районного суду м.Суми від 05 квітня 2021 року у справі №592/264/21 без змін, а відтак, обставини відсутності позивачки на роботі з 09 листопада 2020 року по 05 квітня 2021 року є встановленими рішенням суду, що набрало законної сили. Суд, заслухавши представника позивачки та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що наказом №366-к від 13 червня 2013 року [PERSON] з 14 червня 2013 року переведено на посаду завідуючого складським господарством (№ 045) з окладом 4 120 грн. в місяць і надбавкою за високі досягнення в праці в розмірі 2 055 грн. в місяць. Відповідно до наказу АТ «НВАТ «ВНДІкомпресормаш» № 96 від 20 грудня 2019 року на підприємстві встановлено 40-ка годинний робочий тиждень на 2020 рік з двома вихідними днями - субота та неділя, а також конкретно визначеними святковими (неробочими) днями. 26 серпня 2020 року [PERSON] подано заяву про звільнення за пунктом 6 статті 36 КЗпП України, проте, 09 вересня 2020 року вона звернулась до директора підприємства відповідача з проханням не звільняти її з займаної посади, а подану заяву вважати недійсною. 22 жовтня 2020 року [PERSON] написала ідентичну за змістом до попередньої заяви. Проте, оскільки протягом двохмісячного періоду, що передував даті подачі позивачкою заяви про звільнення від 22 жовтня 2020 року, на підприємстві відповідача жодних змін істотних умов праці працівників, у тому числі позивачки, не відбувалось, заява від 22 жовтня 2020 року про звільнення за п.6 ст.36 КЗпП України залишена відповідачем без задоволення. За заявою позивачки, у період з 18 грудня 2020 року по 21 грудня 2020 року Управлінням Держпраці у Сумській області проведено інспекційне відвідування АТ «НВАТ «ВНДІкомпресормаш», за наслідками якого складено Акт інспекційного відвідування юридичної особи, яка використовує найману працю від 21 грудня 2020 року №СМ 18475/193/АВ, яким не встановлено порушень трудових прав позивачки з питань дотримання умов оплати праці та вимог п.6 ст.36 КЗпП України. Суд звертає увагу на те, що позовні вимоги про звільнення [PERSON] з посади завідуючої складським господарством АТ «НВАТ «ВНДІкомпресормаш» у відповідності до п.6 ст.36 КЗпП України на підставі поданої заяви від 22 жовтня 2020 року були предметом розгляду справи №592/264/21. Так, рішенням Ковпаківського районного суду м.Суми від 05 квітня 2021 року, залишеним без змін постановою Сумського апеляційного суду від 20 липня 2021 року у справі №592/264/21 у задоволенні позову [PERSON] до АТ «НВАТ «ВНДІкомпресормаш» про зобов`язання вчинення дій по звільненню за п.6 ст.36 КЗпП України, проведення розрахунків та видачі трудової книжки відмовлено за необґрунтованістю. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог та увалюючи рішення у справі №592/264/21, суди першої та апеляційної інстанції виходили з того, що «…позивачкою не було надано доказів на підтвердження обставин зміни істотних умов праці, що запроваджуються у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці та повідомлення її відповідачем про заплановану зміну істотних умов праці у розумінні положень п. 6 ст. 36 КЗпП України». «…Позивачкою ані під час розгляду справи в суді першої інстанції, ані під час апеляційного перегляду рішення суду не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що її умови праці роботодавцем були істотно змінені в період, що не перевищує двох місяців до подання нею 22 жовтня 2020 року заяви про звільнення». «…У 2020 року товариством жодних рішень щодо зміни істотних умов праці завідувача складським господарством не приймалося». «…Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що надана позивачем копія «Журнал событий вход-выход» не є належним та допустимим доказом запровадження роботодавцем для [PERSON] зміни режиму її роботи, зокрема, збільшення робочих годин та робочих днів у тижні. Походження даного документу встановити неможливо, оскільки він не містить ні реквізитів АТ «НВАТ «ВНДІкомпресормаш», ні підписів уповноважених осіб товариства». «…З розрахункових листів за січень-вересень 2020 року вбачається, що заробітна плата [PERSON] обраховувалася виходячи із п`ятиденної робочої неділі з восьмигодинним робочим днем. Преміювання працівника за виконання додаткового обсягу робіт, усупереч доводам апеляційної скарги, також не підтверджує, що позивачу були змінені умови праці». Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною четвертою статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. З огляду на те, що обставини відносно вимог [PERSON] про звільнення з посади завідуючої складським господарством АТ «НВАТ «ВНДІкомпресормаш» у відповідності до п.6 ст.36 КЗпП України на підставі поданої заяви від 22 жовтня 2020 року встановлені рішенням Ковпаківського районного суду м.Суми від 05 квітня 2021 року у справі №592/264/21, яке набрало законної сили 20 липня 2021 року, вони не доказуються під час розгляду даної справи. У той же час, обґрунтовуючи порушення трудових прав позивачки під час звільнення з займаної посади, остання у позовній заяві посилається саме на відмову відповідача у задоволенні її заяви від 05 квітня 2021 року про звільнення за частиною 3 ст.38 КЗпП України. Згідно частини третьої статті 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. За змістом статті 38 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи працівника і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно. У разі якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (частина третя статті 38 КЗпП України) - не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній має право відмовити у задоволенні вказаної заяви, проте не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору. Подібний правовий висновок сформований Верховним Судом у постановах від 13 березня 2019 року у справі №754/1936/16-ц (провадження №61-28466св18) та від 22 квітня 2020 року у справі №199/8766/18 (провадження №61-797св20). З огляду на зміст вказаної норми, для визначення правової підстави розірвання трудового договору безпосереднє значення має факт порушення роботодавцем законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи. При цьому, саме працівник, звертаючись з заявою та ініціюючи питання припинення трудового договору на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, має обґрунтувати та належним чином довести факт такого порушення. Суд, дослідивши зміст заяви [PERSON] про звільнення від 05 квітня 2021 року, зазначає, що позивачка у ній лише зазначила про намір звільнитися за власним бажанням у відповідності до ч.3 ст.38 КЗпП України з 05 квітня 2021 року, при цьому взагалі не зазначивши про будь-які порушення з боку відповідача вимог законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору, у чому вони полягали та якими доказами підтверджуються вказані обставини, що, відповідно, виключає можливість задоволення вказаної заяви та припинення трудових відносин на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України. За вказаних обставин, відповідач листом від 09 квітня 2021 року вих.№04/09-001769 правомірно відмовив позивачці у задоволенні заяви про звільнення на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України та одночасно повідомив про те, що з огляду на встановлені та документально підтверджені факти її відсутності на роботі у період з 09 листопада 2020 року по 05 квітня 2021 року, станом на день надходження заяви про звільнення адміністрацією АТ «НВАТ «ВНДІкомпресормаш» вирішується питання щодо застосування до [PERSON] заходів дисциплінарного стягнення за порушення трудової дисципліни. Таким чином, оцінивши зібрані у справі докази в цілому, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог [PERSON] до АТ «НВАТ «ВНДІкомпресормаш» щодо зобов`язання видати наказ про її звільнення з 22 квітня 2021 року на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України та внесення запису в трудову книжку про звільнення [PERSON] з 22 квітня 2021 року на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України. Відносно вимог про скасування наказу від 22 квітня 2021 року №145-к про звільнення [PERSON] за прогул без поважних причин, суд зазначає наступне. Не зважаючи на те, що трудові відносини між позивачкою та відповідачем не були припинені, починаючи з 09 листопада 2020 року позивачка не виходила на роботу, що підтверджується актами про відсутність Позивачки на роботі за період з 09 листопада 2020 року по 22 квітня 2021 року, табелями обліку робочого часу за період з 09 листопада 2020 року по 22 квітня 2021 року та не заперечується самою позивачкою у позовній заяві та наданих у судовому засіданні поясненнях. З метою встановлення причин відсутності позивачки на роботі та отримання доказів їх поважності, відповідачем систематично направлялись відповідні письмові звернення на адресу позивачки, зокрема: від 09 листопада 2020 року вих.№04/09-008799, від 11 листопада 2020 року вих.№04/09-008860, від 13 листопада 2020 року вих.№04/09-008936 та від 18 листопада 2020 року вих.№04/09-009064. Слід зазначити, що у вказаних листах до відома позивачки доводилось, що вона перебуває у трудових відносинах з відповідачем, а у випадку не надання доказів поважності причин відсутності на роботі, її дії будуть розглядатися як порушення трудової дисципліни. Крім того, у вказаний період на АТ «НВАТ «ВНДІкомпресормаш» проводилась інвентаризація товарно-матеріальних цінностей, готової продукції та основних засобів, а відтак, з метою забезпечення продовження інвентаризації товарно-матеріальних цінностей підприємства, що знаходились у підзвіті позивачки, її запрошували з`явитися на робоче місце. Не зважаючи на вказані численні письмові звернення, позивачка на роботі не з`явилась, натомість листами від 24 листопада 2020 року, 30 листопада 2020 року та 14 квітня 2021 року повідомила, що її відсутність на роботі спричинена тим, що нею 22 жовтня 2020 року була подана заява про звільнення з посади згідно п.6 ст.36 КзПП України. З огляду на встановлений факт порушення позивачкою трудової дисципліни, а саме прогулу без поважних причин з 09 листопада 2020 року по 05 квітня 2021 року, ураховуючи те, що причини відсутності на роботі, викладені позивачкою у письмових поясненнях від 14 квітня 2021 року, адміністрацією АТ «НВАТ «ВНДІкомпресормаш» не визнані поважними та спростовуються Актом інспекційного відвідування юридичної особи, яка використовує найману працю від 21 грудня 2020 року №СМ 18475/193/АВ та рішенням Ковпаківського районного суду м.Суми від 05 квітня 2021 року у справі №592/264/21, відповідач дійшов висновку про вчинення позивачкою грубого дисциплінарного проступку та прийняв рішення про застосування до позивачки дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення. При обранні такого виду дисциплінарного стягнення як звільнення, Відповідачем було ураховано те, що позивачка, вчинивши дисциплінарний проступок, порушила встановлений на підприємстві відповідача режим праці та відпочинку, не забезпечила належного керівництва діяльністю складського господарства, збереження товарно-матеріальних цінностей та проведення інвентаризації, що, у свою чергу, спричинило негативні наслідки для відповідача у вигляді порушення безперебійної виробничої діяльності підприємства. На виконання ст.149 КЗпП України, з метою отримання письмових пояснень щодо причин порушення трудової дисципліни відповідач звернувся до позивачки з листом від 08 квітня 2021 року вих.№04/00-001747. Листом вих.№1 від 08 квітня 2021 року відповідач звернувся до Сумської професійної спілки «НІКМАС» про надання згоди на звільнення позивачки за п.4 ст.40 КЗпП України. Рішенням профспілкового комітету Сумської професійної спілки «НІКМАС», прийнятим на засіданні 21 квітня 2021 року, відповідачу надано згоду на звільнення [PERSON] на підставі п.4 ст.40 КЗпП України. Наказом №145-к від 22 квітня 2021 року [PERSON] звільнено з посади завідуючої складським господарством АТ «НВАТ «ВНДІкомпресормаш» за прогул без поважних причин, згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України, про що позивачку повідомлено листом від 22 квітня 2021 року вих.№04/09-002091. Відповідно до вимог ст.139 КЗпП України, працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Згідно ст.140 КЗпП України, трудова дисципліна на підприємствах, в установах, організаціях забезпечується створенням необхідних організаційних та економічних умов для нормальної високопродуктивної роботи, свідомим ставленням до праці, методами переконання, виховання, а також заохоченням за сумлінну працю. У трудових колективах створюється обстановка нетерпимості до порушень трудової дисципліни, суворої товариської вимогливості до працівників, які несумлінно виконують трудові обов`язки. Щодо окремих несумлінних працівників застосовуються в необхідних випадках заходи дисциплінарного і громадського впливу. Відповідно до ст.147 КЗпП України передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення. Дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника (ст.147-1 КЗпП України). Статтею 148 КЗпП України визначено, що дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. Згідно до ст.149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Порушенням трудової дисципліни вважається недотримання під час виробничого процесу правил поведінки, встановлених чинним законодавством, правилами внутрішнього трудового розпорядку, посадовими інструкціями, наказами і розпорядженнями роботодавця. Під вчиненням дисциплінарного проступку мається на увазі невиконання чи неналежне виконання працівником з його вини обов`язків, покладених на нього законодавством, колективним договором, трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо за ці діяння не передбачається кримінальна відповідальність. За змістом пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу, в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, без поважних причин. Звільнення на цій підставі допускається тільки в тому випадку, якщо працівник здійснив прогул або був відсутній на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважної причини. Оцінка причин, як поважних, здійснюється судом при розгляді спору про звільнення. Очевидно, поважними причинами варто визнати такі причини, що виключають вину працівника. Наявність поважних причин визнається у разі доведеної непрацездатності працівника, хоча б вона і не була підтверджена лікарняним листком, відмови працівника від переміщення, якщо робота протипоказана працівникові за станом здоров`я. Поважними можуть бути визнані і причини сімейно-побутового характеру, якщо вихід працівника на роботу за наявності таких причин міг би заподіяти працівникові або іншим особам шкоду, що значно перевищує ту шкоду, що заподіяна власникові невиходом на роботу. У пункті 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Відповідно до ст. 21 КЗпП України на працівника покладається обов`язок виконувати роботу, визначену угодою між ним і власником та дотримання внутрішнього трудового розпорядку, а статтею 139 Кодексу встановлено, що працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, точно додержуватись трудової дисципліни. Суд звертає увагу на те, що основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які повністю виключають вину працівника. Проте, у даному випадку дії позивачки носили суб`єктивний, залежний від її волі характер, оскільки не зважаючи на численні письмові повідомлення відповідача про те, що трудові відносини з нею не припинено та про необхідність прибути на роботу для продовження виконання посадових обов`язків, позивач свідомо ігнорувала вказані звернення та продовжувала порушувати трудову дисципліну. За таких обставин твердження Позивачки про наявність «вимушеного прогулу з вини роботодавця», здійснення протиправної діяльності відповідача по відношенню до неї, погроз та позбавлення права на соціальний захист не знайшли свого підтвердження під час оцінки наявних у матеріалах справи доказів. Відносно твердження позивачки про застосування відповідачем заходів дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з порушенням місячного терміну визначеного ст.148 КЗпП України, суд зазначає, що позивачка безперервно не виходила на роботу у період з 09 листопада 2020 року по 22 квітня 2021 року (день звільнення), а такий дисциплінарний проступок як прогул (невихід на роботу без поважних причин) має триваючий характер і позивачка, не приступивши до роботи в установлений день, як і наступні п`ять місяців, продовжувала порушувати трудову дисципліну. Подібного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 21 грудня 2018 року у справі № №805/5045/15-а. Факт прогулу позивачкою без поважних причин з 09 листопада 2020 року по 05 квітня 2021 року є доведеним належними та допустимими доказами, а дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення застосовано до позивачки у відповідності до вимог ст.ст. 148 149 КЗпП України. У свою чергу позивачка, звертаючись з позовом до суду про захист порушеного права, не спростувала, а підтвердила, що дійсно у період з 09 листопада 2020 року по 05 квітня 2021 року вона була відсутньою на роботі, але при цьому стверджувала, що її відсутність була з поважної причини направлення заяви про звільнення від 20 жовтня 2020 року, яка залишена відповідачем без задоволення. У той же час, вказані причини відсутності на роботі правомірно та обґрунтовано не визнані відповідачем поважними, оскільки спростовуються Актом інспекційного відвідування юридичної особи, яка використовує найману працю від 21 грудня 2020 року №СМ 18475/193/АВ та рішенням Ковпаківського районного суду м.Суми від 05 квітня 2021 року у справі №592/264/21. Відповідно до ч.1 ст.77 Цивільного процесуального кодексу України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ч.2 ст.78 Цивільного процесуального кодексу України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. У відповідності до ч.1 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, оскільки позивачка, на виконання свого процесуального обов`язку не надала належних і неспростовних доказів на підтвердження своєї позиції, зокрема щодо порушення відповідачем трудового законодавства та наявності підстав для її звільнення на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, ураховуючи те, що обставини, на які посилається позивачка як на підставу для задоволення позову не підтверджуються матеріалами справи, у задоволенні позову має бути відмовлено за його недоведеністю. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Беручи до уваги вищевказані положення чинного законодавства, надані докази сторонами, суд дійшов до висновку, що вказані обставини позивачем не доведені у розумінні до ст. 76-80 ЦПК України, а заявлені вимоги є необґрунтованими, тому у задоволенні позову необхідно відмовити.

Outcome: dismissed