Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-26 00:00:00

23 березня 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, предметом якого є вилучення у відкритого акціонерного товариства (далі ВАТ) «Дунайводбуд-18» та передача позивачу майна у вигляді 15 ліжок, 15 матраців, 3 холодильників, 2 тумбочок кухонних, тумбочки, 3 полиць та 2 килимків. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 12.04.2013\~ р. державним виконавцем Оспою М.Ю. під час проведення виконавчих дій щодо виселення його дружини [PERSON] з дачного будинку, виявлено та передано на відповідальне зберігання ВАТ «Дунайводбуд-18» зазначене майно. [PERSON] вказав також, що він є єдиним власником цього майна, оскільки воно придбавалось до укладення шлюбу з [PERSON], і тому вважає перебування рухомого майна на зберіганні у ВАТ «Дунайводбуд-18» порушенням свого права власності. Представник позивача [PERSON] та третьої особи [PERSON], адвокат [PERSON] в судове засідання не зявилась, надала заяви про можливість слухання справи у її відсутності, відсутності позивача та третьї особи [PERSON], вимоги позивача підтримала повністю та просила їх задовольнити з підстав, викладених у позові (а.с.17,19, 25-29). Відповідач, представник відділу державної виконавчої служби Татарбунарського районного управління юстиції в засідання не зявився, надав заяву про можливість слухання справи у його відсутності, позов визнав (а.с.22,30). Відповідач, ВАТ «Дунайводбуд-18», в судове засідання не зявився, належне його повідомлення міститься на а.с а.с..15,24. Дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити з таких підстав. Як вбачається з матеріалів справи, 12.04.2013р. державним виконавцем ВДВС Татарбунарського РУЮ Одеської області при примусовому виконанні виконавчого листа №2-556, виданого 06.04.2012р. Татарбунарським районним судом Одеської області, про виселення [PERSON] з дачного будинку під літ.Б-1, що розташований по вул.Радісна 63/1-а курортної зони «Расєйка» в с.Приморське Тататарбунарського району Одеської області, у присутності понятих, представника стягувача, ВАТ «Дунайводбуд-18», та за відсутності боржника проведено опис майна боржника (а.с.9-10). Відповідно до акту опису й арешту майна державним виконавцем описано і накладено арешт на 15 ліжок, 15 матраців, 3 холодильника, 2 тумбочки кухонні, тумбочку, 3 полиці, 2 килимки та передано описане майно на відповідальне зберігання представнику стягувача (а.с.9 звор., а.с.10 звор.). За змістом ч.4 ст.78 Закону України «Про виконавче провадження» (далі Закон) виселення полягає у звільненні приміщення, зазначеного у виконавчому документі, від особи (осіб), яка виселяється, її майна, домашніх тварин та у забороні такій особі користуватися цим приміщенням. Примусовому виселенню підлягають виключно особи, зазначені у виконавчому документі. Виселення здійснюється у присутності понятих за сприянням органів внутрішніх справ з обовязковим описом майна державним виконавцем (ч.5 ст.78 Закону). Частиною 6 ст.78 Закону передбачено, що у разі якщо виконання рішення здійснюється за відсутності осіб, які підлягають виселенню, державний виконавець зобовязаний провести опис майна. Описане майно передається для відповідального зберіганні особі, визначеній державним виконавцем. Зберігання майна здійснюється протягом не більше двох місяців. Після закінчення двомісячного строку не витребуване майно реалізується в порядку, визначеному цим Законом (ч.8 ст.78 Закону). Аналогічні приписи містять п.4.2 розділу 4 та п.8.6 розділу 8 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012р. №512/5 (далі Інструкція). Згідно з п.4.2 розділу 4 Інструкції опис та арешт майна боржника здійснюється в такій послідовності: після виявлення майна боржника державний виконавець проводить опис та арешт цього майна, про що складає акт. В акті опису та арешту майна боржника повинні бути вказані: а) назва кожного внесеного в акт предмета і його відмінні ознаки (вага, метраж, розмір, форма, вид, колір, товарний знак, проби, виробнича марка, дата випуску, ступінь зносу тощо); б) якщо вилучені предмети мають ознаки дорогоцінних металів, каменів органічного та неорганічного утворення, перлів тощо, то вони ретельно описуються з визначенням усіх особливих ознак, відповідним чином пакуються в конверт, прошиваються, підписуються державним виконавцем та іншими учасниками, які були присутніми під час опису; в) якщо проводилось опечатування предмета, зазначається, які предмети, приміщення, сховища були опечатані, кількість накладених печаток та спосіб опечатування; г) прізвище, імя та по батькові особи, якій передано майно на зберігання, а якщо майно передано на зберігання не боржнику, а іншій особі, - паспортні дані, її місце проживання (далі - зберігач); ґ) відмітка про роз'яснення зберігачеві майна обов'язків із збереження майна, попередження про кримінальну та іншу відповідальність, встановлену законодавством, за його розтрату, відчуження, приховування, підміну, пошкодження, знищення або інші незаконні дії з майном, на яке накладено арешт; д) якщо державний виконавець установив зберігачеві обмеження права користуватися майном, зазначаються вид, обсяги і строки обмеження; е) зауваження або заяви стягувача, боржника, осіб, що були присутні при описі. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про те, що державний виконавець при виселенні [PERSON] мав підстави для опису майна та подальшої його передачі стягувачеві на зберігання, проте допустив неповноту складання акту опису та арешту майна, не зазначивши відмінні ознаки описаних речей. Разом з тим, за змістом ч.1 ст.60 Закону особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідно до ч.1 ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За змістом ч.ч.1,3 ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, при цьому суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.4 ст.60 ЦПК України). Надаючи оцінку поданих позивачем доказів, суд також враховує рекомендації Верховного Суду України, висловлені у п.2 постанови Пленуму від 27.08.1976р. №6 «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» щодо необхідності всебічного та повного зясування обставин, наведених позивачем на підтвердження своїх вимог, неухильного додержання при цьому як правових норм, що гарантують права осіб, що беруть участь у справі, так і правил про належність та допустимість доказів. Так, оцінюючи надані позивачем копії товарних чеків №17 від 02.03.2008р., №31 від 15.05.2008 року та №23 від 14.04.2008р., виданих фізичною особою-підприємцем [PERSON] (а.с.8), суд вважає, що вони не є належними доказами на підтвердження права власності [PERSON] на речі, передані на зберігання ВАТ «Дунайводбуд-18», з огляду на таке. Статтею 179 Цивільного кодексу України визначено, що річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обовязки. Відповідно до ч.2 ст.181 ЦК України рухомими речами є речі, які можна вільно переміщувати у просторі. За змістом ч.1 ст.184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі визначені індивідуальними ознаками є незамінними. Річ є визначеною родовими ознаками, якщо вона має ознаки, властиві усім речам того ж роду, та вимірюється числом, вагою, мірою. Річ, що має лише родові ознаки, є замінною (ч.2 ст.184 ЦК). З наведеного випливає, що спірні речі, про вилучення яких заявлено віндикаційну позовну вимогу (холодильники, тумбочки кухонні, полиці, тощо) є не родовими речами, а такими, що визначені індивідуальними ознаками. Відповідно до ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Застосовуючи положення ст.387 ЦК України слід виходити з того, що власник має право витребувати з чужого незаконного володіння своє майно, яке є лише індивідуально визначеним. Така позиція узгоджується із п.19 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014р. №5 «Про судову практику в справах про захист права власності». Суд зауважує, що інформація, яка міститься у копіях товарних чеків, не дає можливості встановити будь-які індивідуальні ознаки придбаних речей, зокрема, такі як марка, назва, роки випуску, колір, потужність, розміри, тощо, та, відповідно, унеможливлює співставлення з ознаками речей, які передано державним виконавцем на зберігання стягувачеві. Зі згаданих чеків також не вбачається, що покупцем рухомого майна є саме позивач, а не будь-яка третя особа. Слід також вказати на невідповідність зазначеної в товарному чеку №17 кількості холодильників (1 шт.) тій, що зазначена в акті опису та арешту майна та, на думку позивача, підлягає вилученню у ВАТ «Дунайводбуд-18» (3 шт.). За таких обставин, з урахуванням наявних у матеріалах справи доказів, право власності [PERSON] на рухоме майно, описане та передане на відповідальне зберігання ВАТ «Дунайводбуд-18», суд вважає не доведеним, а відтак підстав для задоволення позову немає. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого. Відповідно до ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Частиною 1 ст. 88 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи те, що відповідачем не надано доказів на підтвердження понесення будь-яких витрат, повязаних з розглядом справи, у суду відсутні підстави для присудження судових витрат. З огляду на викладене,

Outcome: dismissed