Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-25 00:00:00

24.04.2020 року представник Одеської місцевої прокуратури № в інтересах держави в особі Одеської міської ради звернувся до Київського районного суду м. Одеси із позовною заявою до Державного реєстратора Одеського міського управління юстиції (на теперішній час - реєстратор Комунального підприємства «Центр державної реєстрації Хлібодарської селищної ради) Тулуби Ольги Олександрівни, [PERSON] , [PERSON] , треті особи: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Димерлій О.М., приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Харитонова Тетяна Євгенівна, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Єлькіна Марина Олексіївна, [PERSON] , [PERSON] , в якому просить: визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора Одеського міського управління юстиції від 09.07.2015 (індексний номер рішення: 22719275) на підставі якого за [PERSON] зареєстровано право власності на квартиру, загальною площею 48,5 кв.м., житловою площею 29.3 кв.м. за адресою: [ADDRESS] ; скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності: 10341692 від 07.07.2015 вчинений державним реєстратором Одеського міського управління юстиції Тулбою О.О.; визнати недійсним договір купівлі-продажу від 13.07.2015, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Димерлієм О.М., зареєстрований в реєстрі за №1242, відповідно до якого [PERSON] передав у власність [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS] ; скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності: 10390494 від 13.07.2015 вчинений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Димерлій О.М.; визнати недійсним договір купівлі-продажу від 08.09.2015, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Харитоновою Г.Є. та зареєстрований в реєстрі за №566, відповідно до якого [PERSON] передала у власність [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS] ; скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності: 11076057 від 08.09.2015 вчинений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Харитоновою Т.Є.; визнати недійсним договір дарування від 20.06.2017, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Єлькіною М.О. та зареєстрований у реєстрі за № 682, відповідно до якого [PERSON] передала у власність [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS] ; скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності: 21000637 від 20.06.2017 вчинений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Єлькіною М.О.: визнати квартиру [ADDRESS] відмерлою спадщиною після смерті [PERSON] , померлої [INFO] ; визнати за територіальною громадою міста Одеси в особі Одеської міської ради право власності на квартиру [ADDRESS] ; витребувати у власність територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради з володіння [PERSON] квартиру [ADDRESS] , вартістю 358700грн.; у разі задоволення позову стягнути з відповідачів на користь прокуратури Одеської області сплачений судовий збір за подачу позову на розрахунковий рахунок № 35213085000564 в ДКСУ м. Київ, МФО 820172, ЄДРПОУ 03528552 (юридична та поштова адреса: 65026 м. Одеса вул. Пушкінська, 3, тел. 731-98-00, неприбуткова організація). В обґрунтування позову посилається на те, що Одеською місцевою прокуратурою № 1 за результатами вивчення матеріалів кримінального провадження № 42014160010000082 встановлено незаконне відчуження квартири [ADDRESS] , яка належала [PERSON] та мала перейти у власність громади м. Одеса в особі Одеської міської ради, як спадщина від умерлого. Так відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 15.01.1997 квартира [ADDRESS] , загальною площею 48,5 кв.м., перебувала у спільній власності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у рівних частках, які мешкали разом. В подальшому, [PERSON] та [PERSON] померли [INFO] і 05.04.2000 відповідно. Окрім [PERSON] інших спадкоємців не було, у зв`язку з чим вона, відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, вважається такою, що прийняла спадщину, а саме частки квартири [ADDRESS] , які належали [PERSON] та [PERSON] 22.01.2014 після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на її майно, у тому числі на квартиру [ADDRESS] . У спадщину на вказане майно ніхто не вступив, у зв`язку з чим у територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради, відповідно до ст. 1277 ЦК України, виникло право на спадщину від умерлого. Разом з цим, територіальна громада м. Одеси в особі Одеської міської ради не може реалізувати своє право, так як вищевказана квартира відчужена на підставі підробленого договору дарування квартири від 07.02.1998, з тексту якого вбачається, що він зареєстрований за номером 1214, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Рюміновою О.О., згідно якого [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] подарували [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Проте, відповідно до копії документів наданих Одеським державним нотаріальним архівом, за вказаними реквізитами договору дарування квартири, посвідченого 07.02.1998 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Рюміною О.О. за реєстровим №1214 фігурує договір дарування квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] бланк ААК № 760537. Таким чином, договір дарування квартири [ADDRESS] від 07.02.1998 між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] є підроблений, нотаріально не посвідчений, у зв`язку з чим, відповідно до статей 215, 220 ЦК України є нікчемним правочином - недійсним через невідповідність його вимогам закону. В подальшому, на підставі підробленого договору дарування, серія та номер: 1214 від 07.02.1998, державним реєстратором Одеського міського управління юстиції Тулбою Ольгою Олександрівною прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер рішення: 22719275 від 09.07.2015 та зареєстровано за [PERSON] право власності на квартиру, загальною площею 48,5 кв.м., житловою площею 29.3 кв.м., що складається з 2-х кімнат, за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, оскільки [PERSON] не був власником вище зазначеної квартири, а реєстрація права власності на цей об`єкт за ним є незаконною, то, як наслідок, договір купівлі-продажу від 13.07.2015, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Димерлій О.М. та зареєстрований в реєстрі за №1242, відповідно до якого [PERSON] передав у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS] має бути визнаний недійсним. Аналогічно підлягає визнанню недійсним договір купівлі-продажу від 08.09.2015, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Харитоновою Т.Є. та зареєстрований в реєстрі за №566, відповідно до якого [PERSON] передала у власність [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS] . Також, підлягає визнанню недійсним договір дарування від 20.06.2017, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Єлькіною М.О. та зареєстрований в реєстрі за № 682, відповідно до якого [PERSON] передала у власність [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS] З метою захисту майнового права і законного інтересу громади м. Одеси, прокурор в інтересах органу місцевого самоврядування, змушений звертатися до суду з позовними вимогами про визнання квартири [ADDRESS] , відумерлою спадщиною після смерті [PERSON] , про визнання за територіальною громадою м. Одест в особі Одеської міської ради права власності на квартиру [ADDRESS] , про витребування від [PERSON] на корить громади Одеської міської ради в особі Одеської міської ради квартиру [ADDRESS] . Інших, законних та ефективних способів захисту порушених прав територіальної громади міста Одеси, при наявності спору з відповідачами, не існує. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Київського районного суду м. Одеси Маломуж А.І. Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси від 30.04.2020 року вказану позовну заяву було залишено без руху. Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси від 26.06.2020 року відкрито провадження у справі. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 07.09.2020 року було витребувано з Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради належним чином засвідчену копію реєстраційної справи на об`єкт нерухомого майна № 676207051101. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 07.09.2020 року було відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] про залишення позову без розгляду. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 07.09.2020 витребувано з Одеської місцевої прокуратури № 1 (65059, м. Одеса, вул. Краснова, 10): копію витягу з Єдиного державного реєстру досудових розслідувань по кримінальному провадженню № 42014160010000082, що стосується відчуження квартири [ADDRESS] ; копії прийнятих в ході зазначеного кримінального провадження, залежно від його стадії, проміжних та/або остаточних процесуальних або судових рішень (повідомлення про підозру, вирок, постанова про закриття кримінального провадження тощо). Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 03.11.2020 року витребувано з Одеської місцевої прокуратури № 1 (65059, м. Одеса, вул. Краснова, 10): засвідчену належним чином копію заяви/повідомлення (з додатками) щодо шахрайського заволодіння невстановленими особами квартирою [ADDRESS] , яка 19.09.2015 року надійшла на адресу Київського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області та на підставі якої слідчим СВ Київського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області 10.10.2015 року було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12015160480005230 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 03.11.2020 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду. Представник позивача Одеської місцевої прокуратури № 1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити, з підстав викладених у позовній заяві. Представник Одеської міської ради в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити, з підстав викладених у позовній заяві. Відповідач Державний реєстратор Одеського міського управління юстиції (на теперішній час - реєстратор Комунального підприємства «Центр державної реєстрації Хлібодарської селищної ради) Тулуби Ольги Олександрівни, повідомлена належним чином, оскільки до суду повертаються повідомлення про відсутність адресата за вказаною адресою, в судове засідання не з`явився, відзив на позов не надав. Відповідач [PERSON] повідомлений належним чином, в судове засідання не з`явився, відзив на позов не надав. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав, також представником було надано відзив відповідно до якого у задоволенні позову просив відмовити, посилаючись на те, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 15 січня 1997 року, квартира, яка заходиться за адресою: [ADDRESS] , належала на праві спільної часткової власності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в рівних частках. Надалі, між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування квартири від 07 лютого 1998 року посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Рюміною О.О., зареєстрований у реєстрі за № 1214 (надалі - договір дарування квартири від 07 лютого 1998 року). Пунктом 2 частини 3 статті 374 КПК України визначено, що у мотивувальній частині вироку зазначаються, у разі визнання особи винуватою, формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення, статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений, докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів. Як передбачено частиною 6 статті 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Отже факт підробки документу має встановлюватися саме у кримінальному провадженні за процедурою, передбаченою Кримінальним процесуальним кодексом України. Так, у позовній заяві Одеською місцевою прокуратурою № 1 зазначено наступне: «...Одеською місцевою прокуратурою № 1 за результатом вивчення матеріалів кримінального провадження № 42014160010000082 встановлено незаконне відчуження квартири [ADDRESS] , яка належала [PERSON] ...». Водночас, Кримінальний процесуальний кодекс України не містить такого визначення як «вивчення матеріалів кримінального провадження». Прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження. Позиція Одеської місцевої прокуратури № 1 щодо підробки договору дарування квартири від 07 лютого 1998 року, укладеного між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , побудована лише на тому, що відомості про нотаріальне посвідчення договору дарування квартири від 07 лютого 1998 року не міститься у реєстрі № ІІ-7 для реєстрації нотаріальних дій Одеського міського нотаріального округу Рюміної О.О. на 1998 рік з № 1 по № 1493, оригінал якого відсутній у матеріалах цивільної справи № 947/9564/20, не відповідає принципу законності. Водночас Одеська місцева прокуратура № 1 не надала жодного доказу на підтвердження того факту, що бланк ААК № 760537 на якому викладений договір дарування квартири від 07 лютого 1998 року, укладений між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , є підробленим. Також матеріали цивільної справи № 947/9564/20 не містять жодного доказу того, що [PERSON] звернулася протягом шести місяців з для відкриття спадщини після смерті [PERSON] та [PERSON] до державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Також матеріали цивільної справи № 947/9564/20 не містять жодного доказу перебування [PERSON] у родинних відносинах з [PERSON] та [PERSON] , що унеможливлює з`ясування судом обставин наявності чи відсутності у [PERSON] права стати спадкоємцем за законом та до числа якої черги спадкоємців за законом належала [PERSON] . Зокрема матеріали цивільної справи № 947/9564/20 не містять жодних доказів щодо наявності чи відсутності у [PERSON] та [PERSON] потенційних спадкоємців та до числа якої черги спадкоємців за законом вони можуть належати. Водночас задля встановлення факту прийняття спадщини шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном спадкоємцю належить довести, що його воля була спрямована на прийняття спадщини, про що мали свідчити відповідні активні дії цієї особи. За відсутності відповідного прагнення до набуття таких прав на спадщину зі сторони спадкоємця суд не має підстав для встановлення факту прийняття спадщини. Інші вимоги є похідними від вимоги про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора Одеського міського управління юстиції від 09.07.2015 (індексний номер рішення: 22719275) на підставі якого за [PERSON] зареєстровано право власності на квартиру, загальною площею 48,5 кв.м., житловою площею 29.3 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , а тому задоволенню також не підлягають. Окрім того, представником позивача надано заяву про застосування строків позовної давності. Третя особа приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Димерлій О.М. надав заяву про розгляд справи та прийняти рішення за його відсутності, відповідно до вимог чинного законодавства. Третя особа приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Харитонова Тетяна Євгенівна в судове засідання не з`явилась, повідомлена належним чином, пояснення на позов не надала. Третя особа приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Єлькіна Марина Олексіївна надала заяву про розгляд справи за її відсутності, повідомила, що вона не є особою, прав і обов`язків яких стосується спір сторін, оскільки відсутня юридична заінтересованість нотаріуса у результатах вирішення справи судом і реалізація ухваленого ним рішення. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явилась, повідомлена належним чином, пояснення на позов не надала. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явилась, повідомлена належним чином, надала письмові пояснення відповідно до яких, просила у задоволення позову відмовити посилаючись на те, що у зв`язку з тим, що [PERSON] працювала та проживала в м. Одеса, а власного житла у неї не було, [PERSON] (колишня дружина її брата [PERSON] ) зі своїм теперішнім чоловіком та [PERSON] вирішили за спільні кошти придбати [PERSON] квартиру в м. Одеса. Частину коштів на купівлю квартири дав [PERSON] - це були його власні заощадження та гроші від продажу будинку матері в [ADDRESS]. Іншу частину коштів [PERSON] відправила [PERSON] за допомогою системи грошових переказів WESTERN UNION, що підтверджується випискою по відповідному рахунку. 08.09.2015р. спільними зусиллями сім`ї [PERSON] було придбано квартиру за адресою: [ADDRESS] . Також зауважила, що для пошуку квартири [PERSON] звернулась до ріелтора, а саме ФОП [PERSON] яка безпосередньо займалася пошуком квартири та уклала з нею відповідний договір про надання консультаційних та інформаційних послуг на купівлю нерухомості. Під час укладення договору купівлі-продажу а 08.09.2015р. між [PERSON] та [PERSON] посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Харитоновою Т.Є. та зареєстрованого в реєстрі за № 566 була присутня ріелтор ФОП [PERSON] яка супроводжувала угоду щодо купівлі квартири. У зв`язку з тим, що всі кошти були витрачені на купівлю квартири за адресою: [ADDRESS] , ремонтні роботи у придбаній квартирі проводилися довгий час. У зв`язку з тим, що будь-якої нерухомості в Україні [PERSON] не має, [PERSON] вирішила оформити придбану квартиру за адресою: [ADDRESS] на [PERSON] , на підставі договору дарування. Таким чином, [PERSON] набула право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] на законних підставах добросовісним її набувачем. Відповідно, [PERSON] також є добросовісним набувачем. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з таких підстав. Суд встановив, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 15.01.1997 квартира [ADDRESS] , загальною площею 48,5 кв.м., перебувала у спільній власності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у рівних частках. В подальшому, [PERSON] та [PERSON] померли [INFO] і 05.04.2000 відповідно, що підтверджується копією листа Київського районного відділу в м. Одесі Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області від 11.07.2014 року Представник позивача зазначає, що у [PERSON] інших спадкоємців не було, у зв`язку з чим вона, відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, вважається такою, що прийняла спадщину, а саме частки квартири [ADDRESS] , які належали [PERSON] та [PERSON] , проте доказів того, що вона була єдиною спадкоємицею та те, що вони проживали разом та вона прийняла спадщину судові не надано. Відповідно до договору дарування квартири від 07.02.1998, зареєстрованого за номером 1214, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Рюміновою О.О., [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] подарували [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Відповідно до копії документів наданих Одеським державним нотаріальним архівом, за вказаними реквізитами договору дарування квартири, посвідченого 07.02.1998 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Рюміною О.О. за реєстровим №1214 фігурує договір дарування квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] бланк ААК № 760537. В подальшому, на підставі вказаного договору дарування, серія та номер: 1214 від 07.02.1998, державним реєстратором Одеського міського управління юстиції Тулбою Ольгою Олександрівною прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер рішення: 22719275 від 09.07.2015 та зареєстровано за [PERSON] право власності на квартиру, загальною площею 48,5 кв.м., житловою площею 29.3 кв.м., що складається з 2-х кімнат, за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до договіру купівлі-продажу від 13.07.2015, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Димерлій О.М. та зареєстрований в реєстрі за №1242, [PERSON] передав у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Відповідно до договору купівлі-продажу від 08.09.2015, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Харитоновою Т.Є. та зареєстрований в реєстрі за №566, [PERSON] передала у власність [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до договору дарування від 20.06.2017, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Єлькіною М.О. та зареєстрований в реєстрі за № 682, [PERSON] передала у власність [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS] . Згідно з пунктами 1, 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 р. цей Кодекс набирає чинності з 01 січня 2004 р. Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, його положення застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Оскільки правовідносини, що виникли з договору дарування квартири від 07 лютого 1998 року, виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України 2003 року, до них застосовуються положення Цивільного кодексу Української PCP (надалі - ЦК УРСР). Частиною 2 статті 243 ЦК УРСР передбачено, що договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Відповідно до частини 2 статті 12 (підстави виникнення права приватної власності) Закону України «Про власність», громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом. У відповідності до статті 49 (правомірність володіння майном) Закону України «Про власність», володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом, арбітражним судом, третейським судом. За змістом статті 128 ЦК УРСР, право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір дарування опосередковує перехід майна від однієї особи до іншої, при цьому дарувальник і обдарований є юридично рівноправними суб`єктами. Для договору дарування необхідна наявність взаємного волевиявлення сторін, без якої цей договір не вважається укладеним. Договір дарування завжди є безоплатним договором. У зв`язку з цим дарувальник не має права вимагати від обдарованого зустрічних дій майнового характеру. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому, і тому він належить до реальних договорів. Майно, що передається за договором дарування, переходить у власність від однієї особи (дарувальника) до іншої (обдарованого). Тому майно, що передається, повинне бути власністю дарувальника. Будь-яких особливостей переходу права власності до [PERSON] сторонами в договорі не передбачено. Отже підставою для набуття права власності на оспорювану квартиру став певний юридичний факт (укладення договору) з якими закон пов`язує виникнення права власності. Відповідно до частини 1 статті 153 ЦК УРСР, договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Як вже зазначалося вище, договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. У пункті 1 договору дарування квартири від 07 лютого 1998 року чітко визначено, що [PERSON] прийняв у дар квартиру під номером тридцять чотири, що знаходиться в [ADDRESS] , в будинку під номером сто дев`ятнадцять Отже [PERSON] набув право власності на оспорювану квартиру у момент її передачі, а саме - 07 лютого 1998 року. 03 серпня 2004 року набрав чинності Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». За змістом частини 5 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, яка діяла до 16.03.2010 року), право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Відповідно до цього Закону реєстрація речових прав на нерухомість, їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна. Відповідно до частини 3 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, яка діє на цей час), речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Водночас, діюче на той час законодавство, зокрема ЦК УРСР, не містило положень щодо реєстрації речових прав на нерухоме майно. Як вбачається з доводів Одеської місцевої прокуратури № 1, [PERSON] померла [INFO] , а [PERSON] - [INFO]. Згідно з пунктами 1, 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 р., цей Кодекс набирає чинності з 01 січня 2004 р. Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, його положення застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Отже до відносин спадкування мають застосовуватися положення Цивільного кодексу Української PCP. Зокрема, відповідно до пункту 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», у разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української PCP (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. На відміну від Цивільного кодексу України, який встановлює п`ять черг спадкування, ЦК УРСР визначав лише дві черги спадкоємців. Так, відповідно до статті 529 ЦК УРСР, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. За змістом статті 530 ЦК УРСР, при відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також в разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, успадковують у рівних частках: брати і сестри померлого, а також дід та бабка померлого як з боку батька, так і з боку матері (друга черга). Водночас Одеською місцевою прокуратурою № 1 не було надано жодного доказу на підтвердження факту перебування [PERSON] у родинних зв`язках з [PERSON] та [PERSON] . Можливість спадкування особою, яка проживала зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, була закріплена лише у статті 1264 Цивільного кодексу України 2004 року. Недоречним є посилання позивача щодо застосування положень статті 1268 Цивільного кодексу України 2004 року до правовідносин, які виникли до 01 січня 2004 року. За змістом статті 549 ЦК УРСР, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Позивачем не надано жодного доказу того, що [PERSON] зверталася до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини [PERSON] та [PERSON] з заявою про прийняття спадщини, також не було заявлено клопотань про витребування спадкових справ, щодо майна померлих осіб, та не доведено факт, що вона фактично вступила в управління або володіння спадковим майном. Отже, якщо учасником справи не доведено факт фактичного вступу в управління або володіння спадковим майном, та за відсутності відповідного звернення до державної нотаріальної контори, вважається, що особа спадщину не прийняла. У відповідності до статті 4 ЦК УРСР, цивільні права і обов`язки виникають з підстав, передбачених законодавством Союзу PCP і Української PCP, а також з дій громадян і організацій, які хоч і не передбачені законом, але в силу загальних начал і змісту цивільного законодавства породжують цивільні права і обов`язки. Відповідно до цього цивільні права і обов`язки виникають, зокрема, але не виключно, внаслідок дій громадян і організацій, внаслідок подій, з якими закон пов`язує настання цивільно-правових наслідків. Частиною 2 статті 12 Закону України «Про власність» передбачено, що громадянин набуває права власності на майно, одержане внаслідок успадкування. Відповідно до статті 548 ЦК УРСР, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно з статтею 561 ЦК УРСР, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. При спадкоємстві як за законом, так і за заповітом свідоцтво може бути видане і раніше закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, якщо в державній нотаріальній конторі є дані про те, що, крім осіб, що заявили про видачу свідоцтва, інших спадкоємців немає. Свідоцтво про право держави на спадщину в усіх випадках видається не раніше як через шість місяців з дня відкриття спадщини. Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що зі спливом шести місяців з дня відкриття спадщини спадкоємець, діючи розумно, обачливо і добросовісно, має отримати свідоцтво про право на спадщину. Така позиція викладена у постанові Касаційного цивільного суду, який діє у складі Верховного Суду, від 12 червня 2019 року у справі № 709/2117/16-ц. Матеріали цивільної справи № 947/9564/20 також не містять жодного доказу, що [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на оспорювану квартиру. Щодо твердження позивача, що договір дарування від 07.02.1998 року був підроблений. Так, відповідно до абзацу 1 статті 243 ЦК УРСР, за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. За змістом абзацу 3 статті 244 ЦК УРСР, до договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 і цього Кодексу. Абзацом 1 статті 227 ЦК УРСР передбачено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). У відповідності до статті 34 Закону України «Про нотаріат» (у редакції, що діяла на момент укладення договору дарування квартири від 07 лютого 1998 року) приватний нотаріус вчиняє такі нотаріальні дії як посвідчення угод (договорів, заповітів, доручень, шлюбних контрактів та ін.). Згідно з абзацом 1 статті 39 Закону України «Про нотаріат» (у редакції, що діяла на момент укладення договору дарування квартири від 07 лютого 1998 року), порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів встановлюється цим Законом та іншими актами законодавства України. Абзацом 1 статті 48 (Вчинення посвідчувальних написів та видача свідоцтв) Закону України «Про нотаріат» (у редакції, що діяла на момент укладення договору дарування квартири від 07 лютого 1998 року) передбачено, що при посвідченні угод, засвідченні вірності копій документів і виписок з них, справжності підпису на документах, вірності перекладу документів з однієї мови на іншу, а також при посвідченні часу пред`явлення документа на відповідних документах вчиняються посвідчувальні написи. У відповідності пункту 18 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 року № 18/5 (надалі - Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій), при посвідченні угод вчиняються посвідчувальні написи за формами, затвердженими наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 1994 р. № 7/3 «Про затвердження форм реєстрів для реєстрації нотаріальних дій, нотаріальних свідоцтв, посвідчувальних написів на угодах і засвідчуваних документах». Виходячи з системного тлумачення наведених вище норм законодавства, які діяли на час укладення договору дарування квартири від 07 лютого 1998 року, момент вчинення нотаріальної дії з посвідчення договору безпосередньо пов`язаний з вчиненням нотаріусом посвідчувального напису на ньому. Отже, враховуючи наявність у договорі дарування квартири від 07 лютого 1998 року посвідчувального напису нотаріуса, враховуючи положення Цивільного кодексу Української PCP, Закону України «Про нотаріат» (у редакції, що діяла на момент укладення договору дарування квартири від 07 лютого 1998 року), Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій, зазначений договір є таким, що нотаріально посвідчений. Як передбачено частиною 6 статті 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Отже факт підробки документу має встановлюватися саме у кримінальному провадженні за процедурою, передбаченою Кримінальним процесуальним кодексом України. До позовної заяви не долучено предмет злочину, на який посилається позивач, а саме підроблений документ, та не надано експертні дослідження щодо вказаного докумнту. Також у вказаному кримінальному проваджені відсутній обвинувальний вирок, який набрав законної сили. Тобто, розслідуванням кримінального провадження не доведено порушень щодо об`єкту нерухомості, який наразі належить [PERSON] . Щодо вимоги про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора суд зазначає наступне. Так, відповідно до абзацу 2 частини 1 статті 2 Закону України Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції яка діяла на момент вчинення оскаржуваної реєстраційної дії), державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції яка діяла на момент вчинення оскаржуваної реєстраційної дії), державна реєстрація прав проводиться на підставі договорів, укладених у порядку, встановленому законом. Стаття 24 Закону України Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції яка діяла на момент вчинення оскаржуваної реєстраційної дії) встановлює чіткі підстави відмови у державній реєстрації прав та їх обтяжень. Водночас Одеська місцева прокуратура № 1 у позовній заяві не зазначила на якій саме з підстав, визначених статтею 24 Закону, державний реєстратор Одеського міського управління юстиції Тулба Ольга Олександрівна була зобов`язана відмовити [PERSON] у державній реєстрації прав власності на оспорювану квартиру. Одеська місцева прокуратура № 1 у своєму позові лише навела загальні положення Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», що не може вважатися обгрунтуванням заявленої позовної вимоги. Так, Одеська місцева прокуратура № 1 посилається на частину 3 статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якої документи, що встановлюють виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно та їх обтяжень і подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Однак позивач жодним чином не обґрунтовує яким вимогам, встановленими Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та будь-якими іншими нормативно-правовими актами, не відповідає договір дарування квартири від 07 лютого 1998 року. Також Одеська місцева прокуратура № 1 посилається на пункт 15 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868 (надалі - Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень), відповідно до якого під час розгляду заяви і документів, що додаються до неї, державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно, їх обтяженнями, зокрема щодо обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у встановлених законом випадках). Водночас позивач жодним чином не обґрунтовує, які конкретні юридичні дії, чітко визначені законодавством, була зобов`язана вчинити державний реєстратор Одеського міського управління юстиції Тулба Ольга Олександрівна з метою перевірки факту нотаріального посвідчення договору дарування квартири від 07 лютого 1998 року. Наразі відсутнє будь-яке рішення суду про визнання недійсним договору дарування квартири від 07 лютого 1998 року, що унеможливлює посилання Одеської місцевої прокуратури № 1 на його недійсність чи нікчемність, а також відсутність факту його нотаріального посвідчення. Так, відповідно до пункту 28 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав виключно за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав, що визначені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Отже Одеською місцевою прокуратурою № 1 жодним чином не обґрунтовано порушення державним реєстратором Одеського міського управління юстиції Тулбою Ольгою Олександрівною будь-яких положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що є підставою для відмови у задоволенні позову в цій частині. Щодо вимоги про скасування запису про право власності суд зазначає наступне. У позовній заяві Одеською місцевою прокуратурою № 1, крім іншого, заявлено вимогу про скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про право власності № 10341692 від 07.07.2015р. вчинений державним реєстратором Одеського міського управління юстиції Тулбою О.О. Водночас наведена вимога позивача є похідною від вимоги про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора Одеського міського управління юстиції від 09.07.2015р. №22719275. Оскільки вимога Одеської місцевої прокуратури № 1 про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора Одеського міського управління юстиції від 09.07.2015р. № 22719275 не підлягає до задоволення, суд дійшов висновку про відмову у вимозі про скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про право власності № 10341692 від 07.07.2015р. Щодо вимог про визнання недійсними договорів та скасування записів у держаному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо оскаржуваних договорів суд зазначає наступне. У відповідно до частини 1 статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Частиною 2 статті 328 ЦК України передбачено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необгрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Так, між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування від 20 червня 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Єлькіною Мариною Олексіївною. Згідно з пунктом 1 договору дарування від 20 червня 2017 року, [PERSON] передала безоплатно у власність, а [PERSON] прийняла у власність квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Квартира в цілому складається з двох жилих кімнат та підсобних приміщень. Площа квартири, що відчужується, становить: загальна площа складає - 48,5 (сорок вісім цілих п`ять десятих) кв.м., житлова площа становить - 29,3 (двадцять дев`ять цілих три десятих) кв. м. Водночас [PERSON] набула право власності на оспорювану квартиру на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між нею та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Харитоновою Тетяною Євгенівною 08 вересня 2015 року та зареєстрованого в реєстрі за № 566. Так, [PERSON] набула право власності на оспорювану квартиру на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між нею та [PERSON] від 13 липня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Димерлій Ольгою Михайлівною 13 липня 2015 року та зареєстрованого в реєстрі за № 1242. [PERSON] набув право власності на оспорювану квартиру 07 лютого 1998 року на підставі договору дарування квартири від 07 лютого 1998 року, укладеного між ним та [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Рюміною О.О. 07 лютого 1998 року та зареєстрованого в реєстрі за № 1214. Договір дарування квартири від 07 лютого 1998 року є чинним та в судовому порядку недійсним не визнавався. Одеською місцевою прокуратурою № 1 не надано жодного доказу, що відповідачі набули право власності на оспорювану квартиру неправомірно, а також не наведено жодного рішення суду з якого могла б вбачатися незаконність набуття права власності відповідачів на оспорювану квартиру. Щодо вимог про про визнання спадщини відмерлою, визнання права власності за територіальною громадою та витребування майна з чужого незаконного володіння. Згідно з частиною 1 статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Відповідно до частини 1 статі 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом частини 3 статті 388 ЦК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Для застосування статті 388 Цивільного кодексу України суду слід виходити з наступного: 1) особа, яка звертається до суду на підставі статті 388 ЦК України є власником майна, яке витребовується; 2) особа, яка відчужила майно добросовісному набувачу, не мала права його відчужувати; 3) витребування відбувається від добросовісного набувача, тобто набувачем є особа, яка не знала і не могла знати, що майно набуте нею від особи, яка не мала права його відчужувати; Відсутність хоча б однієї з цих умов свідчить про неможливість застосування судом положень статті 388 Цивільного кодексу України. За наявних обставин справи, суд позбавлений можливості застосувати механізм витребування майна, визначений ст. 388 ЦК України, оскільки реєстрацію на спірну квартиру у встановленому законом порядку не скасовано, не визнано недійсним чи підробленим договір, тому відповідно відсутні підстави для висновку про вибуття спірного майна з володіння власника майна, поза його волею. Згідно ч.1 ст.1277 ЦК України, у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Разом з тим, зазначені вище докази, надані прокурором на підтвердження позовних вимог, не доводять, що вказана квартира є відумерлою спадщиною, що Одеська міська рада є власником вказаної квартири, а відповідач незаконно, без відповідної правової підстави заволодів вказаною квартирою. В зв`язку з зазначеним, вимоги про визнання спадщини відмерлою, визнання права власності за територіальною громадою та витребування майна з чужого незаконного володіння не підлягають задоволенню. Що стосується заявленого відповідачем клопотання про застосування строків позовної давності, слід зазначити наступне. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). У цивільному законодавстві закріплені об`єктивні межі застосування позовної давності. Вони встановлюються (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 1 серпня 2018 року у справі № 641/76/17): (а) прямо (стаття 268 ЦК України); (б) опосередковано, тобто з урахуванням сутності заявленої позовної вимоги (див. пункт 96 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц). Статті 387 і 388 ЦК України не вказують на те, що приписи про позовну давність не застосовуються до правовідносин, врегульованих приписами вказаних статей, а стаття 268 цього кодексу не передбачає, що вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння належить до вимог, на які позовна давність не поширюється. Крім того, сутність вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння не виключає застосування до неї позовної давності. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 18 березня 2008 року в справі «Dacia S.R.L.» проти Молдови» (Dacia S.R.L. v. Moldova, заява № 3052/04) встановив, що припис Цивільного кодексу Молдови, згідно з яким позовна давність не поширювалася на позови державних організацій про повернення державного майна з незаконного володіння інших організацій чи громадян, сам по собі суперечить статті 6 Конвенції, оскільки у справі не було надано жодних аргументів на обґрунтування того, чому державні організації у цих випадках мають бути звільнені від обов`язку додержувати установлених строків давності, котрі б в аналогічних ситуаціях перешкодили розгляду позовів, поданих приватними особами чи компаніями. Це, на думку ЄСПЛ, потенційно може призводити до руйнування багатьох усталених правовідносин і надає дискримінаційну перевагу державі без будь-якої переконливої підстави (§ 76). ЄСПЛ констатував, щозміна правовідносин, які стали остаточними внаслідок спливу позовної давності або мали би стати остаточними, якби позовну давність було застосовано без дискримінації на користь держави, є несумісним із принципом правової визначеності (§ 77). На віндикаційні позови держави та територіальних громад (в особі органів державної влади та місцевого самоврядування відповідно) поширюється загальна позовна давність. Для уникнення дискримінаційної переваги цих суб`єктів порівняно з іншими суб`єктами права вони мають нести ризик застосування наслідків спливу позовної давності для оскарження виданих ними правових актів. Зміна правовідносин, які стали остаточними внаслідок спливу позовної давності або мали би стати остаточними, якби позовна давність була застосована без дискримінації на користь держави, є несумісною з принципом правової визначеності. Велика Палата Верховного Суду вважає необґрунтованим висновок про те, що позовна давність до правовідносин, пов`язаних з витребуванням майна, не застосовується. Вирішуючи виключну правову проблему, сформульовану Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в ухвалі від 18 квітня 2018 року, для забезпечення єдності судової практики, Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 5 жовтня 2016 року у справі № 916/2129/15 (№ 3-604гс16), а також висновку Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеного у постанові від 29 березня 2018 року у справі № 904/10673/16, про те, що приписи про позовну давність до позовних вимог про витребування майна не застосовуються. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (абзац 2 частини другоїстатті 45 ЦПК Україниу редакції, чинній до 15 грудня 2017 року). Аналогічний припис закріплений у частині четвертійстатті 56 ЦПК України, чинного з 15 грудня 2017 року. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу (абзац 1 частини третьоїстатті 23 Закону України «Про прокуратуру»). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина першастатті 261 ЦК України). Велика Палата Верховного Суду вважає, що якщо у передбачених законом випадках у разі порушення або загрози порушення інтересів державиз позовом до суду звертається прокурор від імені органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, позовну давність слід обчислювати з дня, колипро порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах (близький за змістом висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі № 6-1852цс16 і Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц та від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц). У постанові від 20 червня 2018 року у справі № 697/2751/14-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що для вирішення питання про дотримання строку звернення до суду за захистом прав, суду слід встановити, коли прокурор дізнався чи міг дізнатися про порушення інтересів держави. Вказаний висновок Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне конкретизувати: позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках:1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах;2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів. Відповідно до ч. 4ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. У відповідності до частини 2 статті 264 ЦК України, позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Згідно з частиною 3 статті 264 ЦК України, після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Так, у позовній заяві зазначено наступне: «...Місцевою прокуратурою 19.09.2017 до Київського районного суду м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради було подано позовну заяву про визнання квартири [ADDRESS] відумерлою спадщиною (...] прокуратурі стало відомо про викладені у позовній заяві обставини 16.03.2017, у період з 19.09.2017 по 06.12.2019 строки позовної давності переривалися у зв`язку з розглядом справи в суді, таким чином, на теперішній час загальний строк позовної давності тривалістю в 3 роки не сплинув...». Водночас у позовній заяві зазначено: «...ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 13.03.2019 у справі № 520/11103/17, залишеною без змін постановою Одеського апеляційного суду від 03.12.2019, залишено без розгляду позовні вимоги заступника керівника Одеської місцевої прокуратури № 1 в інтересах держави в особі Одеської міської ради до [PERSON] ...». Залишаючи позов Одеської місцевої прокуратури №1, поданий в інтересах держави в особі Одеської міської ради, Київський районний суд міста Одеси в ухвалі від 13 березня 2019 року у справі № 520/11103/17 зазначив наступне: «...Справа неодноразово призначалась до слухання, але у судові засідання 05 грудня 2018 року, 25 січня 2019 року та 13 березня 2019 року представник позивача повторно не з`явився, будучи належним чином повідомленим про день та час слухання справи, відповідно до ст. 131 ЦПК України доказів підтверджуючих поважність причин неявки до судового засідання не надав, заяви про розгляд справи за його відсутності не подавав...». Відмовляючи у задоволенні апеляційної скарги Одеської місцевої прокуратури № 1 та залишаючи ухвалу Київського районного суду міста Одеси від 13 березня 2019 року у справі № 520/11103/17 без змін, Одеський апеляційний суд у своїй постанові від 03 грудня 2019 року зазначив наступне: «...Апеляційним судом встановлено, що ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 03 жовтня 2017 року відкрито провадження у даній справі, яка, в подальшому, неодноразово призначалася до розгляду. Зокрема, представники прокуратури та ОМР були повідомлені про час та місце судового розгляду справи, призначених на: - 05 грудня 2019 року, в яке вони не з`явилися та про причини поважності неявки суд не повідомили (т. 1 а.с. 213-214,216, т. 2 а.с. 6); -25 січня 2019 року, в яке вони не з`явилися, при цьому представник прокуратури просив відкласти розгляд справи на іншу дату з підстав перебування прокурорів у відпустках (т. 2 а.с. 11, 12, 14, 15); -13 березня 2019року, в яке вони не з`явилися та про причини поважності неявки суд не сповістили (т. 2 а.с. 19, 20, 21) [...] Оскільки ані представником прокуратури, ані представником ОМР не подано заяву про розгляд справи за їх відсутності у судовому засіданні 13 березня 2019 року, суд першої інстанції, незалежно від причин повторної неявки, обґрунтовано залишив позов прокурора без розгляду...». Відповідно частини 1 статті 265 ЦК України, залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності. Так, за змістом пункту 3 частини 1 статті 257 ЦПК України, суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи. Так, у постанові Касаційного цивільного суду, який діє у складі Верховного Суду, від 22 липня 2020 року у справі № 693/699/18, висловлена позиція, що залишення позову без розгляду, зокрема через повторну неявку позивача до суду, не лише не зупиняє перебігу позовної давності, відповідно до частини 1 статті 265 ЦК України, але і не свідчить про його переривання. Також Касаційний цивільний суд, який діє у складі Верховного Суду, висловив позицію у справах № 335/2402/16-ц та № 572/1056/15, що в силу положень статті 265 ЦК України залишення позовної заяви без розгляду не може зупинити перебіг позовної давності, як і не може її перервати. Отже позовна давність, у зв`язку зі зверненням Одеською місцевою прокуратурою №1 в інтересах держави в особі Одеської міської ради з позовною заявою до Київського районного суду міста Одеси у жовтні 2017 році (справа № 520/11103/17), не переривалася. З огляду на викладене, слід дійти до висновку про можливість відмови у позові, врахувавши те, що Одеська місцева прокуратура № 1 та Одеська міська рада дізналися про порушення права власності відповідної територіальної громади на спірну квартиру ще у 09.07.2015 року, коли було зареєстровано право власності на квартиру, 10.10.2015 року, оскільки була порушена кримінальна справа за ознаками злочину, передбаченого ч.3 ст.190 КК України, потім 16.10.2015 року коли було винесено постанову про об`єднання матеріалів досудового розслідування, та, як зазначає позивач у позові, з листа з Державного нотаріального архіву від 16.03.2017 року а прокурор звернувся з позовною заявою до суду лише 24.04.2020 року, тобто, пропустивши позовну давність; прокурор не заявляв клопотання про поновлення позовної давності. Оскільки прокурор пред`явив позов після спливу позовної давності, про застосування якої до позовних вимог просив представник відповідача [PERSON] , суд вважає обґрунтованими доводи викладені представником відповідача [PERSON] в заяві про застосування строків позовної давності. Положення закону про правові наслідки спливу позовної давності можуть застосовуватися лише у випадках, коли буде доведено існування самого суб`єктивного цивільного права, щодо якого заявлено вимогу, і факт його порушення або оспорювання. Якщо під час розгляду справи буде встановлено, що у позивача немає суб`єктивного права, про захист якого він просить, або ж воно не порушувалось чи не оспорювалось, суд повинен відмовити в позові не через пропущення позовної давності, а за безпідставністю матеріально-правової вимоги. Правові підстави для задоволення позову з підстав вказаних позивачем у позові відсутні, відтак, в задоволенні позову належить відмовити за безпідставністю матеріально-правової вимоги, а не за спливом позовної давності. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed