Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-17 00:00:00

22 квітня 2014 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на господарські споруди та реальний розподіл житлового будинку та просила постановити рішення яким визнати за позивачем право власності на збудований гараж літ. «В», вбиральню літ. «Д», сарай літ. «б» та сарай літ. «Б», які знаходяться за адресою: [ADDRESS] а та реально виділити позивачу 1/2 частку приміщень у будинку розташованому по [ADDRESS], а саме: коридор 2-1 пл. 0,9 м.кв., коридор 2-2 пл.2,1 м.кв., кімнату 2-3 пл. 8,7 м.кв., кухню 2-4 пл. 8,0 м.кв., сіни 2-5 пл. 6,0 м.кв., ванну 2-6 пл. 2,8 м.кв., коридор 2-7 пл. 1,5 м.кв., кімната 2-8 пл. 15,5 м.кв. У судовому за сіданні позивач позов підтримала в повному обсязі та просила задовольнити. Представники відповідача [PERSON] та [PERSON] заперечували проти задоволення позову в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з'явилася, не повідомивши суду про причини неявки, хоча завчасно та належним чином була повідомлена про день та час судового засідання. Представник третьої особи Виконавчого комітету Ленінської районної у м. Полтаві ради при вирішення питання поклався на розсуд суду, хоча і зазначив, що по даному питанню Ленінським районним судом м. Полтави вже було винесено рішення від 03.10.1979 року. Суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх в сукупності, приходить до висновку, що позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на господарські споруди та реальний розподіл житлового будинку не підлягає до задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до діючої до 01.01.2004 року ст. 115 Цивільного кодексу УРСР кожний з учасників спільної часткової власності мав право вимагати виділу своєї частки з спільного майна. Якщо угоди про спосіб виділу не досягнуто, то за позовом будь-кого з учасників майно ділиться в натурі, коли це можливо без нерозмірної шкоди для його господарського призначення. В противному разі власник, що виділяється, одержує грошову компенсацію. Однаковою за змістом являється і діюча норма ч. 1 ст. 364 ЦК України згідно якої співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Статтею 367 ЦК України передбачено, що майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене внатурі між співвласниками за домовленістю між ними. Реалізація наданого ч. 1 цієї статті права співвласникам на добровільний поділ спільного майна має диспозитивний характер, оскільки це є правом учасників права спільної часткової власності, а не їх обов'язком. У разі відсутності згоди між співвласниками щодо поділу майна і взаєморозрахунків між ними спір вирішується в судовому порядку у відповідності до ст.ст. 364, 365 ЦК України. У даному випадку спір щодо поділу майна, а саме домоволодіння по [ADDRESS], вже було вирішено судом між тодішніми співвласниками. Так, рішенням Народного суду Ленінського району м. Полтави від 03.10.1979 року було вирішено: 1. Визнати право власності на 1/2 частину домоволодіння, розташованого в [ADDRESS] за [PERSON] і [PERSON] і реально їм виділить в будинку лист «А-1» - житлову кімнату № 1-3 площа 15,50 метрів кв., житлову кімнату № 1-4 площею 12 метрів кв., кухню № 1-5 площею 8 метрів кв., ванну кімнату № 1-6 площею 2,8 метрів кв., частину коридора № 1-8 площею 1,5 метрів кв., - сарай лист «Б» сарай домостройку лист «б», як показано на схемі варіанта № 1, червоним кольором, вартістю 1285 рублів. 2. Зобов'язати [PERSON] і [PERSON] зробити за свій рахунок перегородку в коридорі, закласти дверний отвір з кімнати № 1-3 в коридор, зробити дверні отвори із кімнати № 1-3 в кімнату № 1-4 із кімнати № 1-5 на вулицю. 3. Визнати право власності за [PERSON] на 1/2 частину вказаного домоволодіння, реально виділити їй в будинку «А-1» - житлову кімнату № 1-2 площею 11,6 метрів кв., сіни лист «а», погріб лист «а2», ганок лист «а1» мансарда лист «А-1» складається з двух житлових кімнат, що закрашені на схемі варіанта № 1 синім кольором, вартістю 1285 рублів. 4. Стягнути з [PERSON] і [PERSON] на користь [PERSON] 534 рублі 87 копійок. Тобто, зазначеним рішенням суду, питання реального виділу частки із майна (домоволодіння по [ADDRESS]) вирішено. Не підлягає і визнанню право власності на збудований гараж літ. «В», вбиральню літ. «Д», сарай літ. «б» та сарай літ. «Б», які знаходяться по [ADDRESS]. Як вбачається з виписки з рішення № 323 засідання виконкому Ленінської районної Ради народних депутатів від 18.10.1983 року, позивачу [PERSON] дозволено побудувати гараж розміром 3,2 х 6,2 м в одному блоці із сараєм (Б), замість прибудованих до сараю господарських приміщень (б1, б). Згідно технічного паспорту № 36182537 від 21 вересня 2012 року розмір гаража літ. «В» складає 4,00 х 6,70 м, тобто його фактичний розмір не відповідає розміру виділеної земельної ділянки та порушує права інших користувачів земельної ділянки. Крім того, для будівництва вбиральні літ. «Д» та сараю літ. «б» земельні ділянки відведені не були. Тобто, гараж літ. «В», вбиральня літ. «Д», сарай літ. «б» являються самочинно збудованими і твердження позивача, що гараж «В» та сарай «б» зареєстровані в Полтавському міжміському БТІ не відповідає дійсності. А на сарай літ. «Б» право власності вже визнано рішенням Народного суду Ленінського району м. Полтави від 03.10.1979 року. Правовідносини, які виникли з приводу самочинного будівництва регулюються нормами статті 376 ЦК України. Житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. Також, в Постанові пленуму ВССУ від 30.03.2012 року № 6 Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва) надано чіткі роз'яснення. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК, частина перша статті 3 ЦПК. У зв'язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. Враховуючи наведене, при вирішенні питання про відкриття провадження у справі за позовом про визнання права власності на самочинно збудовані об'єкти суд має звертати увагу чи зазначено у позовній заяві відповідно до вимог статті 119 ЦПК обставини щодо звернення позивача до інспекції державного будівельного архітектурного контролю про прийняття об'єкта до експлуатації та посилання на докази щодо зазначених обставин. У разі відсутності посилання на такі обставини або докази суд має відповідно до вимог статті 121 ЦПК залишити позовну заяву без руху та надати строк для усунення недоліків із наслідками, передбаченими частиною другою статті 121 ЦПК. Якщо позивач не звертався до компетентного державного органу із заявою про прийняття об'єкта до експлуатації, суд вирішує спір по суті з урахуванням наведених обставин та вимог закону. Позов про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно на чужій земельній ділянці може бути пред'явлено до органу державної влади або органу місцевого самоврядування та власника (користувача) земельної ділянки у випадку забудови на земельній ділянці, яка належить до державної чи комунальної власності або фізичній чи юридичній особі. У справах, пов'язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього (частина друга статті 376 ЦК). Разом із цим власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно (частина друга статті 375 ЦК), тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб (частина п'ята статті 376 ЦК). Вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов'язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними. Більше того, судом позивачеві роз'яснювалося право на правову допомогу, а також перед учасниками процесу ставилося питання щодо призначення по справі будівельно-технічної експертизи, яке не було використане. Враховуючи перелічені обставини та факти, суд приходить до висновку щодо відмовив задоволенні заяви в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed