Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-06 00:00:00

23 березня 2021 року Акціонерне товариство «Укрпошта» засобами поштового зв`язку звернулося до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути 6953 грн. 98 коп. в рахунок відшкодування заподіяної підприємству матеріальної шкоди. Обґрунтовано позов тим, що наказом Чернігівської дирекції Акціонерного товариства «Укрпошта» № 154-к/т від 25 січня 2019 року [PERSON] в порядку переведення було призначено на посаду начальника пересувного відділення поштового зв`язку № 16. Цього ж дня між сторонами укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. 10 січня 2020 року під час проведення перевірки діяльності пересувного відділення поштового зв`язку № 16 було встановлено факт нестачі готівкових коштів в сумі 20078 грн. 23 коп. Відповідно до наказу № 65 к/тр від 13 січня 2020 року відповідача 14 січня 2020 року звільнено з роботи за власним бажанням. Після виявлення нестачі в рахунок заподіяної матеріальної шкоди відповідачем у добровільному порядку здійснено часткове погашення в розмірі 13124 грн. 25 коп. Залишок невідшкодованої суми нестачі складає 6953 грн. 98 коп. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 06 квітня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження; визначено сторонам строк для подачі заяв по суті справи. В установлений судом строк відповідач відзив на позов не подав. У судовому засіданні представник позивача позов підтримала та просила суд його задовольнити, після оголошеної перерви подала заяву про розгляд справи за її відсутності. Також, представник позивача не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи по суті сповіщався завчасно і належним чином. Судова повістка відповідачу надсилалася за адресою його місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи, що відповідає вимогам статті 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). Заслухавши пояснення представника позивача та дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Наказом директора філії Чернігівської дирекції Акціонерного товариства «Укрпошта» № 154-к/тр від 25 січня 2019 року [PERSON] за його згодою було переведено з посади начальника відділення зв`язку поштового групи підміни на посаду начальника відділення зв`язку поштового ПВПЗ № 16, постійно з 25 січня 2019 року, з посадовим окладом 6510 грн. (а.с 7). В цей же день з відповідачем було укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, за яким відповідач взяв на себе повну матеріальну відповідальність за забезпечення схоронності довірених йому підприємством, установою, організацією матеріальних цінностей та, зокрема, зобов`язався вести облік, складати, надавати у встановленому порядку товарно-грошові та інші звіти про рух і залишки довірених йому матеріальних цінностей (а.с. 8). Посадові обов`язки начальника пересувного відділення поштового зв`язку визначені Положенням про Пересувне відділення поштового зв`язку № 16 Чернігівської дирекції Акціонерного товариства «Укрпошта» (далі - Положення), затвердженого 01 листопада 2019 року директором філії Чернігівської дирекції Акціонерного товариства «Укрпошта», з яким відповідач був ознайомлений 01 листопада 2019 року, про що свідчить його підпис (а.с. 17-23). Відповідно до пункту 7.1 Положення до функціональних обов`язків начальника пересувного відділення поштового зв`язку належать, зокрема, забезпечення виконання основних завдань та функцій ПВПЗ, визначених Положенням. До основних завдань ПВПЗ належать збереження грошових коштів, цінностей, поштових відправлень та майна ПВПЗ (пункт 3.2.1 Положення). Пунктом 9.3.3 Положення передбачено, що начальник відділення зв`язку поштового (пересувне ВПЗ) несе персональну відповідальність за збереження обладнання, інвентарю пересувного відділення поштового зв`язку, одержаних для видачі грошових коштів, поштових відправлень та інших цінностей. Згідно акту про результати перевірки від 10-11 січня 2020 року, складеного за результатами перевірки ВСП № ПВПЗ № 16, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , встановлено факт нестачі коштів на загальну суму 20078 грн. 23 коп. (а.с. 9). Наказом (розпорядженням) в.о. директора філії Чернігівської дирекції Акціонерного товариства «Укрпошта» про припинення трудового договору (контракту) № 65 к/тр від 13 січня 2020 року [PERSON] звільнено 14 січня 2020 року за власним бажанням на підставі статті 38 Кодексу законів про працю України (а.с. 10). Заявою [PERSON] на покриття шкоди від 14 січня 2021 року, копією розрахункового листа № 12410289 за січень 2020 року, копіями службових записок від 21 лютого 2020 року, 02 березня 2020 року, 10 березня 2020 року, 16 березня 2020 року, 23 березня 2020 року та копіями квитанцій до прибуткового касового ордеру № 118 від 20 лютого 2020 року, № 131 від 02 березня 2020 року, № 147 від 10 березня 2020 року, № 166 від 16 березня 2020 року, № 184 від 23 березня 2020 року підтверджується добровільне відшкодування відповідачем заподіяної матеріальної шкоди на загальну суму 13124 грн. 25 коп. (а.с. 11, 12, 13, 14, 15, 16). Згідно акту службового розслідування за фактом привласнення готівкових коштів, товарів, періодичних друкованих видань та інших матеріальних цінностей начальником ПВПЗ-16 Чернігівської дирекції АТ «Укрпошта» Рак О.А. від 20.01-18.02.2020, затвердженого директором філії 18 лютого 2020 року, [PERSON] , будучи особою, яка несе повну матеріальну відповідальність за схоронність матеріальних цінностей, ігноруючи вимоги нормативних документів АТ «Укрпошта», що регламентують операційно-фінансову діяльність ПВПЗ, не виконуючи покладені на нього функціональні обов`язки в частині збереження грошових коштів та ТМЦ, порушив посадові обов`язки, чим спричинив товаристу матеріальні збитки. Комісією з проведення службового розслідування встановлена наявність вини [PERSON] у незбереженні матеріальних цінностей та грошових коштів. Відповідно до довідки по рахунку № [NUMBER] розрахунки по відшкодуванню завданих збитків у результаті нестач витрат від псування з 01 січня 2020 по 23 березня 2021 року залишок нестачі по Ч_ПВПЗ № 10 згідно службової записки від 31 березня 2020 року (по готівці [PERSON] ) складає 6953 грн. 98 коп. (а.с. 24). Згідно із частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини третьої статті 233 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Згідно з пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, завданої підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» судам необхідно перевіряти, чи додержаний власником або уповноваженим ним органом встановлений ст. 233 КЗпП річний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення в суд з позовом про її відшкодування. Цей строк застосовується і при зверненні із заявою прокурора. Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником. Днем виявлення шкоди, встановленої в результаті інвентаризації матеріальних цінностей, при ревізії або перевірці фінансово-господарської діяльності підприємства, установи, організації, слід вважати день підписання відповідного акта або висновку. Позивач у позовній заяві вказує, що шкода, заподіяна відповідачем, була виявлена 10 січня 2020 року, однак, враховуючи, що востаннє часткова сплата боргу по нестачі була здійснена відповідачем 23 березня 2020 року, а тому відповідно до частини першої статті 264 Цивільного кодексу України перервався перебіг позовної давності, і з 23 березня 2020 року почався заново перебіг позовної давності, встановлений статтею 233 КЗпП України, в межах якої заявлено позов. Відповідно до частини першої статті 9 Цивільного кодексу України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. За змістом частини першої статті 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю. Відповідно до частини першої, другої, третьої статті 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. За наявності зазначених підстав та умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності. Пунктом 1 частини першої статті 134 КЗпП України визначено, що працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей. Згідно із пунктом 1 статті 135-1 КЗпП України письмовий договір про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівником, який досяг вісімнадцятирічного віку та займає посаду або виконує роботу, безпосередньо пов`язану із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або використанням у процесі виробництва переданих йому цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Отже, строк звернення до суду у справах щодо трудових правовідносин врегульовано нормами КЗпП України, а не нормами Цивільного кодексу України. Також, Вищий Спеціалізований Суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ постановою № 2 від 11 грудня 2015 року «Про узагальнення практики застосування судами законодавства, що регулює матеріальну відповідальність працівників за шкоду, заподіяну роботодавцю» звернув увагу судів на те, що у чинному законодавстві поряд із поняттям матеріальної відповідальності визначена категорія цивільно-майнової відповідальності. Судам слід пам`ятати, що тотожні, на перший погляд, поняття за правовою природою істотно відрізняються одне від одного. Матеріальна відповідальність є інститутом трудового права. Умови, підстави, обсяг та порядок її застосування закріплено КЗпП. Майнова відповідальність є цивільно-правовою категорією. Правове забезпечення застосування заходів майнової відповідальності здійснює Цивільний кодекс України, тому вона не поширюється на трудові правовідносини. Галузева належність матеріальної відповідальності до трудового права визначається характером правопорушення. Щодо шкоди, завданої роботодавцю працівником внаслідок недотримання трудової дисципліни, норми цивільного законодавства не застосовуються. Також, відшкодування матеріальної шкоди, що передбачені статтею 1166 Цивільного кодексу України, застосовуються в разі наявності між сторонами спору в деліктних зобов`язаннях. Підстави, умови, порядок, межі й розмір матеріальної відповідальності працівників за шкоду, заподіяну ними підприємству, установі, організації, встановлені Главою ІХ КЗпП. Судам необхідно перевіряти, чи додержаний власником або уповноваженим ним органом встановлений статтею 233 КЗпП річний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення в суд з позовом про її відшкодування. Цей строк застосовується і при зверненні із заявою прокурора. Після закінчення строку для звернення з позовами про стягнення з працівників шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям працівник звільняється від обов`язку відшкодувати завдану ним шкоду. Крім того, Вищий Спеціалізований Суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у вказаній постанові вказав, що судам слід звернути увагу на те, що поняття позовної давності визначене в статті 256 Цивільного кодексу України, а в статті 233 КЗпП передбачені строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів. Термін «позовна давність» законодавцем в КЗпП не використовується. До того ж, на відміну від частини третьої статті 267 Цивільного кодексу України, у разі пропуску передбаченого статтею 233 КЗпП строку звернення до суду його застосування не ставиться в залежність від заяви сторони у спорі. Оскільки трудовим законодавствам питання строків звернення до суду врегульовано, тому відсутні підстави для застосування судами положень глави 19 розділу V Цивільного кодексу України та термінів, які не містяться в статті 233 КЗпП. Аналогічні за змістом висновки зробив Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2020 року в справі № 132/2083/16-ц. Крім того, у постанові Верховного Суду від 02 грудня 2020 року в справі № 751/1198/18 суд зазначив, що перевірка дотримання вимог закону щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом за принципом ex officio, незалежно від того, чи заявляє відповідач про пропуск позивачем строку звернення до суду, на відміну від застосування позовної давності при вирішені судом цивільного спору, коли застосування позовної давності судом здійснюється тільки за заявою сторони у спорі (частина третя статті 267 Цивільного кодексу України). Таким чином, посилання позивача на переривання перебігу позовної давності є безпідставним. Враховуючи наведене, оскільки шкода, заподіяна позивачу була виявлена останнім 10-11 січня 2020 року під час проведення перевірки діяльності ПВПЗ № 16, про що свідчить акт про результати перевірки від 10-11 січня 2020 року, а позивач звернувся до суду з даним позовом засобами поштового зв`язку лише 23 березня 2021 року, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача завданої матеріальної шкоди, у зв`язку з пропуском позивачем строку звернення до суду, встановленого частиною третьою статті 233 КЗпП України. Також, відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судові витрати у справі покладаються на позивача.

Outcome: dismissed