Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-23 00:00:00

23 серпня 2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить встановити факт, що має юридичне значення, а саме встановити той факт, що [PERSON], [INFO] є дочкою [PERSON], яка померла 11 квітня 2009 року в с.Горишківка Томашпільського району Вінницької області, визнати за нею-Насінник [PERSON] право власності в порядку успадкування за законом на спадкове майно, що залишилося після смерті матері [PERSON], яка померла 11 квітня 2009 року в с.Горишківка Томашпільського району Вінницької області, що складається із земельної ділянки площею 1, 3981 га, що розташована на території Горишківської сільської ради Томашпільського району Вінницької області, відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ВН № 071481, виданого 28 лютого 2003 року Томашпільською районною державною адміністрацією. Даний позов обґрунтований наступним. 11 квітня 2009 року в с.Горишківка Томашпільського району Вінницької області померла мати позивача [PERSON]. Після її смерті залишилося спадкове майно, зокрема, земельна ділянка, відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії ВН № 071481. Дану земельну ділянку мати заповіла своєму онуку [PERSON], склавши у сільській раді заповіт, однак на даний час [PERSON] спадщину, що складається із земельної ділянки, приймати не бажає, в шестимісячний строк заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини не подавав, написав заяву про відмову від даної спадщини. Позивач вказує, що вона являється спадкоємцем майна за законом першої черги. Окрім неї спадкоємцем першої черги є і син [PERSON], який на спадщину також не претендує. В даний час позивач вирішила належним чином прийняти спадщину, однак при зверненні до нотаріальної контори було встановлено, що існують розбіжності у написанні імені матері та відсутній оригінал державного акту на земельну ділянку. Окрім того вона пропустила шестимісячний строк для подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Даний строк вона пропустила з поважних причин, оскільки знала про складений матірю заповіт на онука і вважала, що він прийме спадщину. Позивач зазначає, що вона фактично спадщину прийняла, що підтверджується довідкою сільської ради. Також [PERSON] вказує, що у документах матері існують розбіжності у написанні її імені. Так, у свідоцтві про народження позивача імя матері вказано [PERSON], а у її свідоцтві про смерть, як і у Державному акті на право власності на земельну ділянку-Євгенія. Даним розбіжностям є те пояснення, що маму у селі називали чи то Женя, чи то [PERSON], хоча в документах її імя писалося [PERSON]. На даний час ніяким чином не можна виправити імя матері у свідоцтві про народження, тому вона вимушена встановити даний факт через суд. Метою встановлення такого факту є реалізація нею її прав на спадкове майно, а саме отримання свідоцтво про право на спадщину за законом. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини, викладені у позові, попросила їх задовольнити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не зявилися, однак подали до суду заяви, в яких просять справу розглянути у їхній відсутності, позовні вимоги визнають, не заперечують проти їх задоволення. Представник Томашпільської селищної ради Томашпільського району Вінницької області в судове засідання не зявився, представник селищної ради надіслав до суду клопотання, в якому позовні вимоги визнають та просять розглянути справу за відсутності їхнього представника. Суд вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності третьої сторони, оскільки згідно ч.2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона є родичем [PERSON] і підтверджує, що [PERSON], яку також називає Ксенією, є матірю позивача. Суд, заслухавши пояснення позивача, свідка, розглянувши заяви сторін у справі, які не з?явилися у судове засідання, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності прийшов до наступного висновку. Відповідно до ст.129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов'язковість рішень суду. Згідно ст.1 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб. Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до принципу\~\~диспозитивності цивільного судочинства\~\~\~(ст.11 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цивільно-процесуального Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які\~\~беруть\~\~участь у справі. Згідно ч. 2 ст. 27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобовязані подати усі наявні у них докази або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться до початку розгляду справи по суті. Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч.1 ст.. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до статей 3, 4, 15 ЦПК України особа має конституційне право на судовий захист своїх цивільних прав і може звернутися із позовом про захист порушеного, оспореного або невизнаного права у спосіб, передбачений ЦК України. \~\~\~\~ Згідно зі ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Відповідно до Конституції України усі суб'єкти права власності рівні перед законом (частина четверта статті 13); кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (частини перша, друга статті 41); правовий режим власності визначається виключно законами України (пункт 7 частини першої статті 92). Згідно ст.. 41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Пунктом 1 частини 1 статті 256 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. Пунктом 6 частини 1 статті 256 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Частиною 2 ст. 256 ЦПК України передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно ч.1 ст. 259 ЦПК України, у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. Судом встановлено, що 26 травня 1965 року в с.Горишківка Тульчинського району Вінницької області народилася [PERSON]. У її свідоцтві про народження матірю вказано [PERSON] (а.с.34). 31 жовтня 1982 року [PERSON] уклала шлюб із [PERSON] та взяла прізвище [PERSON] (а.с.6). Згідно копії свідоцтва про смерть, 11 квітня 2009 року в с.Горишківка Томашпільського району Вінницької області померла [PERSON] (а.с.12) Згідно довідки в.о.Горишківського сільського старости № 155 від 1 серпня 2017 року, [PERSON] і [PERSON] являється однією і тією ж особою (а.с.35). Метою встановлення заявленого факту [PERSON] про встановлення факту родинних відносин між нею та її матірю є реалізація права оформлення спадщини, оскільки у свідоцтві про смерть померла значиться як [PERSON], а у свідоцтві про народження позивача матірю є [PERSON]. Свідок [PERSON] підтвердила в судовому засіданні, що [PERSON] є матірю [PERSON]. Отже, викладені у заяві твердження позивача щодо родинних відносин між нею та її матірю знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, даний факт підтвердився і довідками сільського старости. Даний факт родинних відносин має для [PERSON] юридичне значення і впливає на оформлення спадщини, тому вимоги [PERSON] про встановлення факту родинних відносин підлягає задоволенню. До відносин спадкування необхідно застосовувати законодавство чинне на час відкриття спадщини. Спадщина відкрилась 11 квітня 2009 року в день смерті спадкодавця [PERSON] В цей час діяв ЦК України (2003 року). Згідно цього, зазначений нормативно-правовий акт потрібно застосувати для вирішення цих спірних правовідносин. Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1-2 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Згідно ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Судом встановлено, що 11 квітня 2009 року в с. Горишківка Томашпільського району Вінницької області померла [PERSON] (а.с.12). Згідно довідки в.о. Горишківського сільського старости [PERSON] № 153 від 1 серпня 2017 року, після смерті [PERSON], померлої 11 квітня 2009 року, залишилося спадкове майно, що складається із земельної ділянки розміром 1,3981 га, що розташована на території Горишківської сільської ради, посвідченої державним актом серії ВН № 071481; спадкоємцем зазначеного майна за законом залишилися [PERSON], [PERSON], [PERSON]; [PERSON] фактично спадщину прийняла (а.с.13). Згідно копії заповіту від 1 лютого 2008 року, [PERSON] земельну ділянку розміром 1,3981 га, розташовану на території Горишківської сільської ради відповідно державного акту серії ВН № 071481 заповіла внуку [PERSON] (а.с.31). 17 липня 2017 року [PERSON] було подано до Тульчинської нотаріальної контори заяву про відмову від прийняття спадщини, яка залишилася після смерті його баби [PERSON] (а.с.32). 21 червня 2017 року [PERSON] було написано заяву про відмову від прийняття спадщини, яка залишилася після смерті його матері [PERSON] (а.с.33). Як вбачається із копії Державного акту на право приватної власності на землю серії ВН № 071481, даний документ видано 28 липня 2003 року Томашпільською районною державною адміністрацією [PERSON], яка проживає в с.Горишківка і на підставі розпорядження Томашпільської районної державної адміністрації від 15 січня 2003 року № 10 є власником земельної ділянки площею 1,3981 га у межах згідно з планом; земельна ділянка розташована на території Горишківської сільської ради Томашпільського району Вінницької області; цільове призначення земельної ділянки ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с. 14). Згідно ч.1 ст. 1298 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Відповідно вимог ст.. 49 Закону України «Про нотаріат» та п.1 глави 13 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, якщо, зокрема, не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» при розгляді цих справ, судом\~\~перевіряється\~\~наявність обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій, зокрема відмови у видачі свідоцтва про спадщину. Як вбачається із відповіді державного нотаріуса Томашпільської державної нотаріальної контори від 18 серпня 2017 року на заяву позивача, останній відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину в звязку з пропущенням шестимісячного строку для подання заяви про прийняття спадщини та відсутністю оригіналу правовстановлюючого документу на спадкове майно на імя спадкодавця (а.с. 36). Згідно абзацу 3 пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Так, відповідно норм пунктів 5.1 та 5.2 Наказу Державного комітету України по земельних ресурсах № 43 від 4 травня 1999 року «Про затвердження Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі», при втраті (псуванні) державного акта на землю відповідний дублікат міг видатися лише власнику або землекористувачу. Тобто, видача дубліката державного акту спадкоємцеві не передбачена. Спадкоємці не можуть отримати дубліката державного акта на померлого власника. В такому разі потрібно звертатися до суду із позовом про визнання права власності на спадкове майно. Відповідно до ч. 1 ст.. 1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Згідно п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», відповідно до статті 1225 ЦК (435-15) право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Відповідно до п. г ч.1 ст. 81 ЗК України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» при розгляді цих справ, судом\~\~перевіряється\~\~наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, наявність обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій, зокрема відмови у видачі свідоцтва про спадщину. Як вбачається із відповіді державного нотаріуса Томашпільської районної державної нотаріальної контори від 8 вересня 2017 року на запит суду від 31 серпня 2017 року, спадкова справа після смерті [PERSON], померлої 11 квітня 2009 року, не заведена (а.с.40). Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно ст.. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст.. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.. 396 ЦК України, в разі відсутності документів на право власності власник може вимагати визнання права власності в судовому порядку. Згідно ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до п. 24 ч.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без зясовування і дослідження інших обставин справи. Відповідно до статей 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд серед інших вирішує питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин,яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Оскільки вимоги позивача є законними та достатньо вмотивованими і ґрунтуються на наявних у справі доказах, відповідачами визнано дані позовні вимоги, визнання позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. аналізуючи викладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, позовна заява [PERSON] підлягає до задоволення. Відповідно до ст.. 215 ЦПК України, у резолютивній частині рішення суду повинно бути вирішено питання про розподіл судових витрат. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи, що позивач в позовній заяві не просить стягнути судові витрати з відповідача по справі, суд, за таких обставин, вважає за можливе не стягувати понесені позивачем судові витрати з відповідача, залишивши судові витрати за ним же. На підставі викладеного,

Outcome: approved