Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-26 00:00:00

23.10.2019 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що між ним та [PERSON] було укладено шлюб, актовий запис про шлюб №1080 від 19.08.2011 року, зареєстрований відділом ДРАЦС Білоцерківського МРУЮ у Київській області. 13.07.2018 року шлюб між ними було розірвано. За час шлюбу вони, як подружжя, придбали у спільну сумісну власність автомобіль марки ЗАЗ LanosTA69WO, кузов: [NUMBER] , 2012 року випуску. Договір купівлі-продажу було укладено від імені відповідача та зареєстровано право власності на автомобіль 08.05.2013 року. Отже, набуте за час шлюбу майно є об`єктом права спільної сумісної власності його та відповідача і він має право на 1/2 частку набутого за цей час майна. Однак, на даний час між ними виник спір стосовно спільного майна. Відповідач без його відома та його письмової згоди, ще до розірвання шлюбу, спірний автомобіль зняла з обліку та відчужила іншій особі. Про цей факт йому стало відомо з відповіді Головного сервісного центру МВС України від 25.04.2019 року, де зазначено, що автомобіль марки ЗАЗ LanosTA69WO, легковий седан -В, 2012 року випуску, кузов: [NUMBER] , відповідач відчужила на підставі договору купівлі-продажу №3242/2018/799848 від 25.01.2018 року, укладеному в ТСЦ №3242 Регіонального сервісного Центру МВС України в Київській області на ім`я [PERSON] . Оскільки відповідач розпорядилася спільним майном, зокрема автомобілем марки ЗАЗ LanosTA69WO без його згоди, як іншого співвласника, то йому має бути присуджена грошова компенсація належного йому 1/2 частини вартості вказаного автомобіля. Відповідно до проведеної оцінки майна від 04.06.2019 року, ринкова вартість спірного відчуженого автомобіля станом на 25.01.2018 року становить 140 280 грн. Саме тому він має право на стягнення з відповідача грошової компенсації належної йому 1/2 частини вартості вказаного вище автомобіля в розмірі 70 140 грн. Тому, просив стягнути з відповідача 1/2 частину вартості відчуженого автомобіля марки ЗАЗ LanosTA69WO, легковий седан -В, 2012 року випуску, кузов: [NUMBER] , у розмірі 70 140 грн. та судові витрати у справі. Ухвалою суду від 11.11.2019 року у вказаній справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 20.12.2019 року відповідач [PERSON] подала відзив, в якому зазначила, що вважає позовні вимоги безпідставними, такими, що не грунтуються на діючому законодавстві, а тому не підлягають до задоволення. Автомобіль ЗАЗ Lanos був не єдиним об`єктом їхньої спільної сумісної власності. Шлюб між ними було розірвано при обопільній згоді 13.07.2018 року. До розірвання шлюбу вони владнали всі їхні майнові питання шляхом укладання договорів. Так, 25.01.2018 року вони перереєстрували належний автомобіль ЗАЗ LanosTA69WO на її батька [PERSON] . 05.06.2018 року вони переєстрували належний їм автомобіль ГАЗ 33021, 1995 року випуску на рідного брата позивача [PERSON] . 23 травня 2018 року вона продала належну їй квартиру [ADDRESS] . В якості компенсації частки позивача у всьому належному їм майні вона 02.07.2018 року подарувала позивачу 260 000 грн. Тобто, перед розірванням шлюбу вони з позивачем владнали всі їхні майнові питання за взаємною згодою. Жоден договір без відома та згоди позивача ними не укладався. Після розірвання шлюбу майже півтора року позивач не виказував жодних претензій відносно їхнього майна, і тому для неї виглядає дивним подача ним позову до суду. Спірний автомобіль ЗАЗ LanosLanosTA69WO ними був частково придбаний за кошти, отриманні від продажу належного особисто їй автомобіля CHERYQQ 2008, 2008 року випуску. Продаж автомобіля був здійснений 16.03.2013 року, про що свідчить витяг з Єдиного реєстру довіреностей. Просила відмовити в задоволенні позову та просила стягнути з позивача на її користь судові витрати. 23.01.2020 року позивач [PERSON] подав відповідь на відзив в якому зазначив, що жодного договору про поділ спільного майна він з відповідачем не укладав, а тому посилання на такий договір у відзиві на позовну заяву є як мінімум недоречним. Відповідач жодним чином не спростувала факту продажу автомобілю марки ЗАЗ LanosTA69WO, [NUMBER] , 2012 року випуску, без його відому та його письмової згоди. Автомобіль ГАЗ 33021, 1995 року випуску був оформлений 05.06.2018 року на його рідного брата, після того як його брат позичив відповідачу 02.06.2018 року грошові кошти в сумі 5000 доларів США. В цей же день відповідач ці самі кошти подарувала йому згідно договору дарування грошових коштів. Квартира [ADDRESS] , про яку згадує відповідач і називає її своєю, насправді ж була подарована йому його батьком [PERSON] в 2011 році. 14.03.2018 року за декілька місяців до розлучення відповідач обманним шляхом вмовила його відчужити на її ім`я його приватний будинок, під приводом того, що вона народить йому дитину. Дещо пізніше відповідач висловила бажання щодо продажу цього будинку, ніби то для купівлі квартири в багатоповерхівці, так як жити в приватному будинку їй було важко. 23.05.2018 року не попередивши його, відповідач продала їх будинок [PERSON] , ціна вказана у договорі купівлі-продажу 214 670,00 грн. В цей же день, у цього ж нотаріуса через півтори години реєструється договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , де фактичним покупцем являється відповідач, але квартира оформлена на ім`я її матері [PERSON] . Про продаж будинку по [ADDRESS] та купівлі квартири на [PERSON] йому нічого не було відомо. Через декілька днів відповідач заявила, що продала їх будинок і що тепер вони мають пожити окремо доки не знайдуть нове житло, про купівлю квартири на [PERSON] відповідач замовчувала. На той час він вже зрозумів, що в нього сім`ї вже не має і що дружина його ошукала. 02.06.2018 року в якості компенсації за проданий їх будинок вона запропонувала йому 260 000 грн., на що він погодився, так як вибору в нього не було і вони уклали договір дарування грошових коштів. Він більше не бажав продовжувати стосунки з відповідачем і сказав, що подає на розлучення, на що вона не роздумуючи погодилася і вже 13.07.2018 року шлюб між нами було розірвано. В листопаді 2018 року він звернувся до експерта, який надав висновок про вартість проданого будинку по [ADDRESS] , вона склала 982 540 грн. Від самої [PERSON] він дізнався, що вона заплатила відповідачу за цей будинок 1 260 000 грн., що на той час складало близько 45 000 доларів США. Вся ця ситуація з будинком і проданим за його спиною автомобілем розлютила його, він відчуває себе ошуканим. А тому твердження відповідача, про те що вони «владнали всі майнові питання шляхом укладення договорів і за взаємною згодою» є недостовірними, брехливими і такими що вводять в оману суд. Також, відповідач стверджує що спірний автомобіль ЗАЗ LanosTA69WO, [NUMBER] , 2012 року випуску, було придбано частково за кошти, отримані нею від продажу належного особисто їй автомобілю CHERYQQ, 2008 року 16.03.2013 року за довіреністю. Ці твердження відповідача є також надуманими, так як довіреність видана власником авто не є договором купівлі продажу і не заміняє його. Окрім того, згідно витягу з Єдиного реєстру довіреностей, наданого відповідачем, вбачається що остання надавала довіреність 14.07.2010 року і на його ім`я, ще до того як вони зареєстрували шлюб. Слідуючи логіці і твердженням відповідачки, автомобіль CHERYQQ, 2008 року, який вона нібито продала 16.03.2013 року, вже був проданий йому 14.07.2010 року. Автомобіль CHERYQQ, 2008 року був проданий 30.01.2016 року, згідно відповіді ТСЦ №1242 від 17.12.2019 року, та не має ніякого відношення до спірного автомобіля. Тому, твердження відповідача щодо придбання спірного автомобіля ЗАЗ LanosTA69WO, [NUMBER] , 2012 року випуску частково за її особисті кошти є надуманими. Враховуючи вищевикладене, переконаний, що надані заперечення та докази відповідачем у відзиві на позовну заяву не спростовують тих фактів, що викладені у позовній заяві та відповіді на відзив. 31.01.2020 року відповідач [PERSON] подала заперечення на відповідь на відзив в якому вказала, що у відзиві вона зазначила, що перед розірванням шлюбу вони владнали всі майнові питання шляхом укладання договорів. Дану обставину позивач спростувати не в змозі, оскільки вона підтверджується каскадом зареєстрованих договорів. Участь в окремих договорах рідного брата позивача [PERSON] була умовною, оскільки всі грошово-майнові відносини вони узгоджували саме з позивачем. Саме бажанням позивача була необхідність залучення і його брата, якому вона написала розписку. Насправді, жодних коштів від [PERSON] вона не отримувала, а лише попросила відстрочити їх віддачу позивачу, оскільки після продажу будинку їй не вистачало коштів для придбання квартири. Компенсація частки позивача від продажу її будинку була обумовленою в розмірі 15000 доларів США. Частину цієї суми вона передала позивачу після укладення договору дарування грошових коштів, а саме 10000 доларів США, що складало 260000 грн., а решту 5000 доларів США вона віддала 19.03.2019 року, про що свідчить відмітка [PERSON] на її розписці, що вже знаходиться у неї. Виплатити позивачу 15000 доларів США компенсації за його умовну частку в будинку була її доброю волею, оскільки одноосібним власником будинку була лише вона. Хоча це не є предметом позову, але для розуміння ситуації необхідно зазначити наступне. Власником квартири [ADDRESS] був позивач. Однак, проживати у цьому будинку було неможливо через його незадовільний технічний стан. У них з відповідачем коштів для приведення будинку в належний стан не було,тому її батьки погодились збудувати будинок заново на місці старого, але при умові, що його власником стане вона. Її батьки збудували його з фундаменту фактично з нуля і потім позивач подарував будинок їй. Після прийнятого рішення розірвати шлюб з позивачем вона продала будинок і виплатила позивачу первісну вартість будинку до його перебудови. Цю суму вони погодили саме з позивачем. Решту коштів від продажу будинку вона повернула батькам, придбавши квартиру на ім`я своєї матері [PERSON] Автомобіль ЗАЗ LanosTA69WO, [NUMBER] , 2012 року переоформили на її батька [PERSON] відбулось за їхньою спільною з позивачем згодою в період спільного проживання. Це просто фізично не могло пройти повз увагу позивача в період, коли вони спільно виладновували всі їхні майнові питання, перебуваючи у шлюбі. Підтвердженням цього є і та обставина, що тривалий час після розірвання шлюбу жодних майнових претензій до неї позивач не пред`являв. Крім того, після переоформлення, автомобілем певний час користувався позивач, в якого на руках був техпаспорт на ім`я її батька. Відносно автомобіля CHERYQQ,2008, то продавши його отримали кошти для придбання автомобіля ЗАЗ LanosTA69WO, саме 16.03.2013 року, після оформлення довіреності. Переоформлення права власності на нього було вже без їхньої уваги та участі за ініціативою повіреного. При таких обставинах доводи позивача є безпідставними. Представник позивача, адвокат Маліцький Олег Олександрович, в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі, просив стягнути з відповідача на користь позивача 1/2 частину вартості відчуженого автомобіля марки ЗАЗ LanosTA69WO, легковий седан -В, 2012 року випуску, кузов: [NUMBER] , у розмірі 70 140 грн. Відповідач - [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала та просила відмовити в його задоволенні. Представник відповідача, адвокат Дмитренко Григорій Васильович, в судовому засіданні позов не визнав та просив відмовити в задоволенні позову. Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Судом встановлено, що 19.08.2011 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, який був зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області, актовий запис №1080. Після реєстрації шлюбу відповідачу було присвоєно прізвище « [PERSON] », що підтверджується копією свідоцтва про шлюб Серія [NUMBER] (а.с.57). Як вбачається з свідоцтва про розірвання шлюбу Серії [NUMBER] (а.с.7), 13.07.2018 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Судом встановлено, що за час шлюбу сторін було придбано автомобіль марки ЗАЗ LanosTA69WOкузов: [NUMBER] , 2012 року випуску. Договір купівлі-продажу було укладено 08.05.2013 року та за відповідачем - [PERSON] зареєстровано право власності на вказаний автомобіль, що підтверджено матеріалами справи ( а.с.10) та визнається сторонами. Згідно із ст. 3 СК України, сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Статтею 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу. Відповідно до ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтями 68, 69 СК України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. А отже дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно із ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Відповідно до ч.1 ст. 70 Сімейного Кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. З довідки Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України №31/352аз від 25.04.2019 року (а.с.10), вбачається, що автомобіль ЗАЗ Lanos, легковий седан-В, 2012 року випуску, номер кузов: [NUMBER] , був зареєстрований на праві власності на ім`я [PERSON] . Зазначений автомобіль [PERSON] був відчужений на підставі договору купівлі-продажу №3242/2018/799848 від 25.01.2018 року, укладеному в ТСЦ №3242 Регіональному сервісному центрі МВС в Київській області і 25.01.2018 року автомобіль перереєстровано на ім`я нового власника [PERSON] . Вартість купівлі-продажу автомобіля 40 000,00 грн. Згідно із п.п. 22-25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11, від 21 грудня 2007 року, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. В П.23 постанови зазачнено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Згідно п. 24 постанови, до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. Відповідач у відзиві зазначила, що автомобіль ЗАЗ Lanos було придбано після того, як по довіреності вона продала автомобіль CHERYQQ,2008 року випуску, номерний знак [NUMBER] , який належав їй на праві особистої власності. З витягу з Єдиного реєстру довіреностей (а.с.38), вбачається, що 14.07.2010 року [PERSON] надала довіреність [PERSON] на представництво її інтересів, як власника транспортного засобу, автомобіля CHERYQQ, 2008 року випуску, серійний номер: [NUMBER] , номер державної реєстрації [NUMBER] . Дана довіреність була посвідчена приватним нотаріусом Шелудченко О.В., номер у реєстрі нотаріальних дій 2759. 16.03.2013 року [PERSON] надала довіреність [PERSON] на майно, а саме: автомобіль CHERYQQ, 2008 року випуску, серійний номер: [NUMBER] , номер державної реєстрації [NUMBER] . Дана довіреність була посвідчена приватним нотаріусом Зінченко О.А., номер у реєстрі нотаріальних дій 1875. 30.01.2016 року [PERSON] надала довіреність, у порядку передоручення [PERSON] на майно, а саме: автомобіль CHERYQQ, 2008 року випуску, серійний номер: [NUMBER] , номер державної реєстрації [NUMBER] .Дана довіреність була посвідчена приватним нотаріусом Панкевич О.С., номер у реєстрі нотаріальних дій 49. Як вбачається з довідки Територіального сервісного центру №3242 Регіонального сервісного центру МВС в Київській області №2035 від 17.12.2019 року (а.с.31-36), за гр. [PERSON] були зареєстровані транспортні засоби, а саме: CHERYQQ,2008 року випуску, номерний знак [NUMBER] , об`єм двигуна 1083, сірого кольору, 30.01.2016 року даний транспортний засіб знято з обліку для реалізації та 30.01.2016 року зареєстровано за іншим власником, вартість становить 55 000 грн. ЗАЗ Lanos, 2012 року випуску, номерний знак [NUMBER] , об`єм двигуна 1398, сірого кольору, 25.01.2018 року даний транспортний засіб перереєстровано на іншого власника. Вартість становить 40 000 грн. ГАЗ 33021, 1995 року випуску, номерний знак [NUMBER] , об`єм двигуна 2890, сірого кольору, 05.06.2018 року даний транспортний засіб перереєстровано на іншого власника, вартість становить 5034 грн.50 коп. З експертного висновку судового експерта Петрушанко В [PERSON] . від 04.06.2019 року та Бюллетня Автотовароведа (а.с.8, 9), вбачається, що ринкова вартість автомобіля Daewo Lanos, Vin № [NUMBER] року, станом на 25.01.2018 року становить 140 280 грн., при курсі НБУ 28,865 грн. за долар США. Більш точне встановлення ринкової вартості, як в сторону збільшення або зменшення, можливе при наданні автотранспорту, для огляду. Суд, критично оцінює даний висновок, оскільки вказана оцінка була проведена без огляду та дослідження автомобіля, тобто не було враховано коефіцієнт зносу автомобіля марки ЗАЗ LanosTA69WO, легковий седан - В, 2012 року випуску, кузов: [NUMBER] та не встановлено його вартість, а станом на час розгляду справи вказане авто вибуло з володіння сторін. Позивач в позові посилається на те, що відповідач без його відома та письмової згоди, ще до розірвання шлюбу, спірний автомобіль зняла з обліку та відчужила іншій особі. За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодерження в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства. Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину. Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Судом встановлено, що 25 січня 2018 року між [PERSON] , як продавцем, та [PERSON] , як покупцем, було укладено договір купівлі-продажу №3242/2018/799848 автомобіля ЗАЗ Lanos, легковий седан-В, 2012 року випуску, номер кузов: [NUMBER] ,державний номерний знак [NUMBER] , та проведено перереєстрацію права за покупцем в територіальному сервісному центрі №3242 РСЦ МВС в Київській області. Вартість купівлі-продажу автомобіля становила 40 000,00 грн. Згідно із ч.2 ст. 65 СК України, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя, а у випадку коли договір виходить за межі дрібного побутового і укладений другим із подружжя без її, його згоди, дружина чи чоловік мають право на звернення до суду з позовом про визнання такого договору недійсним. Відповідно до ч.3 ст. 65 СК України, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Отже, за змістом зазначених норм матеріального права, належність подружжю майна, придбаного за час шлюбу та укладення договорів в цей період за спільною згодою законодавством презюмується, якщо інше не встановлено судом при розгляді справи. За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі встановленій законом. Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана у письмовій формі. Судом встановлено, що шлюб між сторонами було розірвано 13.07.2018 року, а на момент продажу автомобіля, який відбувся 25.01.2018 року, сторони перебували у шлюбі. Звертаючись до суду з позовом позивач стверджував, що згоду на відчуження автомобіля не надавав, разом з тим, він не звертався до суду з позовною вимогою про визнання вказаного договору купівлі-продажу недійсним, з підстав, що він не надавав письмової згоди на відчуження даного автомобіля. Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України в разі вчинення одним зі співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв`язку, суд дійшов висновку, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Відповідно до положень частин першої та другої статті 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, встановленої законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією зі сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо -, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна зі сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним Як роз`яснив Верховний Суд України, законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про розподіл цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з відчуження такого без письмової згоди одного з подружжя, за умови наявності іншої згоди, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. У випадку порушення письмової форми надання згоди на вчинення відчуження цінного спільного майна подружжя (правочину) якщо один з подружжя надав таку згоду усно, а другий з подружжя погодився з такою згодою, то такий правочин може бути визнаний дійсним. Відповідний правовий висновок зроблений у справі за № 6-1743цс16. З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв`язку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року № 6-486цс16. Судом встановлено, що сторони на час укладення правочину проживали разом, а позивач не надав доказів зловмисної домовленості сторін правочину, використання коштів не в інтересах сім`ї, а саме те, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. При цьому суд враховує, що договір укладений між родичами, під час спільного проживання подружжя, будь-яких неприязних стосунків між ними не встановлено, позивач не надав доказів на підтвердження своїх вимог, не заявив клопотань про їх витребування у разі складнощів в їх отриманні, не повідомив суду причини неможливості подання таких доказів. Тобто, позивач не надав доказів того, що на момент укладання договору купівлі-продажу даного автомобіля він не надавав згоду на його продаж і, що кошти отримані від його продажу були використані не в інтересах сім`ї. Також, позивач посилається на те, що відповідач обманним шляхом вмовила його відчужити на її ім`я приватний будинок, під приводом того, що вона народить йому дитину, і що про продаж будинку по [ADDRESS] та купівлі квартири по [ADDRESS] йому нічого не було відомо. Як вбачається з договору купівлі-продажу квартири від 23.05.2018 року, який посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Федорякою О.С., зареєстрований в реєстрі за №1391 (а.с.27-30), [PERSON] продала належну їй квартиру під [ADDRESS] [PERSON] . Згідно п.2.2 даного договору оціночна вартість квартири, згідно висновку про вартість майна становить 214 670,00 грн. Даний факт підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.31-32). Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належала [PERSON] на праві особистої приватної власності на підставі договору дарування квартири від 14.03.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області, зареєстрованого в реєстрі за №413, номер запису про право власності: 25228332, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна:1196382432103. 23.05.2018 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 23.05.2018 року, який посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Федорякою О.С. (а.с.55-56). 02.06.2018 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування (а.с.59), згідно якого [PERSON] подарувала [PERSON] 260 000,00 грн., що підтверджується договором дарування від 02.06.2018 року (а.с.59). В матеріалах справи містяться копії розписки (а.с.51), згідно якої [PERSON] позичила у [PERSON] 5000 доларів США. 19.03.2019 року [PERSON] сплатила борг [PERSON] в повному обсязі, і останній притензій до боржника не має. Отже, з даних доказів вбачається, що під час перебування сторін у шлюбі і до його розірвання вони вирішили майнові питання щодо майна набутого у шлюбі, здійснюючи свої цивільні права на власний розсуд, шляхом укладення договорів. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст.79 ЦПК України достовірними є доказами, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Твердження позивача про те, що відповідач ввела його в оману не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та не підтверджені відповідними доказами, які б у своїй сукупності дали змогу суду встановити вказані ним обставини справи. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення. Згідно із ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено, судові витрати, які поніс позивач, не підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Outcome: dismissed