Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-21 00:00:00

23 січня 2019 року позивач звернулася до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 10 червня 2017 року вона була звільнена за згодою сторін з ТОВ «Скат-Центр» де працювала на посаді охоронника. На час звільнення відповідач мав перед нею заборгованість по виплаті заробітної плати в сумі 24\~018,06 грн., яку було стягнуто лише рішенням Слов'янського міськрайонного суду від 03 травня 2018 року. Повністю заробітна плата їй була виплачена 04 вересня 2018 року. Затримка повного розрахунку склала майже рік після її звільнення, у звязку з чим вона переносила особливі моральні страждання, не мала можливості купляти необхідні продукти харчування, одежу, речі першої необхідності, ліки. Вона була змушена змінити звичайний уклад свого життя: звертатися до відповідних органів для захисту порушеного права. Внаслідок порушення трудових прав похитнувся її душевний та психічний стан, заподіюючи їй щоденні моральні страждання, тобто моральну шкоду, яку вона оцінює у 25 000 гривень та яку просить стягнути з відповідача. Позивач до судового засідання не з'явилася, надала заяву, в якій позовні вимоги підтримала, просила розглядати справу без її участі та не заперечувала проти винесення заочного рішення. Представник відповідача про дату, час та місце розгляду справи був двічі повідомлений належним чином, що підтверджується поштовою кореспонденцією, яка міститься в матеріалах справи, до судового засідання не з'явився, відзиву на позов, заяв про поважність причин неявки та відкладання розгляду справи, суду не надав. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та якщо відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, але в судове засідання не з'явився без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив на позов та позивач не заперечує проти заочного вирішення справи. Згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у ній даних чи доказів. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив наступне. Так, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими, електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків (ч.ч.1, 2 ст.76 ЦПК України). Цивільним процесуальним законодавством України встановлено, що докази у справі повинні бути належними, допустимими, достовірними, достатніми. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.ч.1, 3, 4 ст. 77 ЦПК України). В силу вимог ч.1 ст.78 ЦПК України, допустимими є докази, що одержані відповідно до порядку, встановленого законом. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст.80 ЦПК України). Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається (ч.1 ст.81 ЦПК України), в судовому засіданні досліджено кожний доказ, що міститься в матеріалах цивільної справи і відповідає вимогам належності, допустимості і достовірності. Судом встановлено, що [PERSON] працювала на посаді охоронника у ТОВ «Скат-Центр», що підтверджується копією трудової книжки серії АС № 443314 від 15 квітня 2000 року (а.с.7). 10 червня 2017 року [PERSON] звільнено з посади за згодою сторін за п.1 ст.36 КЗпП України, на підставі наказу № 658/1 від 09 червня 2017 року (а.с. 7). Заочним рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 03.05.2018 року з ТОВ «Скат-Центр» на користь [PERSON] була стягнута заборгованість по заробітній платі у розмірі 24\~018,06 грн. (а.с.10-11). З платіжного доручення № 16947 від 16.08.2018 року вбачається, що на погашення боргу ТОВ «Скат-Центр» на користь [PERSON] було перераховано 17\~667,70 грн. (а.с.13). З платіжного доручення № 17217 від 30.08.2018 року вбачається, що на погашення боргу ТОВ «Скат-Центр» на користь [PERSON] було перераховано 6\~350,36 грн. (а.с.15). Згідно із ст. ст. 21,43 Конституції України, ст. ст. 94, 115 КЗпП України, ст. ст. 21, 24 Закону України «Про оплату праці» кожна людина має право на заробітну плату за виконану роботу та її своєчасне одержання в повному обсязі. Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно - правовими актами (ст. 94 КЗпП України). Відповідно до ст. 115 КЗпП України - заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством. За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Тобто, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати (правова позиція ВСУ у справі № 6-788цс16). Приймаючи до уваги, що позивача було звільнено в червні 2017 року, а повний розрахунок по виплаті заробітної плати було проведено лише у серпні 2018 року, пройшло більше 14 місяців, при цьому позивач вимушена була захищати свої права в судовому порядку, суд вважає, що вказане призвело до моральних страждань позивача, втрати нормальних життєвих зв'язків, та враховуючи тривалість страждань позивача та беручи до уваги співмірність, приходить до висновку про можливість часткового задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди. Проте, враховуючи обставини справи, оцінюючи надані докази щодо характеру та ступені моральних страждань позивача, рівень втрати нормальних життєвих зв'язків чи додаткових зусиль останнього для організації свого життя, суд визнає розмір заявлених позовних вимог у сумі 25\~000 грн. зайво завищеним та вважає достатнім та справедливим стягнути на користь позивача у відшкодування моральної шкоди 2000 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі часткового задоволення позову інші судові витрати, пов'язані із розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. В судовому засіданні встановлено, що позивачу ухвалою суду при зверненні до суду із даним позовом відстрочено сплату судового збору. Враховуючи вимоги ст. 141 ЦПК України, п.5 ч.2 ст. 4 ЗУ « Про судовий збір» суд вважає, що пропорційно до задоволених позовних вимог з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 153 гривні 68 копійок, а з позивача необхідно стягнути на користь держави 1767,32 грн. що пропорційно задоволеним позовним вимогам. На підставі викладеного,

Outcome: partial