Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-12 00:00:00

23 жовтня 2017 року, [PERSON], звернулася в суд із позовом до [PERSON], про збільшення розміру аліментів та стягнення додаткових витрат на утримання неповнолітньої дитини, однак у судовому засіданні, в порядку п.1 ч.2 ст.49 ЦПК України відмовилася від частини заявлених позовних вимог, а саме щодо стягнення додаткових витрат з відповідача на утримання неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO]. Просить суд збільшити розмір аліментів, утримуваних з [PERSON], на її користь на утримання неповнолітньої дочки [PERSON], [INFO], визначивши їх у розмірі 1/4 частки всіх видів його заробітку, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму, для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подачі заяви до досягнення дитиною повноліття, тобто до 27.08.2024 року. В обґрунтування заявлених позовних вимог посилається на те, що рішенням Олевського районного суду Житомирської області від 01.08.2007 року з відповідача на її користь стягнуто аліменти у розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу) на дочку [PERSON], [INFO] до досягнення дитиною повноліття. Рішенням цього ж суду від 18 жовтня 2007 року розмір аліментів на утримання дочки зменшено з 1/4 до 1/6 частки всіх видів заробітку (доходу) відповідача до повноліття дитини, оскільки відповідач платить аліменти на дитину сина [PERSON], [INFO], від попереднього шлюбу. Позивач зазначала, що на даний час відповідач закінчив навчання та працює, у звязку із чим може сплачувати аліменти у більшому розмірі ніж 1/6 частки, з урахуванням того, що змінився визначений положенням СК України мінімальний розмір аліментів, відтак вважає, що попередньо визначений судом оспорюваний розмір аліментів цим вимогам вочевидь не відповідає, а тому із наведених підстав спірні аліменти підлягають збільшенню з 1/6 частки до 1/4 частки всіх видів заробітку відповідача. В судовому засіданні позивач [PERSON], підтримала предявлений позов, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. При цьому зазначила, що відповідач «десь працює, купив будинок, провів воду». Доказів на підтвердження зміни матеріального стану відповідача вона не має. Вважає, що відповідач повинен їй платити більше, оскільки має кошти. Крім того ствердила, що вона на даний час сама потребує допомоги на своє лікування. Аліменти від відповідача не отримує так як відповідач не сплачує них і має заборгованість. Відповідач створив нову сімю, утримує двоє неповнолітніх дітей. Відповідач [PERSON], не визнав предявлений позов, посилаючись на те, що він має іншу сімю, проживає у будинку, який належить дружині, у нього народилася друга дитина, син [PERSON], [INFO], на старшого сина [PERSON], [INFO] він також сплачує аліменти у розмірі 1/6 частки до його повноліття, тобто до 06.06.2022 року, ніде не працює і не може сплачувати позивачеві аліменти у більшому розмірі. Заслухавши позивача, відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову [PERSON], до [PERSON], про збільшення розміру аліментів слід відмовити виходячи із наступного. Відповідно до ч.1 ст.192 Сімейного Кодексу України слідує, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоровя когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 81 ЦПК України крім того покладено обовязок доказування і подання доказів сторонами. Із зазначеної статті слідує, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до статті 2 ЦПК України, слідує, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Із ст.13 ЦПК України слідує, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Так, судом встановлено, що відповідач на підставі рішення Олевського районного суду Житомирської області від 01.08.2007 року сплачував на утримання дочки [PERSON], [INFO], аліменти в розмірі 1/4 частки всіх видів його заробітку (доходу). Рішенням цього ж суду від 18.10.2007 року зменшено розмір аліментів, які стягуються з відповідача в користь позивача на утримання дочки [PERSON], до 1/6 частки всіх видів його заробітку (доходу), до її повноліття, тобто до 27.08.2024 року, з тих підстав, що [PERSON], є платником аліментів ще на іншу дитину. (а.с.4-5). Відповідно до п.4 ч.3 ст.129 Конституції України однією із засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Виходячи із цього принципу, суд не може за власною ініціативою збирати докази або робити інші процесуальні дії, направлені на збирання доказів, а лише оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. В судовому засіданні позивачем не надано та не підтверджено належними доказами, і судом не встановлено наявність обставин, визначених в ч.1 ст.192 СК України для задоволення вимог [PERSON], про збільшення розміру аліментів на утримання дитини, визначених за рішенням суду. Позивачкою не доведено у судовому засіданні що у відповідача змінився матеріальний стан, чи/або він має інші нерегулярні доходи або доходи в натурі, а вона є малозабезпеченою і не в змозі утримувати спільну з відповідачем неповнолітню дитину. Крім того слід зазначити те, що не може бути підставою для збільшення розміру аліментів і зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину, який з 17.05.2017 року, відповідно до ч.2 ст.182 СК України не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, оскільки судом визначається лише частка заробітку (доходу), яка повинна стягуватися як аліменти на дитину, а мінімальний розмір аліментів визначається законодавством і залежить від розміру прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, який встановлюється законом України при прийнятті державного бюджету на відповідний рік. Цей закон є обовязковим і для осіб, які виконують рішення суду про стягнення аліментів, а відтак воно не підлягає перегляду у звязку із зміною мінімального розміру аліментів. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed