Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-19 00:00:00

23 липня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (з 21.12.2009 року - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк») та [PERSON] укладено Договір про надання споживчого кредиту № 1118698700. Згідно з вимогами Закону України «Про акціонерні товариства» № 514-VI від 17.09.2008 року були внесені зміни у Статут АКІБ «УкрСиббанк». Згідно з положенням ЦК України та закону України «Про акціонерні товариства» дані зміни не є реорганізацією або ліквідацією юридичної особи АКІБ «УкрСиббанк». Відповідно до умов кредитного договору, позивач надав відповідачу [PERSON] кредит в іноземній валюті в сумі 15000 доларів США 00 центів, а відповідач [PERSON] зобов'язалася повернути наданий кредит у повному обсязі не пізніше 21.07.2017 року та сплачувати протягом 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, проценти за користування кредитом у розмірі 13,5% річних. 23.06.2009 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» з 21.12.2009 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено Додаткову угоду № 1 щодо зміни схеми погашення кредиту. Сторони домовились, що для ідентифікації Договору можуть застосовуватись як номер Договору зазначений при його укладенні, а саме № 11186987000, так і реєстраційний номер Договору в системі обліку банку, а саме № 11186987001. 23.06.2009 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» з 21.12.2009 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено Додаткову угоду № 2 щодо зміни умов кредитного договору при реструктуризації. 01.07.2009 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» - з 21.12.2009 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено Додаткову угоду № 3 щодо зміни умов кредитного договору при реструктуризації. З метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов'язань [PERSON] за Кредитним договором між позивачем та [PERSON] було укладено договір поруки № 11186987000/П від 23.07.2007 року. Відповідно до умов Договору поруки поручитель зобов'язується відповідати у повному обсязі за виконання позичальником усіх зобов'язань, що виникли з Кредитного договору. Відповідальність позичальника та поручителя є солідарною. Відповідно до п.2.2. Договору поруки, у випадку невиконання позичальником його зобов'язань за кредитним договором, позивач має право пред'явити свої вимоги безпосередньо до поручителя. Згідно з п. 4.1. Кредитного договору, за порушення термінів повернення кредиту, та/або процентів за кредит, та/або комісій, відповідач сплачує позивачу додатково до встановленої процентної ставки за кредит пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені. Таким чином, станом на 02.06.2014 року заборгованість відповідача по поверненню кредитних коштів, сплаті процентів за користування кредитом, становить 12 545,54 доларів США 54 цента, що за курсом НБУ станом на 02.06.2014 року становить 149 010,43 гривень 43 копійки, з яких: 11481,67 доларів США, що за курсом НБУ станом на 02.06.2014 року становить 136 374,27 грн., - кредитна заборгованість; 1019,91 доларів США, що за курсом НБУ станом на 02.06.2014 року становить 12114,05 грн. - заборгованість по процентам; 6,31 доларів США, що за курсом НБУ станом на 02.06.2014 року становить 74,94 грн. - пеня за прострочення сплати кредитом; 37,65 доларів США, що за курсом НБУ станом на 02.06.2014 року становить 447,17 грн. - пеня за прострочення сплати процентів. 17.04.2014 року відповідачам було направлено вимоги про погашення простроченої заборгованості, що підтверджується реєстром про відправку рекомендованих листів, однак станом на сьогоднішній день відповідачі свої зобов'язання щодо погашення заборгованості по наданому кредиту та сплаті процентів за користування ним не виконують. У зв'язку з чим позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість за користування кредитом за Договором про надання споживчого кредиту № 11186987000 від 23.07.2007 року в розмірі 12545,54 доларів США 54 цента, що за курсом НБУ станом на 02.06.2014 року становить 149010,43 грн. 43 копійок. 26.01.2015 року від відповідача [PERSON] надійшла зустрічна позовна заява про визнання кредитного договору недійсним, яка ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 28.01.2015 року залишена без руху, а позивачу надано строк для усунення недоліків. Згідно з ч. 3 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов'язки. Станом на час проведення судового засідання недоліки, зазначені в ухвалі суду, не були усунені. Відповідач [PERSON], який є чоловіком відповідача [PERSON], неодноразово знайомився з матеріалами цивільної справи, а тому знав про існування вказаної ухвали, крім того відповідачі мають спільного представника, що також приводить суд до переконання, що [PERSON] знала про наявність ухвали суду про залишення зустрічної позовної заяви без руху. Однак, оскільки у суду відсутності докази на підтвердження того, що відповідач [PERSON] отримала копію ухвали, суд позбавлений можливості вирішити питання про повернення позову, прийняття позову та об'єднання позовів в одне провадження чи відмову в об'єднанні, у зв'язку з чим вказані питання судом не вирішувалися. Відповідно до ст. 157 ЦПК України, суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі. Судом враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»). Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету. Аналізуючи вищевикладені обставини, враховуючи тривалість розгляду справи у суді, суд приходить до висновку про можливість продовження судового розгляду. При цьому учасникам процесу, зокрема відповідачу та представнику, було роз'яснено їх право на звернення із вказаним позовом в загальному порядку. Представник позивача Іванніков Є.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд задовольнити позов, пояснивши суду, що відповідач [PERSON] на момент укладання договору про надання споживчого кредиту була ознайомлена з усією необхідною інформацією та умовами договору на момент його укладення, умови договору були погоджені сторонами при їх укладенні. Крім того, просив суд стягнути заборгованість у доларах США, а не у гривневому еквіваленті. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилась, про дату, час та місце слухання справи була повідомлена своєчасно та належним чином. Надала до суду заперечення, в яких просила суд визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту № 11186987000 від 23.07.2007 року, в зв'язку з наступним. Зміст Кредитного договору суперечить вимогам п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», п. 3 ст. 1054 ЦК України, іншим актам законодавства та моральним принципам суспільства. Перед укладанням Кредитного договору позивач не ознайомив відповідача у письмовій формі з переліком обов'язкової інформації. Зокрема, неповідомлення її про мету кредитування, наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача: мета споживацького кредитування в Кредитному договорі обмежена лише придбанням квартири, тоді як згодом з'ясувалося, що споживчі кредити можуть видаватися і на інші цілі, проте і не на будь-які. Але позивач відповідачу [PERSON] попередньо цього не роз'яснив. Іншу інформацію, пов'язану з формами кредитування, з коротким описом їх відмінностей позивач відповідачу також не надавав.Відповідач не мала можливості обрати оптимальну для неї форму кредитування. Це, зокрема, підтверджується подальшими змінами форм кредитування, внесеними до Кредитного договору. З усіх встановлених законом форм забезпечення зобов'язань за кредитами відповідачу були безапеляційно нав'язані застава і порука її чоловіка [PERSON], з заробітної платні якого і утримувалася їх родина. Під час підписання Кредитного договору відповідач на це була змушена погодитися, проте, видається, що інші форми забезпечення (наприклад, додаткові поруки інших фізичних осіб) були б ефективніші з точки зору погашення кредиту позивачу. Проте їй про це позивач не повідомив. Ненадання позивачем попередньої інформації провичерпний перелік витрат, пов'язаних з кредитом, зокрема, про тип відсоткової ставки і загальну вартість кредиту призвело до переоцінки можливостей родини відповідачів щодо обслуговування кредиту. Зокрема, і про те, що вартість (внаслідок росту курсу долару США) виросте для неї більш, ніж у тричі. Якби відповідача належно попередили про реальну вартість кредиту для неї, вона б ніколи не підписала б цей Кредитний договір. Також через невиконання позивачем його прямо визначених законом обов'язків з надання інформації про можливі варіанти повернення кредиту, включаючи кількість, строки і суми платежів, їх умови, відповідач, як споживач, під час підписання Кредитного договору про надання споживчого кредиту, не була належно поінформована і введена такими діями споживача в оману. Також,перед підписанням Кредитного договору відповідач не мала жодної інформації про інші схеми кредитування, зокрема і про визначену ним згодом. Про необхідність проведення оцінки заставленого майна, про її вартість і ким вона здійснюється відповідачу позивачем попередньо повідомлено не було. Безумовно відповідач, як мешканка Запоріжжя, могла б допомогти в пошуку незалежного оцінювача, витрати на оплату робіт якого були б здійснені у меншому обсязі, оскільки, як з'ясувалося, під час підписання договору застави квартири (вже після підписання відповідачем Кредитного договору) всі ці витрати були віднесені за її рахунок. Як фізична особа-споживач з невеликим власним доходом, яка на момент підписання Кредитного договору мала на руках двох неповнолітніх дітей, відповідач дуже потребувала інформації про можливі державні субсидії або відомості про те, від кого вона б могла одержати докладнішу інформацію з цих питань, проте позивач не виконав покладених на нього законом обов'язків та ухилився від інформування її у встановлений законом спосіб. Ухиляння позивачем від встановлених законом обов'язків здійснити дії на її, як споживача за споживчім кредитом, користь (ознайомити в письмовій формі з переліком обов'язкової інформаціїперед підписанням Кредитного договору) вплинуло на спроможність відповідача виконувати належним чином свої обов'язки за цим Кредитним договором. Доказами цих порушень Позивачем законодавства про захист прав споживачів є відсутність в справі про юридичне оформлення кредиту письмового документа про попереднє, перед укладанням Кредитного договору, ознайомлення відповідача, як споживача, із зазначеною вище інформацією в обсязі, встановленому Законом України «Про захист прав споживачів». Зміст Кредитного договору суперечить вимогам п. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Так, під час укладання в Кредитному договорі не було передбачено право позивача на дострокове повернення кредиту, а відомості про проценти та комісії за кредит (п.1.3 Кредитного договору) в жодному разіне єдетальним розписом цих платежів в розумінні вимог закону, оскільки відсутній вирахуваний щомісячний розмір відсотків/комісій до сплати, кількість місяців, загальна сума відсотків/комісій, яка має бути мною сплачена за умовами Кредитного договору тощо. Зміст Кредитного договору суперечить вимогам п.п. З, 4 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», позивач, діючи всупереч принципу добросовісності, помістив у Кредитний договір, під час його укладання, несправедливі умови, наслідком чого є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду відповідачу як споживачу. Це виражене в встановленні для відповідача обов'язкових умов (типу відсоткової ставки, розмір плати за кредит і порядок його внесення, витрати на отримання і обслуговування кредиту/платня за оцінку іпотеки, страхові внески тощо) з якими відповідач не мала реальної можливості ознайомитися перед укладенням Кредитного договору, що з огляду на п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» є неприпустимим; включенні до Кредитного договору умови про фінансові і інші санкції передбачені лише для випадків невиконання зобов'язань з боку споживача/див. п.п. 4.1, 4.2., 4.3 та ін. Також, крім фінансових санкцій для відповідача додатково до фінансової відповідальності передбачене настання різних інших негативних наслідків (дострокове припинення договору, підвищення на розсуд банку відсоткової ставки тощо). Натомість, жодних фінансових санкцій та/чи будь-яких негативних наслідків у випадках невиконання позивачем зобов'язань за Кредитним договором не передбачено, що, зі змісту ст. 345 ГК України є неприпустимим. Доказами цих порушень позивачем законодавства про захист прав споживачів є відсутність в оригінальному примірнику Кредитного договору всіх передбачених законом обов'язкових умов як споживача, із зазначеною вище інформацією в обсязі, встановленому Законом України «Про захист прав споживачів»; включення до Кредитного договору зазначених вище несправедливих умов, всупереч вимогам законодавства із захисту прав споживачів. Під час укладання Кредитного договору не було дотримано приписів ч. 5 ст. 203 ЦК України щодо спрямованості на реальне настання правових наслідків. Так, позивачу було відомо про розмір заробітної платні відповідача, яка працює вчителем: відповідні відомості мають міститися в юридичній справі з оформлення кредиту. Очевидно, що з моменту отримання кредиту відповідач в будь-якому випадку не могла забезпечити погашення сум кредиту, відсотків за ним та інших платежів за рахунок своєї зарплатні. І погашення кредитних платежів не могло відбуватися інакше, ніж за рахунок забезпечення за кредитом, зокрема, застави. Тобто, від початку укладений сторонами Кредитний договірспоживчого кредитування не відповідав вимогам закону і маскував собою іншу угоду, яка укладається за інших умов, з іншими суб'єктами - кредитування з погашенням за рахунок його забезпечення. 3гідно з п. 1.3.5 Кредитного договору кредит видавався і був витрачений на споживацькі потреби. Відповідно до вимог законодавства грошові зобов'язання повинні бути виражені і підлягають сплаті в національній валюті України - гривні. Тоді як кредит був виданий в іноземній валюті. Тобто, обидві сторони під час укладання і виконання Кредитного договору завідомо мали на меті конвертування іноземної валюти в гривню. Отже, кредитні кошти в іноземній валюті використані лише як засіб обміну на національну валюту України, а не задля їх отримання і витрачання в іноземній валюті на споживацькі потреби. Таким чином, Кредитний договір - угода, укладена про людське око, яка не мала на меті реальне настання правових наслідків, нею обумовлених, а лише для прикриття іншої угоди - отримання кредиту в гривні і є недійсною в силу ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України. Також, в будь-якому випадку, сума боргу, яка вимагається позивачем від відповідачів, нарахована без належних правових підстав. Умови другого абзацу п. 4.1 Кредитного договору (розділ 4 Відповідальність Сторін), які визначені законом як істотні умови кредитного договору не відповідають вимогам Закону України «Про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» в частині відсутності визначення дати, на яку має нараховуватися пеня і не можуть слугувати підставою для нарахування пені (облікова ставка НБУ змінювалася з моменту видачі кредиту кілька разів, а оскільки договором не визначено, розмір якої дати/періоду слід використовувати для розрахунку пені, отже, пеня нараховуватись взагалі не може). Таким чином, пені за Кредитним договором нараховані без належних правових підстав, їх розмір не доведений позивачем. Дії позивача щодо включення до Кредитного договору, всупереч принципу добросовісності, несправедливих умов, що потягло істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду відповідачу (споживача); ухилення Банка від надання відповідачу попередньої повної інформації про кредит в обсязі, прямо передбаченому Законом України «Про захист прав споживачів», внаслідок чого відповідач, як споживач, не мала можливості оцінити умови Кредитного договору і була введена в оману, укладання Кредитного договору без дотримання приписів ч. 5 ст. 203 ЦК України щодо спрямованості на реальне настання правових наслідків, пред'явлення до сплати сум заборгованості за Кредитним договором, нарахованих на власний розсуд позивача, без належних правових підстав, призвели до укладання несправедливого, в частині прав і інтересів відповідачки, Кредитного договору і потягнули, в подальшому, її неможливість сплати всі передбачені ним платежі та звернення Позивача до відповідачів з позовом про дострокове стягнення сум кредиту та інших платежів. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні просив суд відмовити у позові, підтримавши заперечення відповідача [PERSON] та свого представника [PERSON] Представник відповідачів [PERSON]. у судовому засіданні просив суд відмовити у задоволенні позову, підтримавши письмові заперечення, подані ним та [PERSON], додавши, що позивач повинен був переконатися у спроможності відповідача щодо подальшої сплати кредиту. Суд, вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази та проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності. Згідно зі ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.ст. 57, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 23 липня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСибанк»), з 21.12.2009 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») та [PERSON] укладено Договір про надання споживчого кредиту № 1118698700. Згідно з вимогами Закону України «Про акціонерні товариства» № 514-VI від 17.09.2008 року були внесені зміни у Статут АКІБ «УкрСиббанк». Згідно з положенням ЦК України та закону України «Про акціонерні товариства» дані зміни не є реорганізацією або ліквідацією юридичної особи АКІБ «УкрСиббанк». Відповідно до умов кредитного договору, позивач надав [PERSON] кредит в іноземній валюті в сумі 15000 доларів США 00 центів, а [PERSON] зобов'язалася повернути наданий кредит у повному обсязі не пізніше 21.07.2017 року та сплачувати протягом 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, проценти за користування кредитом у розмірі 13,5% річних. 23.06.2009 року між АКІБ «УкрСиббанк» (з 21.12.2009 року - ПАТ «УкрСиббанк») та [PERSON] укладено Додаткову угоду № 1 щодо зміни схеми погашення кредиту. Сторони домовились, що для ідентифікації Договору можуть застосовуватись як номер Договору зазначений при його укладенні, а саме № 11186987000, так і реєстраційний номер Договору в системі обліку банку, а саме № 11186987001. 23.06.2009 року між АКІБ «УкрСиббанк» (з 21.12.2009 року - ПАТ «УкрСиббанк») та [PERSON] укладено Додаткову угоду № 2, щодо зміни умов кредитного договору при реструктуризації. 01.07.2009 року між АКІБ «УкрСиббанк» (з 21.12.2009 року - ПАТ «УкрСиббанк») та [PERSON] укладено Додаткову угоду № 3 щодо зміни умов кредитного договору при реструктуризації. З метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов'язань [PERSON] за Кредитним договором між позивачем та [PERSON] було укладено договір поруки № 11186987000/П від 23.07.2007 року. Відповідно до умов Договору поруки, поручитель зобов'язується відповідати у повному обсязі за виконання позичальником усіх зобов'язань, що виникли з Кредитного договору. Відповідальність позичальника та поручителя є солідарною. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно зі ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Частиною другою ст. 1050 ЦК України передбачено якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Відповідно до п. 2.2. Договору поруки у випадку невиконання позичальником його зобов'язань за кредитним договором, позивач має право пред'явити свої вимоги безпосередньо до поручителя. Згідно з п. 4.1. Кредитного договору, за порушення термінів повернення кредиту, та/або процентів за кредит, та/або комісій, відповідач сплачує позивачу додатково до встановленої процентної ставки за кредит пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені. Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Пунктом 1.2.2. Кредитного договору № [NUMBER] від 23.07.2007 року передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути кредит у повному обсязі в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту згідно Додатку № 1 до Договору, але в будь-якому випадку не пізніше 21.07.2017 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту відповідно до умов цього Договору, та/або згідно умов відповідної угоди Сторін. Відповідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватись виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Виходячи з наведеного визначення, єдиною підставою виникнення поруки є саме договір. Як випливає із ст. 553 ЦК України, договір поруки є двостороннім правочином, що укладається з метою врегулювання відносин між кредитором і поручителем. Договір поруки не передбачає виникнення або, навпаки, припинення будь-яких прав та обов'язків боржника. Він зазвичай лише здійснює підготовчі дії до укладення договору поруки, підшукуючи поручителя і одержуючи його згоду. Згода боржника на укладення договору поруки не вимагається. Проте, може трапитися так, що боржнику взагалі не буде відомо про його укладення. Зважаючи на це в договорі поруки доцільно передбачити обов'язок поручителя та/або кредитора проінформувати боржника у письмовій формі про факт укладення договору поруки. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч.ч. 1-2 ст. 554 ЦК України). Припинення поруки пов'язане, зокрема, із закінченням строку її чинності. За змістом ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Отже, порука - це строкове зобов'язання і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора. Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст. 252 ЦК України). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ст.ст. 251, 252 ЦК України). Регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв'язку із закінченням строку її чинності ч. 4 ст. 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України). Зі змісту цієї норми вбачається, що у тексті частини четвертої статті 559 ЦК України застосовуються поняття «пред'явлення вимоги» та «пред'явлення позову», як умови чинності поруки. Враховуючи правову конструкцію зазначеної правової норми, викладеної в одному абзаці, подібність правовідносин, які вона регулює, та на підставі системного, послідовного, логічного тлумачення змісту цієї норми слід дійти висновку про те, що передбачений цією нормою підхід до правового регулювання строків дії поруки та її припинення є однаковим. Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). Таким чином, аналізуючи частину четверту статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що застосоване в цій нормі поняття «строк чинності поруки» повинне розглядатися однаково, тобто як строк, протягом якого кредитор може в судовому порядку реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення зобов'язання. Оскільки в договорі поруки чітко передбачено строк його дії, який співпадає зі строком дії основного договору, то відсутні підстави вважати що банк пропустив встановлений ч. 4 ст. 559 ЦК України шестимісячний строк, оскільки у договорі поруки зазначено строк його дії до повного виконання зобов'язань по кредитному договору тобто до 21 липня 2017 року. Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Однак, задовольняючи позовні вимоги, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів суму боргу по поверненню кредитних коштів, процентів за користування кредитом за договором про надання споживчого кредиту № 11186987000 від 23.07.2007 року в іноземній валюті в розмірі 12545 доларів США 54 цента з наступних підстав. Відповідно до роз'яснень, які містяться у п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», згідно з частиною першою статті 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв'язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. При стягненні періодичних платежів суд має вказати період, протягом якого проводиться виконання. У разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті, суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України, частина третя статті 533 ЦК; Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 Про систему валютного регулювання і валютного контролю»). Судом встановлено, що позивач просить суд стягнути солідарно з відповідачів суму боргу в розмірі 12545,54 доларів США, що на момент подачі позову, за курсом НБУ, становило 149010,43 гривні. Однак, на момент винесення рішення судом, станом на 20.02.2015 року, курс НБУ за один долар США становить 27 гривень 35 копійок, а тому у гривневому еквіваленті сума боргу становить 343120,520 гривень, що значно перевищує ту, яка зазначена у позові. Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. З огляду на вищевикладене, з урахуванням положень ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд позбавлений можливості вийти за межі позовних вимог та зазначити суму боргу у гривневому еквіваленті, що є значно більшою ніж на момент подачі позову. Відповідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Пунктом 35 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17.10.2014 року роз'яснено, що солідарне стягнення суми судових витрат не передбачено. На підставі викладеного,

Outcome: approved