Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-21 00:00:00

21 червня 2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Павлівської сільської ради про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування за законом. Свої вимоги позивач мотивує тим, що [INFO] померла [PERSON] , яка була дружиною її двоюрідного діда по материнській ліні, [PERSON] , який помер [INFO] . Вказує, що з 2000 року до дня смерті [PERSON] постійно проживала з останньою, вела спільне господарство та фактично перебувала на її утриманні, оскільки була безробітною та доходів не мала. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, до складу якої ввійшло право на земельну частку (пай) у землях, що перебували у колективній власності КСП «Обрій», розміром 4,72 в умовних кадастрових гектарах, без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Павлівської сільської ради, посвідчене сертифікатом серії СМ № 0051424. Зазначає, що є єдиною спадкоємицею померлої [PERSON] та фактично прийняла спадщину після смерті останньої але юридично не оформила. Нотаріус відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку з відсутністю оригіналу правовстановлюючого документа. Посилаючись на викладені вище обставини, [PERSON] просить визнати за нею у порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , право на земельну частку (пай) у землях, що перебували у колективній власності КСП «Обрій», розміром 4,72 в умовних кадастрових гектарах, без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Павлівської сільської ради, посвідчене сертифікатом серії СМ №0051424 , виданим на підставі розпорядження Білопільської районної державної адміністрації №152 від 17 травня 1996 року, зареєстрованим у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за №182. Ухвалою від 25 червня 2019 року позовна заява [PERSON] залишена без руху у зв`язку з її невідповідністю вимогам ст. 177 ЦПК України, внаслідок відсутності довідки про вартість спірної земельної ділянки та неможливості визначення розміру судового збору за позовну заяву майнового характеру (а. с. 30-31). Ухвалою від 22 липня 2019 року відкрито провадження у справі за вказаним вище позовом та призначено її до підготовчого засідання в порядку загального позовного провадження (а. с. 43-44). Ухвалою від 11 вересня 2019 року підготовче засідання закрите, справу призначено до розгляду по суті (а. с. 60-61). У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник, який діє на підставі ордеру, адвокат Ломака Ю. М., позов підтримали. Представник відповідача - Павлівської сільської ради Білопільського району Сумської області у судове засідання не з`явився. Голова комісії з реорганізації сільської ради Тарасенко С. В. надіслала відзив на позовну заяву, в якому зазначила про визнання позову, та лист про розгляд справи у відсутність їх представника (а. с. 55, 65, 69). Заслухавши позивача [PERSON] , її представника адвоката Ломаку Ю. М., повно, всебічно і об`єктивно дослідивши матеріали справи, оцінивши їх у сукупності з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозв`язку, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, суд приходить до наступних висновків. З матеріалів справи вбачається, що [INFO] померли двоюрідний дід позивача по материнській лінії [PERSON] та його дружина [PERSON] (а. с. 8-10, 23, 27). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, до складу якої ввійшло право на земельну частку (пай) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва розміром 4,72 в умовних кадастрових гектарах, розташовану на території Павлівської сільської ради Білопільського району Сумської області, у землях, які перебували у колективній власності КСП «Обрій», посвідчене сертифікатом серії СМ № 0051424 від 14 червня 1996 року, виданим спадкодавцю на руки (а. с. 12). За даними Павлівської сільської ради, [PERSON] постійно і на день смерті [INFO] була зареєстрована та проживала у [ADDRESS] разом з чоловіком [PERSON] , який помер [INFO] . Спадкоємцем [PERSON] є [PERSON] , яка після смерті останньої фактично вступила в управління та володіння спадковим майном, розпорядилася речами та документами. Інших спадкоємців у померлої не було. Заповіт від імені [PERSON] виконавчим комітетом Павлівської сільської ради не посвідчувався та не реєструвався (а. с. 14). Спадкові справи після смерті [PERSON] та її чоловіка [PERSON] не заводилися, що підтверджується інформаційними довідками зі Спадкового реєстру №57069813 та №57069755 від 01 липня 2019 року (а. с. 51-52). Згідно з п. п. 4, 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року цей Кодекс застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. У пунктах 1, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Згідно з положеннями ст. ст. 524, 525 ЦК УРСР, який діяв на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] , спадкоємство здійснювалося за законом і за заповітом. Часом відкриття спадщини визнавався день смерті спадкодавця. Таким чином, враховуючи, що спадщина відкрилася [INFO] , застосуванню до спірних правовідносин підлягають норми ЦК УРСР, які діяли на той час. Відповідно до ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР 1963 року при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги були, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги відносилася також дитина померлого, яка народилася після його смерті. При відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також в разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликалися до спадкування, успадковували в рівних частках: брати і сестри померлого, а також дід та баба померлого як з боку батька, так і з боку матері (друга черга) (ст. 530 ЦК УРСР 1963 року). Згідно з ст. 531 ЦК УРСР 1963 року до числа спадкоємців за законом належали непрацездатні особи, що перебували на утриманні померлого не менше одного року до його смерті. При наявності інших спадкоємців вони успадковували нарівні з спадкоємцями тієї черги, яка закликалися до спадкоємства. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 8 постанови від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» встановлення факту перебування особи на утриманні померлого має значення для одержання спадщини, призначення пенсії або відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів для існування. Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд установить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання. Для встановлення факту перебування на утриманні з метою оформлення права на спадщину необхідно, щоб утриманець був непрацездатним на день смерті спадкодавця і перебував на утриманні останнього незалежно від родинних чи шлюбних відносин з ним не менше одного року. Як показала в судовому засіданні [PERSON] , у 1997 році внаслідок хвороби вона змушена була звільнитися з роботи. На її утриманні перебувала малолітня донька. Державної допомоги, яку вона отримувала як одинока мати, на проживання не вистачало. У зв`язку з цим вона змушена була поїхати в село Павлівки Білопільського району до батьків. Так як у будинку останніх проживав ще її рідний брат з дружиною та двома дітьми, а також дядько, який був інвалідом, всім місця не вистачало. На запрошення рідного дядька матері - [PERSON] та його дружини [PERSON] , у 1999 році переїхала проживати до останніх у сусіднє село Катеринівка, де мешкала до 2003 року. Фактично вони з дитиною перебували на утриманні діда та баби, які не маючи своїх власних дітей, допомагали їм матеріально. Зазначені доводи позивача узгоджуються з письмовими матеріалами справи. Зокрема, з наявної в матеріалах справи копії трудової книжки позивача вбачається, що з вересня 1997 року по травень 2003 року остання не працювала (а. с. 15-20). Згідно з довідкою Павлівської сільської ради, до 2012 року в [ADDRESS] проживали батьки позивача - [PERSON] , 1936 року народження, [PERSON] , 1938 року народження, а також син останніх [PERSON] , 1972 року народження, його співмешканка [PERSON] , 1976 року та двоє дітей [PERSON] , 1993 року народження та [PERSON] , 1996 року народження (а. с. 25). Відповідно до довідки Павлівського НВК ЗОШ І-ІІІ ступенів, донька позивача, [PERSON] , 1988 року народження, навчалася в Павлівській загальноосвітній школі з 1999 року, проживала в [ADDRESS] , до школи підвозилася шкільним автобусом (а. с. 24, 26). Згідно з ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності з вимогами ч. ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Здобуті у справі докази вказують на те, що станом на день смерті [PERSON] , яка сталася 18 грудня 2002 року, [PERSON] перебувала на її утриманні понад рік, відтак, набула права на спадкування в розумінні положень ст. 531 ЦК УРСР, що також визнано відповідачем. Відповідно до ч. 1 ст. 548, ч. 1, ч. 2 ст. 549 ЦК УРСР для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускалося прийняття спадщини під умовою або застереженням. Визнавалося, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо протягом шести місяців з дня відкриття спадщини він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном та (або) подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Враховуючи встановлені фактичні обставини справи та виходячи з вищенаведених положень законодавства, чинного на момент виникнення спірних правовідносин, суд приходить до висновку, що [PERSON] фактично прийняла спадщину після смерті [PERSON] , у тому числі й право на земельну частку (пай), яке є предметом звернення до суду з даним позовом, шляхом розпорядження речами та документами померлої та є єдиним спадкоємцем останньої за законом, отже набула право на спадщину. Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав. Статтями 81, 131 ЗК України передбачено, що громадяни мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі прийняття спадщини, міни, дарування, ренти, успадкування та інших цивільно-правових угод. Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та не переходить до спадкоємців у порядку спадкування. Статтею 3 Указу Президента України «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва» від 10 листопада 1994 року встановлено, що право на земельну частку (пай) може бути об`єктом купівлі-продажу, дарування, міни, успадкування, застави. Згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, викладеними у п. 11 постанови «Про судову практику справах про спадкування» від 30 травня 2008 року, при вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай). Тобто, сертифікат на право на земельну частку (пай) спадкодавця є правовстановлюючим документом, що засвідчує наявність у її власника лише однієї правомочності - права розпорядження земельною часткою (паєм), а не права власності, яке виражається у володінні, користуванні і розпорядженні. Тому, коли спадкодавець був наділений лише правом на земельну частку (пай), а не правом власності, то і до спадкоємця переходить лише право на земельну частку (пай), а не право власності. Враховуючи наведене вище, суд приходить до висновку, що в порядку спадкування за законом позивач має право на земельну частку (пай) у землях колективної власності КСП «Обрій» загальним розміром 4,72 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), яке належало [PERSON] на підставі сертифікату серії СМ №0051424 від 14 червня 1996 року. Разом з тим [PERSON] не може отримати свідоцтво про право на спадщину за законом на право на земельну частку (пай), яке залишилося після смерті [PERSON] , у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документа, про що свідчить наявна в матеріалах справи письмова відмова нотаріуса (а. с. 22). Згідно з ст. 55 Конституції України права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. У ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено право кожної фізичної або юридичної особи на мирне володіння своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Відповідно до ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, визнання права. Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом визнання права, як передбачено п. «а» ч. 3 ст. 152 Земельного Кодексу України. Таким чином, враховуючи, що позивач фактично прийняла спадщину після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] , але у зв`язку з втратою правовстановлюючого документа - сертифікату на земельну частку (пай) не може отримати свідоцтво про право на спадщину за законом та беручи до уваги положення ч. 2 ст. 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», відповідно до яких рішення суду про визнання права на земельну частку (пай) є документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), позов [PERSON] підлягає задоволенню. При цьому суд відмічає, що визнання за позивачем права на земельну частку (пай) не порушує права, свободи чи охоронювані законом інтереси інших осіб. На підставі викладеного,

Outcome: approved