Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-30 00:00:00

23.04.2018 року до Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області надійшла позовна заява Виконавчого комітету Маріупольської міської ради до [PERSON] , [PERSON] діюча в своїх інтересах, та в інтересах неповнолітніх дітей: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа Управління «Служба у справах дітей» Маріупольської міської ради по Центральному району, про виселення із службового житлового приміщення. На обґрунтування вимог представник позивача посилається на те, що на підставі ордеру №003634 від 01 вересня 2003 року наданому Виконавчим комітетом Маріупольської міської ради, квартира [ADDRESS] була надана як службове житло [PERSON] на сім`ю з трьох осіб: [PERSON] квартиронаймачу, [PERSON] дружині, [PERSON] сину. Ордер наданий ЖКП «Житло «Центр» на підставі рішення виконкому Маріупольської міської ради №333 від 20 серпня 2003 року «Про затвердження списків із надання житлової площі у будинках повторного заселення». Згідно з копією особового рахунку № [NUMBER] від 12 січня 2017 року у спірній квартирі зареєстровано шість осіб: [PERSON] квартиронаймач, [PERSON] дружина, [PERSON] син, [PERSON] донька, [PERSON] донька, [PERSON] брат дружини. Відповідно до акту обстеження житлового приміщення від 27 лютого 2017 року встановлено, що у спірній квартирі ніхто не проживає приблизно з січня 2016 року. Голова будинкового комітету [PERSON] підтверджує, що у квартирі [ADDRESS] з січня 2016 року та до теперішнього часу ніхто не проживає. У квартирі відключено газ, воду та електроенергію. Крім того, на лютий 2017 року мається заборгованість за послуги з оплати комунальних послуг: за обслуговування будинку та при домової території 6253,88 грн., КП «Комунальник» - 1526,94 грн., КП «МПУ ВКХ» - 90,98 грн., ККП «Маріупольтепломережа» - 12029,39 грн. Листом від 23 лютого 2017 року №395 директор ЖКП «Житло «Центр» повідомила, що департамент міського майна Маріупольської міської ради про те, що [PERSON] працював на цьому підприємстві з 23 жовтня 2012 року по 16 листопада 2012 року, [PERSON] на підприємстві не працювала, тобто відповідачі на даний час не знаходяться у трудових відносинах з підприємством, яке надавало службове приміщення. Заочним рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 10 жовтня 2017 року по справі №263/7338/17 відповідачі були визнанні такими, що втратили право користування житлом, а саме квартирою [ADDRESS] , рішення набрало законної сили 30 листопада 2017 року. 11 грудня 2017 року відповідачі були зняті з реєстрації. Відповідно до акту обстеження житлового приміщення від 18 грудня 2017 року, 28 грудня 2017 року до квартири самовільно вселились без реєстрації [PERSON] , [INFO] , яка стверджує, що проживає у спірній квартирі з онуком [PERSON] . Квартира [ADDRESS] відноситься до комунальної власності територіальної громади міста Маріуполя. Відповідачу [PERSON] не видавався ордер на вселення до службової квартири, також не приймалось іншого відповідного рішення щодо надання відповідачу спірного житла, не укладався з [PERSON] договір найму на квартиру, остання займає квартиру без належних правових підстав, тобто є особою, яка самоправно її зайняла. У зв`язку з чим, просить суд виселити [PERSON] , [PERSON] , діючу у своїх інтересах, та інтересах неповнолітніх дітей: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з службової квартири [ADDRESS] , без надання іншого житлового приміщення. Представник відповідача [PERSON] адвокат Рєзнік В.В. надав до суду відзив проти позову, в якому просив відмовити в задоволенні повному обсязі, в обґрунтування зазначив, що в квартирі за адресою: [ADDRESS] , яка була надана [PERSON] як службове приміщення на підставі ордеру №033634 від 01.09.2003 р. до 11.12.2017 р. були зареєстровані шість осіб, серед яких двоє неповнолітніх дітей, а саме: [PERSON] , 2006 року народження та [PERSON] , 2006 року народження. Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу від 19.02.2014 р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний, що вказує на той факт що [PERSON] на даний час має статус одинокої матері, що в розумінні ст. 125 ЖК України не дає можливості для її виселення з цього житла. Також посилався на те, що у зв`язку зі скрутним матеріальним становищем відповідачів у них не було можливості сплачувати за певні комунальні послуги в наслідок чого були відключені комунікації, що стало причиною не проживання в цій квартирі в зимовий період, але строк відсутності за зареєстрованим місцем перебування не перевищував 6 місяців, тому акт наданий до позовної заяви від 27.02.2017 р. не відповідає дійсності, що може бути підтверджено показами свідків. \~ \~ \~ \~Крім того надав заяву про застосування строків позовної давності, оскільки з моменту звільнення [PERSON] з посади електрослюсаря в Житлово-комунальному підприємстві Маріупольської міської ради «Житло Центр» 23.10.2012 р. до дати звернення позивача з позовом про виселення 23.04.2018 р. пройшло майже 5 років, що є підставою для залишення позову без задоволення. До суду представник позивача [PERSON] надала відповідь на відзив, в якій зазначила, що заперечення у відзиві щодо некоректного складання акту від 27.02.2017 р. є такими, що не відповідають дійсності, оскільки відповідач [PERSON] та члени його сім`ї дійсно не проживали в квартирі [ADDRESS] , що підтверджується актами від 12.12.2017 р., 18.12.2017 р., 28.12.2017 р. та поясненнями [PERSON] зазначеними в акті від 18.12.2017 р. Що стосується строків позовної давності представник позивача посилається на правовий висновок Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеного у постанові від 06 березня 2018 року у справі № 607/15489/15-ц,та пункт 36 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 р. № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності на інших речових прав», що вказує на те, що Велика палата Верховного суду відступає від висновку Верховного суду України, сформульованого у постанові від 27.01.2016 р. у справі 6-2913цс15. Крім того зазначає, що відповідно до ч. 2, 3 ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Отже, право користування службовим жилим приміщенням члена сім`ї (або колишнього члена сім`ї) наймача є похідним від такого права останнього. Враховуючи, що 26.01.2010 р. між [PERSON] та [PERSON] розірваний шлюб, то остання є колишньою дружиною відповідача тобто є колишнім членом сім`ї. А посилання відповідача на те що [PERSON] є неспроможними оскільки згідно з ЗУ «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» одинокі матері - матері (які не перебувають у шлюбі), якщо у свідоцтві про народження дитини відсутній запис про батька) або запис про батька проведено в установленому порядку органом державної реєстрації актів цивільного стану за вказівкою матері дитини. Щодо обґрунтованості підстав для виселення представник заявника зазначає, що статті 124-125 ЖК України, передбачають приписи, згідно з якими припинення трудових правовідносин з роботодавцем, за виключенням окремих чітко визначених випадків, є підставою для виселення особи зі службового житла без надання іншого житлового приміщення. Тобто, формулювання вказаних приписів є достатньо чітким та передбачуваним для особи, якій таке житло надане у користування. Відтак, виселення особи зі службового житла після припинення трудових правовідносин із роботодавцем переслідує легітимну мету у розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, відповідно до якої кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інте6ресах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 25.04.2018 позовна заява залишена без руху, позивачеві наданий строк для усунення недоліків. 25.04.2018. ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засідання. 14.09.2018 ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області провадження у вищевказаній справі зупинено до набранням законної сили рішення Верховного суду по справі № 263/7338/17. Постановою Донецького апеляційного суду від 24.10.2018 р. скасована ухвала Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 14.09.2018 р., справа направлена до суду для продовження розгляду. 15.01.2019 ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області поновлено провадження по справі. 04.07.2019 ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду по суті. 13.04.2021 ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області замінена третя особа з Управління «Служба у справах дітей» Маріупольської міської ради по Центральному району на орган опіки та піклування виконавчого комітету Маріупольської міської ради. Представник позивача надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягав. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] , надали до суду заяву з клопотанням провести розгляд справи у їх відсутності, заперечували проти задоволення позовних вимог у повному обсязі. Представник третьої особи надав до суду клопотання, в якому просив справу розглянути за його відсутності. Дослідивши матеріали справи, надані докази у їх сукупності та співставленні, суд дійшов висновку про можливість задоволення позовних вимог, виходячи із наступного. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] на підставі ордеру №003634 від 01.09.2003р., наданому виконавчим комітетом Маріупольської міської ради,\~\~ була надана як службове житло [PERSON] на сім`ю з трьох осіб: [PERSON] - квартиронаймачу, [PERSON] - дружині, [PERSON] - сину. Ордер наданий ЖКП «Житло «Центр» на підставі рішення виконкому Маріупольської міської ради №333 від 20.08.2003р. «Про затвердження списків із надання житлової площі у будинках повторного заселення». Відповідно до повідомлення директора ЖКП «Житло «Центр» від 23.02.2017р. за №395, [PERSON] працював в ЖКП «Житло «Центр» з 23.10.2012р. по 16.11.2012р., [PERSON] на підприємстві не працювала, тобто відповідачі на даний час не знаходяться у трудових відносинах з підприємством, яке надавало службове житло. Згідно з довідкою № 1337 від 02.10.2017 р. Комунального комерційного підприємства «КК «Західна» станом на 01.10.2017 р. мається заборгованість за послуги з обслуговування будинку та придомової території 7505,48 грн. Відповідно до актів обстеження житлового приміщення від 12.12.2017 р., 18.12.2017 р., 28.12.2017 р. встановлено, що у спірній квартирі проживають [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , 1997 р.н. приблизно рік., виселятися з квартири наміру на мають. Згідно зі свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] виданого Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області від 19.02.2014 р., шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний 26.01.2010 року, про що складений відповідний актовий запис № 36. Управління «Служба у справах дітей» відповідно до витягу з протоколу засідання Центральної районної в м. Маріуполі комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Маріупольської міської ради № 4 від 06.03.2019 р. залишила питання щодо можливості виселення неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] зі службового приміщення за адресою: [ADDRESS] на розсуд суду. Відповідно до інформації з державного реєстру прав на не рухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 23.09.2020 [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] на підставі договору дарування від 29.10.2004 № 5433. Згідно з інформацією з державного реєстру прав на не рухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 23.09.2020 [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок за адресою: [ADDRESS] на підставі договору дарування від 21.06.2012 № 2-1198. Частиною 1 ст. 118 ЖК України, передбачено службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири. На підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення. (ч. 1 ст. 122 ЖК України). Відповідно до ст. 124 ЖК України робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. Згідно зі ст. 116 ЖК України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. \~ \~ \~ \~Згідно з правовим висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеним у постанові від 06 березня 2018 року у справі № 607/15489/15-ц, позовна давність до вимог за негаторним позовом не застосовується, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі, тому цей позов може бути пред`явлений власником майна протягом всього часу, поки триває порушення. Що також викладено у пункті 36 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав». \~ \~ \~ \~Тому, суд не приймає до уваги посилання представника відповідача щодо пропущення позивачем строків позовної давності для звернення з позовом про виселення. \~ \~ \~ \~Враховуючи те, що відповідачі проживають у приміщенні підприємства, з яким не перебувають у трудових відносинах, та термін працевлаштування [PERSON] на підприємстві (власника приміщення) не перевищує одного місяця, наявна заборгованість за житлово-комунальні послуги, з урахуванням зареєстрованого права власності на житлову нерухомість у [PERSON] , [PERSON] , суд дійшов висновку, що порушене право позивача підлягає захисту шляхом виселення [PERSON] , [PERSON] діючої в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] зі службової квартири [ADDRESS] , без надання іншого житлового приміщення. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, згідно зі\~ст.141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути в дольовому порядку з відповідачів на користь позивача 1762 грн. в рахунок відшкодування судового збору, тобто з кожного по 352,40 грн. \~ \~ \~ \~На підставі ст.ст. 256-257, 391 ЦК України, ст. ст. 58, 116, 118, 121, 122, 124, 125 ЖК України,

Outcome: approved