Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-29 00:00:00

23 липня 2020 року [PERSON] , яка є представником позивачів, звернулася до суду з позовом, предметом якого є: визнання права власності на земельну ділянку загальною площею 0,20 га для обслуговування житлового будинку та господарських будівель, що розташована по [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивачам в рівних частках на праві приватної власності на підставі договору міни належить житловий будинок [ADDRESS] . Згідно з державним актом, земельна ділянка під вказаним будинком, належить попередній власниці будинку - [PERSON] . Оскільки позивачі на підставі правочину набули право власності на житловий будинок, до них в силу вимог закону перейшло і право власності на земельну ділянку, необхідну для його обслуговування. Позивачі та їх представник в судове засідання не з`явилися. Від представника надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, в якій вона просила позов задовольнити та не заперечувала проти ухвалення заочного рішення у справі. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила, про час та місце судового засідання повідомлена належним чином. Суд, на підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України, враховуючи згоду представника позивача і наявність достатніх даних для вирішення спору, вважає можливим провести заочний розгляд справи. Дослідивши долучені до матеріалів справи письмові докази, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що на підставі рішення Куцурубської сільської ради Очаківського району Миколаївської області № 4 від 26 січня 1995 року [PERSON] була передана у приватну власність земельна ділянка площею 0,20 га для обслуговування житлового будинку і господарських будівель, розташована за адресою: [ADDRESS] . В підтвердження цього факту до матеріалів справи долучено копію Державного акту на право приватної власності на землю, виданого 09 лютого 1995 року та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 470 (а.с. 26). Судом також встановлено, що 25 червня 1999 року право власності на будинок, розташований на вищевказаній земельній ділянці, на підставі договору міни, посвідченого приватним нотаріусом Очаківського міського нотаріального округу, перейшло до позивачів в рівних частках (а.с. 20). Відповідно до ст. 30 Земельного кодексу України в редакції, чинній на час укладення договору, при переході права власності на побудови, разом з цими об`єктами в розмірах, передбачених ст. 67 даного Кодексу, переходить і право власності та користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення. Також, відповідно до ч. 1 ст. 120 Земельного кодексу України в редакції, яка діє на теперішній час, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК України (яка діяла на час реєстрації права власності на будинок) до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Згідно з ч. 1 ст. 23 Земельного кодексу України (в редакції, яка діяла на час укладення договору міни житлового будинку), право власності та право користування на земельну ділянку виникало після отримання державного акту, який видавався і реєструвався сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. При ухваленні рішення щодо набуття у приватну власність спірної земельної ділянки, суд оцінює докази з урахуванням вимог статей 77-81 ЦПК України про їх належність, допустимість, достовірність та достатність. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, згідно із статтею 81 ЦПК України, обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Оскільки позивачі на підставі правочину набули у власність житловий будинок, до них в силу дії положень ст. 30 ЗК України (в редакції, чинній на час укладення договору) перейшло і належне попередньому власнику речове право на земельну ділянку, на якій цей будинок розташований, у зв`язку із чим суд дійшов висновку про обґрунтованість позову та необхідність його задоволення. Розподіляючи судові витрати, суд, за клопотанням позивачів, відносить сплачену ними суму судового збору на їх рахунок.

Outcome: approved