Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-13 00:00:00

23 квітня 2014 року [PERSON] звернулася до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовом до [PERSON] про поділ спільно набутого майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, просить суд визнати за нею право власності на ? частку жилого будинку [ADDRESS], виділити [PERSON] з спільної власності автомобіль OPEL ASTRA, 2005 року випуску, стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію вартості частки у спільному майні подружжя в розмірі 47317,12 гривень, стягнути з відповідача судові витрати. 11.08.2014 року [PERSON] було подано заяву про уточнення розміру позовних вимог, відповідно до якої вона просить суд визнати за нею право власності на ? частку житлового будинку по [ADDRESS], визнати за нею право власності на ? частину земельної ділянки за вказаною адресою, стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію вартості частки зазначеного автомобіля, додатково стягнути з відповідача на її користь компенсацію в рахунок відшкодування коштів, які знаходилися на банківських рахунках відповідача в розмірі 130282,14 гривень (т. 1 а.с. 126). Свої позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що з 13.05.1988 року по 03.04.2014 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON]. 19.08.2002 року в період шлюбу ними було придбано житловий будинок та земельна ділянка, які розташовані за адресою: [ADDRESS], автомобіль OPEL ASTRA, 2005 року випуску, державний номер [NUMBER], накопичені кошти в розмірі 260564,28 гривень, які зберігалися до весни 2012 року на депозитному рахунку позивача, після того весною 2012 року гроші були переоформлені на депозитний рахунок відповідача. Поділити спільне майно добровільно відповідач відмовляється, тому позивач звернулася до суду з цим позовом. В судовому засіданні [PERSON] та її представник позовні вимоги з урахуванням збільшення, підтримують та просять суд їх задовольнити. В судовому засіданні [PERSON] та його представник проти позову заперечують повністю, просять суд відмовити в його задоволенні. 24.06.2014 року відповідачем було подано письмові заперечення на позов, відповідно до яких зазначає, що автомобіль OPEL ASTRA дійсно був придбаний 03.06.2006 року та 15.08.2013 року був відчужений відповідачем під час спільного проживання з позивачем, за 60000,00 гривень та половина цієї суми була передана позивачу як компенсація вартості її частки. Також відповідач заперечує проти оцінки будинку та автомобіля, зазначає, що їх оцінка є завищеною. Після того як позивач з грудня 2013 року виїхала з спірного будинку, відповідач залишився проживати з двома синами, яких він утримує та повністю забезпечує, позивач жодної матеріальної допомоги в утриманні синів не надає (т. 1 а.с. 57-58). В судовому засіданні відповідач та його представник додатково надали пояснення, що спірний житловий будинок є приватною власністю відповідача, оскільки був придбаний за гроші його матері, земельна ділянка також належить відповідачу, оскільки всі витрати по оформленню цієї ділянки поніс відповідач. Гроші у сумі 230000,00 гривень відповідач у 2012 році позичив у свого товариша [PERSON] та поклав їх на депозит, щоб на відсотки від цього депозиту утримувати себе та двох синів, тому ці гроші не підлягають поділу. Суд, вислухавши пояснення сторін, їх представників, показання свідків, розглянувши цивільну справу, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом сторонам були створені усі умови для подання доказів в підтвердження обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, сторонами по справі неодноразово заявлялися різноманітні клопотання, які були задоволені судом. Разом з тим, судом було роз'яснено сторонам про їх право заявляти клопотання про призначення експертизи, проте сторони цим правом не скористалися. Тому, з врахуванням вищенаведеного, суд розглядає дану цивільну справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 12.05.1988 року. Рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 03.04.2014 року шлюб між сторонами розірвано, рішення набрало законної сили 15.04.2014 року (т. 1 а.с. 7). Від шлюбу сторони мають двох повнолітніх дітей. В судовому засіданні сторони визнали, що з 15 грудня 2013 року припинили сімейні стосунки та позивач виїхала з будинку [ADDRESS], в якому до цього проживала та знялася з реєстрації місця проживання за вказаною адресою (т. 1 а.с. 5). В судовому засіданні сторони визнали, що шлюбний договір між ними не укладався, жодної домовленості між ними стосовно майна, що є спільною сумісною власністю оформлено не було. Щодо позовних вимог про визнання за [PERSON] права власності на ? частину житлового будинку [ADDRESS] суд прийшов до такого. 19.08.2002 року [PERSON] купив у [PERSON] житловий будинок [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Рубіжанського міського нотаріального округу [PERSON] 19.08.2002 року за реєстром № 6265. Відповідно до умов цього договору продаж вчинено за 18550,00 гривень, які були сплачені покупцем продавцю при підписанні цього договору (т. 1 а.с. 8). Позивач під час розгляду справи пояснила, що спірний житловий будинок було придбано під час шлюбу на сімейні накопичення та зазначила, що відповідач не працював, проте вона працювала постійно, що підтверджується записами в її трудовій книжці (т. 1 а.с. 198-200). В ході розгляду справи відповідач наполягав, що спірний житловий будинок був придбаний ним за власні кошти, які надала йому його мати, тому цей будинок є його приватною власністю. В судовому засіданні 29.09.2014 року свідок [PERSON] надав показання, що йому відомо про купівлю будинку [PERSON] за кошти, які йому надали батьки, про це свідку розповідав [PERSON] (т. 1 а.с. 187-188). Відповідно до ч. 1 ст. 22 КпШС України, який діяв на час придбання спірного будинку, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Відповідно до ч. 1 ст. 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Отже, відповідно до зазначених норм законодавства подружжя не має обов'язку доводити право спільної сумісної власності на майно, що набуто у шлюбі, оскільки за законом воно вважається таким, що є спільною сумісною власністю подружжя. Разом з тим, один з подружжя може довести, що майно було придбане ним до шлюбу або під час шлюбу за особисті кошти, успадковане або подаровано. Суд не приймає доводи відповідача стосовно належності йому житлового будинку як приватної власності, оскільки відповідачем під час розгляду справи не доведено належними та допустимими доказами факт придбання ним житлового будинку за особисті кошти, не надано суду будь-яких письмових документів на підтвердження факту укладення зі своєю матір'ю договору дарування грошей або інших правочинів тощо. Показання свідка [PERSON] стосовно того, що [PERSON] родичі дали грошей та він вирішив за них придбати будинок, не є допустимим доказом цього, оскільки про ці обставини стало відомо свідку зі слів самого відповідача. Через це, за відсутності у справі інших доказів, показання свідка [PERSON] не можуть бути беззаперечним доказом купівлі [PERSON] спірного житлового будинку за особисті кошти. Таким чином, суд приходить до висновку, що житловий будинок [ADDRESS] є спільною сумісною власністю сторін, оскільки був нажитий подружжям за час шлюбу. Згідно експертного висновку про оцінку житлового будинку ПП «НЕО» від 11.04.2014 року, який був складений за замовленням [PERSON], станом на 11.04.2014 року ринкова вартість житлового будинку [ADDRESS] становить 220813,21 гривень (т. 1 а.с. 10-26). В судовому засіданні сторони не погодили вартість спірного житлового будинку, позивач наполягала на вартості згідно експертного висновку 220813,21 гривень, відповідач зазначив, що вартість будинку на його думку дорівнює 170000,00 - 180000,00 гривень. Клопотання про призначення судової товарознавчої експертизи сторони суду не заявляли, згоди щодо вартості житлового будинку не досягли. За таких обставин, при визначенні вартості житлового будинку, суд керується експертним висновком ПП «НЕО» від 11.04.2014 року за відсутності у справі інших доказів ринкової вартості спірного будинку, тобто 220813,21 гривень, а отже вартість ? частки будинку складає 110406,61 гривень. Відповідно до ст. 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Рівність часток майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, при поділі цього майна, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором встановлена й ст. 70 СК України. За таких обставин, суд приходить до висновку, що частка кожної з сторін у спірному житловому будинку, який є спільною сумісною власністю сторін, є рівною та становить по ? ідеальної частки в цьому будинку кожному з подружжя, тому наявні підстави для визнання за обома сторонами права власності на житловий будинок в рівних ідеальних частках з виділенням кожному у власність по ? частині цього будинку та залишення його у спільній частковій власності сторін, тому позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності на ? ідеальну частку цього будинку підлягають до задоволення. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача компенсації вартості частки автомобіля OPEL ASTRA, 2005 року випуску, державний номер [NUMBER] в розмірі 47317,12 гривень суд приходить до наступного. 03.06.2006 року сторонами було придбано автомобіль OPEL ASTRA, 2005 року випуску, державний номер [NUMBER], що визнається сторонами у справі (т. 1 а.с. 9). Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, введення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Судом відхиляються доводи відповідача та його представника стосовно того, що автомобіль не підлягає поділу, з причини того, що відповідач позичав гроші на його купівлю у свідка [PERSON] у розмірі 2000,00 доларів та позивач в судовому засіданні визнала, що цих грошей свідку не повертала. Відтак, суд приходить до висновку, що відповідачем та його представником не надано суду доказів того, що автомобіль було придбано відповідачем під час шлюбу за особисті кошти. Отже, суд приходить до висновку, що автомобіль OPEL ASTRA, 2005 року випуску є спільною сумісною власністю сторін, оскільки був набутий подружжям за час шлюбу. В судовому засіданні відповідач пояснив, що в серпні 2013 року в його сім'ї було прийнято рішення про продаж автомобіля, заперечень з боку позивача не поступило, тому в серпні було продано автомобіль [PERSON] за 60000,00 гривень та відповідач віддав позивачу половину вартості автомобіля 30000,00 гривень. В судовому засіданні було встановлено, автомобіль OPEL ASTRA, 2005 року випуску було оформлено на ім'я [PERSON], після того автомобіль належав [PERSON], а з 20.09.2014 року даний автомобіль зареєстрований за [PERSON], що підтверджується листами начальника центру надання послуг, пов'язаних з використанням автотранспортних засобів з обслуговуванням м. Рубіжне від 08.07.2014 року та від 15.10.2014 року, копією свідоцтва про реєстрацію ТЗ (т. 1 а.с. 124, 211, 236). Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] надала показання стосовно того, що дійсно 15 серпня 2013 року вона придбала за 60000,00 гривень автомобіль OPEL ASTRA, 2005 року випуску у [PERSON] та в цей же день повністю розрахувалася за придбаний автомобіль з відповідачем, в підтвердження цього надала в судовому засіданні для огляду розписку відповідача від 15.08.2013 року, копія якої є в матеріалах справи. Також, свідок надала показання, що у вересні 2014 року продала автомобіль іншій особі (т. 1 а.с. 59, 193). Відповідно до ч. 3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Проте, як встановлено судом, [PERSON] не надавала письмової згоди на продаж автомобіля, доказів її обізнаності про продаж автомобіля відповідачем [PERSON] до суду не надано. Судом відхиляються показання свідка [PERSON] в частині того, що позивач [PERSON] була присутня вдома близько 16 години 15.08.2013 року при розрахунку за автомобіль, оскільки зазначене спростовується листом начальника Рубіжанського відділення ПАТ «Укрсоцбанк» № 48 від 01.10.2014 року, яким підтвердженно перебування позивача, яка працює старшим касиром на робочому місці в сховищі з готівкою та іншими цінностями в касі банківського відділення 15.08.2013 року з 08.35 по 18.05 годин (т. 1 а.с. 197). Крім того, відповідачем не надано суду доказів про передачу позивачу половини отриманих грошей за проданий автомобіль в сумі 30000,00 гривень. Суд також ставиться критично до показань свідка [PERSON] в частині щодо передачі відповідачем позивачу 30000,00 гривень, оскільки про ці обставини також стало відомо свідку зі слів самого відповідача. Згідно абз. 2 п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Враховуючи ті обставини, що спірне майно подружжя - автомобіль OPEL ASTRA, 2005 року випуску на час розгляду справи проданий відповідачем без згоди позивача, суд приходить до висновку, що необхідно врахувати вартість проданого автомобіля при поділі майна подружжя [PERSON] та позовні вимоги про стягнення компенсації за проданий автомобіль підлягають задоволенню частково. Разом з тим, суд зазначає, що на час розгляду справи спірний автомобіль належить [PERSON], позови про визнання договорів про продаж автомобіля недійсними в порядку, передбаченому ч. 2 ст. 65 СК України позивачем подані до суду не були. Як вже зазначалося судом, відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За таких обставин, суд приходить до висновку, що частки подружжя в спільному автомобілі були рівними, тобто по ? частині кожному з подружжя та при вирішенні питання стосовно вартості спірного автомобіля суд вважає, що слід керуватися його фактичної вартістю, за яку автомобіль було продано відповідачем [PERSON], тобто виходячи з 60000,00 гривень, тому суд приходить до висновку, що з [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути ? частину коштів, отриманих відповідачем від продажу автомобіля у сумі 30000,00 гривень. Вартості автомобіля за експертним висновком від 11.04.2014 року у сумі 94634,23 гривні та за звітом про оцінку від 20.10.2014 року у сумі 84100,00 гривень (т. 1 а.с. 27-29, 230-237) суд не приймає, оскільки визначені експертами риночні вартості спірного автомобіля в 94634,23 гривні та 84100,00 гривень не відповідають фактичній ціні продажу, та оцінки автомобіля проведені станом на дату проведення цих оцінок - на 11.04.2014 року та на 20.10.2014 року відповідно, тобто через 8 місяців та 14 місяців відповідно після фактичного продажу цього автомобіля, при цьому при проведенні оцінки враховується офіційний курс іноземної валюти НБУ на дату оцінки, а не на фактично дату продажу автомобіля, тобто в зазначених експертних висновках, вартість автомобіля не визначена на дату його фактичного продажу - 15.08.2013 року, тому судом відхиляються доводи сторін стосовно вартості спірного автомобіля відповідно до вказаних експертних оцінок. Щодо позовних вимог про поділ земельної ділянки по [ADDRESS] суд приходить до наступного. Згідно державного акту про право власності на земельну ділянку від 30.11.2009 року [PERSON] належить земельна ділянка площею 0,0500 га, яка розташована по [ADDRESS], цільове призначення земельної ділянки - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і спору (присадибна ділянка), цей державний акт виданий на підставі рішення Рубіжанської міської ради № 61/45 від 28.10.2009 року. Сторони згодні з оцінкою земельної ділянки в розмірі 61 575, 00 гривень (т. 1 а.с. 102, 103). В судовому засіданні сторонами визнано, що земельна ділянка набута відповідачем [PERSON] внаслідок приватизації. Суд не погоджується з доводами позивача, що земельна ділянка по [ADDRESS] є об'єктом права спільної сумісної власності, а відповідно й підлягає поділу між подружжям. Одночасно, суд не погоджується й з доводами представника відповідача стосовно того, що оформлення земельної ділянки відбулося за особисті гроші відповідача, тому земельна ділянка є його приватної власністю. Законом України «Про внесення змін до статті 61 Сімейного кодексу України щодо об'єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11.01.2011 року № 2913-VI було доповнено статтю 61 Сімейного кодексу України частиною п'ятою такого змісту: « 5. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одних із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набуті внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації», дата набрання чинності цим Законом 09.02.2011 року. Відповідно до Закону України «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» від 17.05.2012 року № 4766-VI частину 5 статті 61 СК України виключено, цей Закон набрав чинності 13.06.2012 року. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права в подібних правовідносинах, є обов'язковими для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. У Постанові Верховного Суду України від 06.02.2012 року, справа № 6-175цс12 зазначено, що визнаючи спірні земельні ділянки, які одержані сторонами в 1996 та 2009 роках, спільною сумісною власністю подружжя, суди безпідставно керувалися частиною п'ятою статті 61 СК України, застосувавши цю норму закону до правовідносин, які виникли до набрання ним чинності. Зазначена правова позиція є обов'язковою для всіх судів України. Згідно п. 18-2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» № 7 від 16.04.2004 року, відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Таким чином, земельна ділянка, що розташована по [ADDRESS] не є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки правовідносини стосовно набуття права власності на земельну ділянку відповідачем виникли до набрання чинності Законом України «Про внесення зміни до статті 61 Сімейного кодексу України щодо об'єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11.01.2011 року № 2913-VI та спірна земельна ділянка набута відповідачем шляхом приватизації і є його особистою приватною власністю. За таких обставин, суд приходить до висновку, що спірна земельна ділянка по [ADDRESS], не підлягає поділу, оскільки не є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, тому відсутні правові підстави для задоволення вимог позивача в частині визнання права власності на ? частку земельної ділянки по [ADDRESS], тому в цій частині позовних вимог суд відмовляє за безпідставністю. Щодо позовних вимог в частині стягнення на користь позивача компенсації 130282,14 гривень в рахунок коштів, які були спільною сумісною власністю подружжя і знаходились на банківському рахунку відповідача в ПАТ «КБ «Надра Банк» в розмірі 260564,28 гривень, суд приходить до такого. На ім'я [PERSON] 06.10.2011 року у Сєвєродонецькому відділенні ПАТ «Промінвестбанк» було відкрито депозитний рахунок «Вклад Перспектива 12 місяців + 2 дні» в національній валюті в розмірі 165000,00 гривень та 08.10.2012 року грошові кошти були виплачені згідно з договором. Також на ім'я позивача були відкриті рахунки у ПАТ «Укрсоцбанк», які декілька разів переоформлювалися та 10.12.2012 року було знято позивачем у ПАТ «Укрсоцбанк» 30000,00 гривень (т. 1 а.с. 64-68, 69-72). В судовому засіданні сторони визнали, шо спільні кошти подружжя у розмірі 165000,00 гривень знаходилися до жовтня 2012 року на депозитному рахунку оформленому на ім'я позивача [PERSON] В судовому засіданні та в додаткових поясненнях від 03.11.2014 року позивач надала пояснення, що 08.10.2012 року вона зняла з депозитного рахунку спільні кошти у сумі 165000,00 гривень та 10.12.2012 року з іншого депозитного рахунку у ПАТ «Укрсоцбанк» зняла ще 30000,00 гривень та ці 195000,00 гривень з іншими накопиченнями зберігалися вдома у подружжя (т. 1 а.с. 140-144, 178, 248). У січні 2013 року позивач виявила вдома відсутність коштів та примірники договорів на депозитний рахунок на ім'я відповідача у ПАТ «КБ «Надра Банк» у сумі 260000,00 гривень, на запитання позивача стосовно грошей відповідач сказав, що вклав гроші у справу. Суд зазначає, що з моменту виявлення відсутності грошей вдома та коли вона дізналася про наявність у відповідача депозитного рахунку в ПАТ «КБ «Надра Банк» на суму 260000,00 гривень, позивач [PERSON] ніколи не оспорювала дій відповідача щодо розміщення грошей восени 2012 року на цьому його депозитному рахунку та під час розміщення грошей на депозиті в ПАТ «КБ «Надра Банк» сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, відносини між сторонами були нормальні, позивач дізнавшись про депозитний рахунок на ім'я відповідача не надала цьому будь-якого значення, про що вона в своїх додаткових поясненнях від 03.11.2014 року і вказала (т. 1 а.с. 248). Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач була згодна з розміщенням на депозиті відповідача в ПАТ «КБ «Надра Банк» грошей, доказів того, що зазначеними коштами відповідач розпорядився у своїх цілях і ці гроші не були використані в інтересах сім'ї, позивач під час розгляду справи не надала. В судовому засіданні 29.09.2014 року відповідач пояснив, що позичив восени 2012 році у [PERSON] гроші в сумі 230000,00 гривень з метою розміщення їх на депозитному рахунку та з подальшим отриманням відсотків на ці гроші, оскільки на той час він ніде не працював та єдиними його доходом були відсотки на цей вклад на які він й утримував сім'ю (т. 1 а.с. 182-184). 14.10.2014 року свідок [PERSON] в судовому засіданні надав показання, що знає відповідача [PERSON] з 1993 року, наприкінці 2012 року позичив [PERSON] 230000,00 гривень, на теперішній час всі гроші [PERSON] повернуті, повернення відбулося частинами, остаточно залишок коштів [PERSON] повернув [PERSON] у 2014 році. Свідок [PERSON] надав суду для огляду розписку від 17.10.2012 року, оригінал якої долучено [PERSON] до матеріалів справи (т. 1 а.с. 228). З відповіді ПАТ «КБ «Надра Банк» від 14.07.2014 року вбачається, що картковий рахунок № 81073044 від 19.10.2012 року був закритий клієнтом [PERSON] 11.04.2014 року, залишок коштів станом на 15.04.2014 року становить 0,00 гривень (т. 1 а.с. 104). Тобто, рахунок на ім'я [PERSON] було відкрито в ПАТ «КБ «Надра Банк» 19.10.2012 року та закрито 11.04.2014 року. З поточного звіту ПАТ «КБ «Надра Банк» від 08.08.2014 року вбачається, що 16.12.2013 року [PERSON] з депозитного рахунку № 81073044 було переказано на поточний рахунок в період з 16.12.2013 року по 08.01.2014 року гроші на загальну суму 260392,17 гривні, та після цього 30.01.2014 року було зараховано відсотки у сумі 0,06 гривень, включаючи переказ коштів з поточного рахунку на депозитний в сумі 256000,00 гривень та відсотків по депозитному рахунку 4392,23 гривні (256000,00 + 4392,23 = 260392,23 грн.) та станом на 15.04.2014 року на поточному рахунку [PERSON] залишок коштів становить 0,00 гривень (т. 1 а.с. 104, 122, зворот). Як встановлено судом, шлюб між сторонами було розірвано рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 03.04.2014 року, яке набрало законної сили 15.04.2014 року (т. 1 а.с. 7), тобто остаточне зняття коштів [PERSON] з депозитного рахунку в ПАТ «КБ «Надра Банк» відбулося 08.01.2014 року під час перебування сторін у шлюбі. Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 1, 2, 4 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обовязки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Таким чином, виходячи з зазначених приписів ст.ст. 63, 65 СК України не потребує доказування те, що як кошти, які були зняті позивачем з її депозитного рахунку у 2012 році в загальній сумі 195000,00 гривень так і кошти, які були спочатку позичені відповідачем у [PERSON] та покладені на депозит відповідача та згодом ним були зняті та повернуті як борг [PERSON], витрачені в інтересах сім]ї, оскільки позивачем не доведено суду, що кошти були використані подружжям не як спільна сумісна власність. Одночасно, суд зазначає, що позивачем не було оспорено в суді отримання в борг грошей відповідачем від [PERSON], подальше розміщення грошей на депозиті у ПАТ «КБ «Надра Банк» так й наступне повернення цих грошей відповідачем [PERSON], враховуючи, що все це відбулося під час зареєстрованого шлюбу. Крім того, суд вважає, що позивач не довела суду, що зняті нею в ПАТ «Промінвестбанк» та ПАТ «Укрсоцбанк» у жовтні та грудні 2012 року 195000,00 гривень є саме тими грішми, що були внесені відповідачем на депозит у ПАТ «КБ «Надра Банк» в сумі 260392,23 гривні. Надані позивачем до суду докази свідчать лише про те, що позивач у жовтні та грудні 2012 року зняла з депозитних рахунків загальну суму у 195000,00 гривень та це не свідчить про те, що саме ці кошти відповідачем були розміщені згодом на депозитному рахунку у ПАТ «КБ «Надра Банк», а не були витрачені сторонами на потреби сім'ї. Разом з тим, на думку суду, відповідачем доведено, що гроші, вкладені ним на депозитний рахунок у розмірі 230000,00 гривень були позичені ним у [PERSON], що підтверджено як показаннями самого [PERSON], який був допитаний в якості свідка так і розпискою [PERSON], яка міститься в матеріалах справи (т. 1 а.с. 216-218, 228). При цьому суд не приймає доводи представника позивача стосовно критичного ставлення до показань свідка [PERSON] щодо надання грошей в борг [PERSON], оскільки ці показання підтверджені й документально - розпискою відповідача та узгоджуються з його поясненнями. Відповідно до п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Як було встановлено судом, на час розгляду справи гроші на депозитних рахунках як позивача так і відповідача відсутні, враховуючи те, що поділу підлягає лише реально існуюче на момент розгляду справи майно подружжя, суд відмовляє в частині позову про поділ грошей, що знаходилися на депозитному рахунку ПАТ «КБ «Надра Банк» та стягненні з відповідача на користь позивача грошей у сумі 130282,14 гривень за недоведеністю. Разом з цим, суд зазначає, що при розгляді справи судом не було встановлено, що відповідач здійснив використання грошей, які знаходилися на депозиті ПАТ «КБ «Надра Банк» на свій розсуд проти волі позивача і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав ці гроші, тому ці кошти не враховуються судом при поділі майна подружжя. Відповідно до ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи, до яких належать, зокрема, витрати на правову допомогу; витрати, пов'язані з залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду тощо. В позові позивач просить стягнути з відповідача судові витрати (т. 1 а.с. 107-110), в складі яких: - Судовий збір у розмірі 3187,93 гривні (т. 1 а.с. 1, 134); - Вартість еспертних висновків у розмірі 850,00 гривень (т. 1 а.с. 108); - Вартість нотаріального посвідчення довіреності на імя представника позивача в розмірі 350,00 гривень (т. 1 а.с. 109). Експертні висновки були замовлені та оплачені позивачем за власним бажанням та не виключно з метою їх використання в суді при розгляді даної справи, тобто ці витрати не є витратами, пов'язаними з проведенням судових експертиз, а відповідно і судовими витратами в розумінні ст. 79 ЦПК України, тому в стягненні з відповідача на користь позивача 850,00 гривень слід відмовити. У стягненні з відповідача на користь позивача вартості нотаріального посвідчення довіреності у 350,00 гривень також слід відмовити, оскільки відповідно до ст. 42 ЦПК України довіреність сторони посвідчується, зокрема, нотаріально, або посадовою особою, в якій довіритель працює, чи за рішенням суду, або за місцем проживання. Тобто довіритель має право на свій розсуд посвідчити довіреність на представника у будь-який передбачений спосіб. Позивачем не надано до справи доказів того, що представник позивача [PERSON] має право на надання правової допомоги, при цьому судом береться до уваги, що [PERSON] брав участь у справі як представник позивача на підставі довіреності (т. 1 а.с. 73). Тому, ці витрати також не є витратами, пов'язаними виключно з розглядом цієї цивільної справи, враховуючи тривалість строку дії довіреності на широкий обсяг повноважень повіреного. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Ціна позову, з урахуванням збільшення позовних вимог, складає 318793,37 гривень, судовий збір сплачений позивачем 3187,93 гривні (т. 1 а.с. 1, 134). Зважаючи на те, що позов задоволено частково, а саме вартість майна, присудженого позивачу [PERSON] становить 140406,61 гривень (вартість ? частки житлового будинку 110406,61 гривень + компенсація вартості автомобіля 30000,00 гривень = 140406,61 гривень), в урахуванням того, що при поданні позову позивачем було сплачено 3187,93 гривень судового збору, суд вважає за необхідне стягнути судовий збір з відповідача на користь позивача у розмірі 1404,07 гривень пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, залишок судового збору у 1783,87 гривень залишити за позивачем, оскільки в пропорційній частині позовних вимог відмовлено.

Outcome: partial