Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-07 00:00:00

22 червня 2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 49359 грн. 23 коп., моральної шкоди у сумі 10000 грн., завданих внаслідок пошкодження належного їй автомобіля Fiat Tipo д.н.з. [NUMBER] , який був переданий відповідачу за договором оренди транспортного засобу. В свою чергу, представник відповідача надав відзив на позов, в якому, заперечуючи проти позову, зазначав, що договір оренди є нікчемним, а зазначений у звіті №47/64.06.20 від 04.06.2020р., на який послався позивач, розмір матеріальних збитків визначався з урахуванням тих пошкоджень, які були наявні ще на момент передачі йому автомобіля, про що свідчить акт видачі автомобіля. Зауважував, що відповідач\~ не був повідомлений про проведення такого дослідження з визначення розміру збитків, що вважає безумовним порушенням його прав. Як запевняє представник відповідача, останній\~ не пошкоджував наданий йому в оренду автомобіль та не залишав його без нагляду деінде, автомобіль з пошкодженнями, про які зазначає позивач, був виявлений представником позивача на території, на якій позивач здійснює діяльність з оренди автомобілів, тобто весь час перебував у володінні позивача. В судовому засіданні 01.03.2021р. представник позивача позов підтримала з підстав, викладених у ньому. В подальші судові засідання, будучи належним чином повідомленими, ані позивач, ані її представник не з`явились. Відповідач, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, у судове засідання також не з`явився, причини неявки суду не повідомив, із заявою про відкладення розгляду справи до суду не звертався. Вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини та факти, якими обґрунтовуються вимоги, перевіривши їх доказами, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з огляду на наступне. Судом встановлено, що [PERSON] є власником автомобіля Fiat Tipo д.н.з. [NUMBER] , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] /а.с. 11/. Відповідно до змісту розписки-зобов`язання /а.с. 12/ 23.03.2020р. [PERSON] отримав у тимчасове користування транспортний засіб Fiat Tipo, д.н.з. [NUMBER] , який належить [PERSON] , на термін не менше 6 місяців та зобов`язався у випадку дострокового повернення вказаного транспортного засобу сплатити відшкодування у розмірі 4000 грн в день повернення такого транспортного засобу, а також відшкодувати шкоду у разі пошкодження та/або знищення цього майна, шкоду заподіяну життю, здоров`ю, майну третіх осіб. В матеріалах справи маються також Умови оренди (зокрема, щодо вартості, строку, порядку повернення майна, відповідальності сторін тощо), які підписані відповідачем /а.с. 15/. Слід зазначити, що факт передачі позивачем відповідачу вказаного транспортного засобу зі свідоцтвом про його реєстрацію, страховим полісом та ключами підтверджується відповідним актом прийому-передачі автомобіля /а.с. 13/. Відповідно до вказаного акту автомобіль на момент передачі перебував в технічно справному стані та загальна вартість транспортного засобу становить 300000 грн. Також, при передачі автомобіля були зафіксовані наявні пошкодження, про що сторонами був складений окремий акт - акт видачі авто /а.с. 14/. За доводами позивача під час використання відповідачем її автомобіля, останній зазнав пошкоджень: деформований капот, тріснуте лобове скло, деформовано ліве переднє крило та ліва передня стійка, деформовані петлі капоту, пошкоджений замок закриття капоту та інше. При цьому відповідач не повернув автомобіль позивачу, а залишив його відчиненим\~ по [ADDRESS] , де він 02.06.2020р. і був виявлений позивачем. Посилаючись на вказані обставини, позивач просить стягнути з відповідача завдану їй, внаслідок пошкодження транспортного засобу, шкоду (матеріальну та моральну). Вирішуючи даний спір, суд вважає необхідним перш за все дослідити правову природу відносин, що виникли між сторонами, з урахуванням наступних норм. Згідно зі ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Таким чином у ст. 204 ЦК України проголошується презумпція правомірності правочину. Однак така презумпція може бути спростована у двох випадках. По-перше, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч. 2 ст. 215 ЦК України). По-друге, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України). За приписами ч. 2 ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Між тим, у даному випадку договір оренди транспортного засобу нотаріально посвідчений не був. В свою чергу, частиною першою статті 220 ЦК України передбачено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Тобто недійсність такого правочину встановлена законом та визнання його недійсним судом не вимагається відповідно до частини другої статті 215 ЦК України. Таким чином, договір оренди транспортного засобу, укладений між сторонами, є нікчемним в силу наведених вище законодавчих приписів. Згідно з ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Відповідно до ч. 2 ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. При цьому, права особи, яка вважає себе власником майна, у даному випадку підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна. Відповідно до ч.1 та 2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином (п. 1 ч. 3 ст. 1212 ЦК України). За змістом ч. 1 ст. 1214 ЦК України з часу коли особа набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, вона відповідає за допущене нею погіршення майна. Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (ч. 1 ст. 1166 ЦК України). Підставою для відшкодування є наявність таких елементів складу цивільного правопорушення, як: шкода; протиправна поведінка її заподіювача; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від обов`язку її відшкодовувати, якщо доведе, що шкоди заподіяно не з її вини (частина друга статті 1166 ЦК України). В межах даної справи відповідач цю презумпцію не спростував. В силу приписів ч. 1 ст. 1214 ЦК України саме відповідач, з моменту заволодіння цим транспортним засобом та до моменту його повернення власнику, ніс відповідальність за допущенне погіршення такого майна. При цьому транспортний засіб був пошкоджений (за виключенням тих ушкоджень, що малися на автомобілі в момент його передачі, згідно з актом від 23.03.2020р.) вже після того як відповідач набув його без достатньої правової підстави (після 23.03.2020р.), тобто у період коли останній ним фактично володів. Доказів вибуття цього майна із володіння відповідача, на момент отримання пошкоджень, суду не надано. Заперечуючи свою вину, відповідач між тим не надав доказів повернення транспортного засобу позивачу у належному стані, в той час як мав вжити заходів для його повернення в силу вимог ч. 1 ст. 1212 ЦК України, вимагати належного оформлення такого повернення та фіксації наявності або відсутності пошкоджень. Тобто відповідач не довів, що шкода завдана не з його вини. Визначаючись із розміром шкоди, суд зазначає наступне. Зі звіту про оцінку вартості матеріального збитку №47/64.06.20 від 04.06.2020р. /а.с. 29-47/ вбачається, що матеріальний збиток, завданий власникові Fiat Tipo, д.н.з. [NUMBER] , в результаті його пошкодження становить 49359 грн 23 коп. За змістом свого відзиву відповідач заперечував правильність такого звіту, стверджуючи, що розмір матеріальних збитків при проведенні такого дослідження визначався з урахуванням тих пошкоджень, які були наявні ще на момент передачі йому автомобіля. В подальшому позивачем був наданий новий звіт про оцінку вартості матеріального збитку № 47/64.03.21/2 від 18.03.2021р. (проведений на підставі попереднього огляду транспортного засобу від 02.06.2020р.) /а.с. 90/, який складений з виключенням пошкоджень, що малися на автомобілі на момент передачі такого відповідачу. Відтак розмір матеріальних збитків, визначений цим звітом, склав 36231 грн 43 коп. Слід зазначити, що доводи сторони відповідача щодо неповідомлення його про час та місце огляду транспортного засобу не заслуговують на увагу, оскільки виклик відповідача для участі в огляді транспортного засобу та його присутність при огляді не є обов`язковими в силу положень п. 5.2 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фондом державного майна України від 24.11.2003р. № 142/5/2092. Висловлюючи свою незгоду з заявленим розміром збитків, відповідач під час розгляду справи не скористався наданим законом правом, передбаченим п. 1 ч. 1 ст. 103 ЦПК України та не заявляв клопотання про проведення судової експертизи щодо визначення розміру майнових збитків. За таких обставин суд дійшов висновку, що шкода, завдана позивачу внаслідок пошкодження належного їй транспортного засобу, заподіяна з вини відповідача, відповідно вона має бути відшкодована останнім в розмірі, визначеному за виключенням тих пошкоджень, які були наявні ще на момент передачі йому автомобіля, а саме в сумі 36231 грн 43 коп. Що стосується вимог позивача про відшкодування моральної шкоди, то такі підлягають задоволенню частково з огляду на наступне. Відповідно п. 3 ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Згідно зі ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України\~ від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. У цьому контексті суд враховує визнання Європейським Судом з прав людини (далі ЄСПЛ) існування спростовної презумпції завдання моральної шкоди у разі порушення окремих прав і свобод людини. Зокрема, в рішенні ЄСПЛ від 28.05.1985 р. у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі» зазначається, що «з огляду на її природу, стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте розумно припустити, що особи, які…зіткнулися з проблемами...можуть зазнати страждань і тривоги». Звідси випливає, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути як таке розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин. Зважаючи, що внаслідок неправомірних дій [PERSON] було пошкоджено майно позивача (транспортний засіб), спричинення останній моральної шкоди є безсумнівним. Згідно з п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України\~ від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та з урахуванням інших обставин. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд бере до уваги характер та незначний обсяг душевних і психічних переживань позивача, зумовлених пошкодженням її майна, можливість його швидкого відновлення шляхом ремонту, що не потребує надмірних зусиль з боку позивача, а тому виходячи із засад справедливості, виваженості і достатності задовольняє позовні вимоги про стягнення моральної шкоди частково в розмірі 1000 грн. Таким чином вимоги позову підлягають задоволенню частково, а саме в загальному розмірі 37231 грн 43 коп. (36231 грн 43 коп. матеріальна шкода, 1000 грн. - моральна). Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат у справі, суд зазначає наступне. Відповідно до частини 1 та 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ч. 1, п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі часткового задоволення позову судовий збір та інші судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За приписами ч. 6 ст. 139 ЦПК України розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. Як вбачається з копії квитанції до прибуткового касового ордера № 47/64.06.20, позивачем було понесено витрати на послуги спеціаліста в сумі 1500 грн 00 коп. за підготовку звіту № 47/64.06.20 від 04.06.2021р. про оцінку вартості матеріального збитку. Суд вважає правомірним покласти на відповідача понесені позивачем і документально підтверджені судові витрати пов`язані із залученням спеціаліста пропорційно до обсягу задоволених вимог, що у даному випадку становить 940 грн 83 коп. Визначаючи суму судового збору, що належить до стягнення з відповідача, суд виходить з того, що при подачі даного позову позивачем був сплачений судовий збір у розмірі 840 грн 80 коп. Відтак, пропорційно до обсягу задоволених позовних вимог з відповідача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 527 грн 37 коп. Поряд з тим, суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача заявлених позивачем витрат в розмірі 5000 грн, понесених нею на правову допомогу адвоката Завірюхи Р.В., з огляду на те, що суду не надано будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження понесення позивачем таких витрат, більш того в матеріалах справи взагалі відсутній договір про надання правової допомоги, укладений між позивачем та адвокатом Завірюхою Р.В. На підставі викладеного,

Outcome: partial