Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-12 00:00:00

23.04.2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання права власності за набувальною давністю, в якій посилаючись на те, що 05.10.2003 року добросовісно заволоділа житловим будинком [ADDRESS] і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном, просила визнати за нею право власності на житловий будинок за [ADDRESS] за набувальною давністю. У судовому засіданні позивачка [PERSON] підтримала заявлені вимоги і просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, про що свідчить розписка про отримання судової повістки, причини неявки суду не повідомив. Вислухавши пояснення позивача, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, суд приходе такого висновку. Відповідно до частини 1 статті 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кдексом. Отже, за змістом цієї норми необхідно, щоб заволодіння майном було добросовісним, тобто володілець не повинен був та не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, тобто обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. Диспозиція зазначеної норми не містить визначення поняття «добросовісність», проте в контексті статті 344 ЦК поняття добросовісності в деякій мірі виходить за межі поняття правомірності (частина 2 статті 328 ЦК) або загальних правил добросовісності, як принципу цивільного права та презумпції поведінки особи ( статті 3,12 ЦК), а також умов добросовісності набуття за змістом статті 388 ЦК. Системний аналіз умов набуття права власності за набувальною давністю за статтею 344 ЦК у порівнянні з умовами набуття права власності у іншій спосіб (наприклад, за договором, за іншим правочином або на безхазяйне майно, відумерлу спадщину тощо) дає підстави вважати, що позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений в тому, що він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. У володільця немає іншої правової підстави володіти майном, в тому числі і за договором. Відсутні інші правовідносини між ним та зацікавленими особами, в тому числі і щодо безхазяйного майна або відумерлої спадщини, стосовно якої не було вчинено дій по переходу її у власність територіальної громади (розділ 6 «Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ». Верховний суд України. 2013). Всі ці обставини мають правове значення саме на момент заволодіння майном. Матеріалами справи встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу нерухомості від 10.07.2001 року, зареєстрованого Українською товарною біржею, [PERSON], як власник житлового будинку [ADDRESS], продала покупцю [PERSON] належний їй житловий будинок і сторони підписали зазначений договір. Згідно реєстраційного посвідчення Казанківського бюро технічної інвентаризації житловий будинок [ADDRESS] зареєстрований за [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого Казанківським відділом реєстрації товарної біржі «Українська» від 10.07.2001 року. Відповідно до розписки від 05 жовтня 2003 року [PERSON] продав [PERSON] будинок [ADDRESS]. Встановлені обставини дають підстави вважати, що [PERSON] поселилась у житловий будинок на підставі домовленості (угоди) з відповідачем [PERSON] Договір купівлі-продажу нерухомого майна з дотриманням вимог закону щодо такого виду правочинів сторони не укладали. Отже, відсутній критерій, визначений статтею 344 ЦК - «заволодіння майном». Крім того, володіння житловим будинком позивачем не можна вважати добросовісним в розумінні вимог частини 1 ст. 344 ЦК України. За таких обставин, суд приходить висновку щодо необґрунтованості заявлених вимог позивачки [PERSON], тому відмовляє в задоволенні її позову. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем у зв'язку з розглядом справи, належить віднести на його рахунок.

Outcome: dismissed