Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-14 00:00:00

22 листопада 2013 року [PERSON] та [PERSON], які діють в інтересах себе та неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] звернувся до суду із позовом до Макіївської міської ради про визнання права користування житловим приміщенням, третя особа- КП «Житловик-3», мотивуючи свої вимоги порушенням його житлових прав. Позивачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явились, надавши суду письмову заяву про підтримку позовних вимог та можливість розгляду справи за їх відсутності. Зі змісту заяви убачається, що на підставі ордеру № 86 від 05 жовтня 1999 року [PERSON] надана в користування кімната [ADDRESS]. Рішенням виконкому Макіївської міської ради від 09 січня 2013 року № 47 вказаний будинок як житловий було передано у комунальну власність міста та закріплений за КП «Житловик-3», з яким позивачка [PERSON] 24 жовтня 2013 року уклала договір найму житла, за яким їй та членам її родини квартира була передана у безстрокове користування. У зв'язку з тим, що вона вселилась в квартиру, а у комунальну власність міста передано житловий будинок, вважає за необхідне оформити правовідносини, пов'язані з наймом житла у встановленому законом порядку. Посилаючись на викладені обставини, просили суд постановити рішення, яким визнати за ними право користування спірним житловим приміщенням, розташованим за вказаною вище адресою. Представник відповідача, належним чином сповіщений про час та місце судового розгляду справи, не з'явився. На адресу суду надійшов лист за підписом представника за довіреністю Ю.В. Кононова, в якому просив справу розглядати за відсутністю представника Макіївської міської ради та покладається на рішення суду. Дослідивши надані докази, суд у межах заявлених позовних вимог (стаття 11 ЦПК України) установив наступне. Статтею 47 Конституції України закріплено право кожного на житло. Одним зі способів реалізації вказаного права є надання житла в користування за договором найму (оренди). Жилі приміщення в будинках відомчого житлового фонду, як визначено статтею 52 ЖК Української РСР, надаються громадянам за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету підприємства, установи, організації, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів, а у випадках, передбачених Радою Міністрів СРСР, - за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету з наступним повідомленням виконавчому комітетові відповідної Ради народних депутатів про надання жилих приміщень для заселення. Однією із форм реалізації права на житло є надання громадянам жилої площі у гуртожитках в порядку, передбаченому Главою 4 ЖК Української РСР. Відповідно до положень статті 129 ЖК Української РСР, пункту 10 розділу ІІ Примірного положення про гуртожитки єдиною підставою для вселення в гуртожиток є спеціальний ордер, який видається адміністрацією підприємства, установи, організації на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку. На підставі № 86 від 05 жовтня 1999 року [PERSON] надана в користування кімната [ADDRESS]. Наявними в матеріалах справи документами встановлено, що позивачі зареєструвались та вселились в спірне жиле приміщення, в якому проживають по теперішній час. Рішенням виконкому Макіївської міської ради від 09 січня 2013 року № 4 вказаний будинок як житловий було передано у комунальну власність територіальної громади міста Макіївки на праві господарського відання та закріплений за КП «Житловик-3»,. Разом з тим [PERSON] видано ордер на жилу площу в гуртожитку [ADDRESS] Правовий режим надання, користування жилою площею в гуртожитку регулюється статтями 127-131 Житлового кодексу України, Примірним положенням про гуртожитки, затвердженим постановою Ради Міністрів УРСР від 03 червня 1986р. №208, Законом України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» від 04.09.2008р. № 500-VI. Гуртожиток - це жила будівля, що зареєстрована у виконавчому органі відповідної ради чи державної адміністрації і відповідає певним вимогам, де громадянам, у зв*язку з трудовими відносинами або навчанням у навчальному закладі освіти, за спеціальними ставками оплати згідно з ордером, виданим власником гуртожитку, надаються у тимчасове користування жила площа, меблі та інші предмети домашнього вжитку і культурно-побутового призначення. У разі відсутності у будинку статусу гуртожитку його використання як гуртожитку є порушенням вимог чинного законодавства про порядок вселення у жилі будинки. Приписами частини 2 статті 137 Житлового кодексу України та пункту п. 5 Примірного положення про гуртожитки визначено, що жилі будинки повинні реєструватися як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної у місті Ради народних депутатів. Зі змісту вищенаведених норм витікає, що без належної реєстрації житловий будинок не може бути визнаний гуртожитком. Відповідно до роз*яснень, викладених у пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12.04.1985 р. (із змінами і доповненнями), вирішуючи спори про виселення з гуртожитків, судам слід з*ясовувати, чи є гуртожитком приміщення, яке займає відповідач. Для цього, зокрема, необхідно витребувати дані про те, чи перебуває будинок, в якому розміщено таке приміщення, у віданні позивача; чи побудований він як гуртожиток або спеціально для нього переобладнаний; чи є дозвіл санепідстанції на його заселення як гуртожитку; чи зареєстрований він як гуртожиток у виконкомі районної, міської, районної в місті ради; чи видавався відповідно до Положення про гуртожиток ордер на зайняття жилої площі в гуртожитку; чи укомплектований будинок (жиле приміщення) меблями, спеціальним устаткуванням, інвентарем, культурно-побутовими предметами, необхідними для проживання, занять і відпочинку громадян, чи є штати для обслуговування гуртожитку, як оплачується проживання тощо. Слід враховувати, що гуртожитками є також спеціально побудовані підприємствами, установами, організаціями жилі будинки для малосімейних, щодо яких адміністрацією і профспілковим комітетом до початку будівництва прийнято рішення про їх використання як сімейних гуртожитків і вони зареєстровані у виконкомі як гуртожитки. З матеріалів справи убачається, що 09 січня 2013 року рішенням виконавчого комітету Макіївської міської ради № 4 житловий будинок відкритого акціонерного товариства «Макіївський металургійний комбінат», розташований за адресою: [ADDRESS], передано в комунальну власність територіальної громади міста Макіївки як житловий будинок та закріплений за КП «Житловик-3» на праві господарського відання. Вказане комунальне підприємство надає послуги з управління та утримання будинку та прибудинкової території. Користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду у відповідності до положень частин 1 і 2 статті 61 ЖК Української РСР здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер. Предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок (ст. 63 ЖК). На підставі ордеру № 86 від 05 жовтня 1999 року [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] вселились у кімнату [ADDRESS], де зареєстровані та проживають по теперішній час. Пленум Верховного Суду України в пункті 5 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», роз'яснив, що суд при розгляді спорів, що не урегульовані житловим законодавством, застосовує норми цивільного законодавства. Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За приписами статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Сторони визнали наявність між ними договірних правовідносин з найму житла та не заявляли про недійсність вказаного правочину. Власник житлового будинку територіальна громада міста Макіївки в особі Макіївської міської ради не оспорювали факт правомірності вселення позивачів, не ініціювали у встановленому законом порядку питання про незаконність їх проживання в спірній квартирі та виселення останніх. Відповідно до вимог частини 4 статті 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Визнання Макіївською міською радою позову [PERSON] та [PERSON], які діють в інтересах себе та неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Проаналізувавши встановлені судом фактичні обставини по справі, оцінивши надані сторонами відповідно до правил статті 60 ЦПК України докази в їх сукупності та взаємозв'язку, суд, виходячи із встановлених в статтях 8 і 47 Конституції України принципів верховенства права і непорушності права на житло, дійшов висновку, що [PERSON],[PERSON], [PERSON] та [PERSON] з 13 жовтня 1999 року і до теперішнього часу на законних підставах, що випливає з ордеру та договору найму жилого приміщення, вселився і проживає у спірній кімнаті [ADDRESS] по вулиці Кірова в Кіровському районі міста Макіївки, недійсність яких прямо законом не встановлена та не оспорюється власником житла, а тому позовні вимоги щодо визнання за ними права користування вказаним житловим приміщенням є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved