Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-16 00:00:00

23 вересня 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк (далі - ПАТ КБ) «ПРИВАТБАНК» звернулося до суду із зазначеним позовом до [PERSON]. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 15 січня 2007 року між ним та відповідачем було укладено кредитний договір № NKXRRC07120003, відповідно до якого ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» надало відповідачеві кредит у розмірі 1 802 грн 90 коп. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12% річних на суму залишку заборгованості за кредитом, а останній був зобов'язаний щомісячно сплачувати платіж в рахунок погашення кредиту та відсотків за його користування. [PERSON] не виконував своїх зобов'язань зі сплати обов'язкового щомісячного платежу в рахунок повернення кредиту та сплати відсотків. Його заборгованість за зазначеним вище договором станом на 21 серпня 2014 року становить 19 070 грн 52 коп.. Посилаючись на викладене, просив стягнути з відповідача вказану суму заборгованості за кредитним договором. 24 листопада 2014 року позивачем подано заяву про уточнення розміру позовних вимог, в якій він просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в розмірі 18 062 грн 44 коп., з урахуванням суми 3 050 грн 41 коп., що її було стягнуто судовим наказом Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 28 січня 2008 року. Представник позивача в судове засідання не з'явився. Позивач надав до суду заяву про розгляд справи за відсутності його представника, в якій, крім цього, зазначив, що повністю підтримує заявлені вимоги. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав, заперечивши факт існування заборгованості за кредитним договором, та в ході розгляду справи надав суду письмову заяву про застосування строків позовної давності. Вислухавши пояснення відповідача, дослідивши письмові докази, суд дійшов наступного. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Факт укладання кредитного договору від 15 січня 2007 року між позивачем та відповідачем підтверджується відповідною заявою позичальника (а. с. 4), яка разом з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам «Розстрочка» (а. с. 5-8) складає договір про надання банківських послуг, а тому між сторонами виникли договірні відносини, що походять з кредитного договору. Відповідно до цього договору, ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» надало [PERSON] кредит у розмірі 1 802 грн 90 коп. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12% річних на суму залишку заборгованості за кредитом, а останній був зобов'язаний щомісячно сплачувати платіж в рахунок погашення кредиту та відсотків за його користування. Строк повернення кредиту, визначений сторонами, становить 15 січня 2008 року. Згідно з умовами договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, за який приймається з 10 по 15 число кожного місяця, позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 180 грн 16 коп. для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотків, винагороди, комісії, а також інших витрат згідно з Умовами. Як вбачається з матеріалів справи (а. с. 59), протягом строку дії договору з 15 січня 2007 року по 15 січня 2008 року [PERSON] жодного платежу на погашення кредиту, відсотків та інших нарахувань не здійснив. Одразу після закінчення строку дії договору банк звернувся до суду з заявою про видачу судового наказу щодо стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором. Судовим наказом Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 28 січня 2008 року з відповідача на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» було стягнуто 3 050 грн 41 коп. в рахунок заборгованості за цим самим кредитним договором (а. с. 30), з яких заборгованість за тілом кредиту складає 1 802 грн 90 коп., заборгованість з відсотків за користуванням кредитом - 871 грн 09 коп., заборгованість з комісії за користування кредитом - 218 грн 13 коп., а також суму пені - 158 грн 29 коп. 30 грудня 2010 року було закінчено виконавче провадження, що було відкрито на виконання вказаного вище судового наказу у зв'язку із повним фактичним виконанням рішення (а. с. 31). Згідно з пунктом 5.5 Умов, терміни позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за даним договором встановлюється сторонами тривалістю 5 років. В судовому засіданні встановлено, що відповідач не здійснив жодного добровільного платежу як протягом дії договору, так і протягом подальшого періоду, почавши сплачувати борг лише з серпня 2009 року в межах виконавчого провадження з примусового виконання судового наказу. Суд не вважає, що виплатою боргу у межах виконавчого провадження відповідач перервав перебіг позовної давності, і при цьому виходить з того, що визнання боргу - це добровільне волевиявлення боржника, який здійснив платіж у розмірі, більшому ніж щомісячне нарахування, що є свідченням того, що він добровільно погоджується погашати і іншу частину заборгованості, крім поточного нарахування. Проте в даному випадку [PERSON] жодного добровільного платежу не здійснив, а почав здійснювати виплату заборгованості лише після звернення наказу до примусового виконання, а тому його дії не можна розцінювати як визнання боргу. Отже, подавши у січні 2008 року заяву про видачу судового наказу, банк у відповідності до вимог ст. 264 ЦК України, перервав перебіг позовної давності, який з цього часу почався заново, а сплинув цей строк в такому разі у січні 2013 року. З позовом про стягнення подальших нарахувань за договором банк звернувся лише 23 вересня 2014 року, тобто через рік після спливу п'ятирічного строку, отже позивачем пропущено строк позовної давності, при цьому клопотання про поновлення пропущеного строку не заявлялось, причин поважності пропущення позовної давності суду не повідомлено. З огляду на викладене суд прийшов до висновку про необхідність відмовити позивачеві у задоволенні позову. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки в задоволенні позову відмовлено, судові витрати відносяться на рахунок позивача і відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed