Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-15 00:00:00

22 червня 2016 року позивач [PERSON] звернувся до Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя з позовом до [PERSON] про визначення порядку спілкування з дітьми, який у серпні 2016р. ним було уточнено. В обґрунтування заявлених позовних вимог посилались на те, що він з 18 серпня 2001 року перебував у зареєстрованому шлюбі із відповідачкою, який рішенням Орджонікідзевського районного суду від 13 листопада 2014 року було розірвано. Від спільного шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] та неповнолітню доньку [PERSON], [INFO], які з часу розірвання шлюбу постійно проживають разом з відповідачкою. Після розірвання шлюбу, відповідачка перешко\-джає його спілкуванню із дітьми, зокрема перешкоджає зустрічатися з ними, у зв'язку з чим він не бачився з дітьми тривалий термін. Позивач має бажання виховувати своїх дітей, спілкуватися з ними. Вважав, що створення відповідачкою перешкод спілкуванню із донькою та сином порушує не тільки його права як батька, а і права дітей. Тому просив встановити наступний порядок спілкування з дітьми: у п'ятницю після школи забирати дітей до себе після 18.00 з ночівлею, в суботу проводити час разом протягом 24 годин і в неділю відводити дітей після 10.00 до відповідача; не перешкоджати та надавати можливість відвідувати дітей в їх день народження та в інші святкові дні; проводити відпустку разом з дітьми не менше двох тижнів на рік. У судовому засіданні [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, надав пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві. Додатково зазначив, що останній раз спілкувався з дітьми приблизно в листопаді чи грудні 2014 року. Намагався спілкуватися з сином по телефону, підходив до школи де навчаються діти, але відповідачка налаштовує дітей проти нього, тому діти не бажають з ним спілкуватися. Вважає, що розподіл майна подружжя є основною причиною, по якій колишня дружина не дає можливості спілкуватися йому з дітьми. Дітей він дуже любить та готовий приймати участь у їх вихованні, навіть за допомогою телефону, але не має такої можливості із-за відповідачки, яка проти їх спілкування. Відповідачка [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги визнала частково та пояснила, що починаючи з 2013р. позивач неодноразово приходив додому в нетверезому стані, були випадки коли він бив її на очах у дітей, також бив їх собаку на очах у дітей, внаслідок чого у сина почався невроз. Останні 3-4 роки перед розірвання шлюбу в сім'ї була психологічна напруга, чоловік проявляв до неї агресію, все це відбувалась на очах у дітей. Після розірвання шлюбу позивач вивіз з квартири деякі речі, зокрема телевізор, фільтри для води, зіпсував гігієнічні засоби у ванній кімнаті. Потім позивач перестав пускати її з дітьми до квартири, через що вона разом з дітьми була вимушена знімати житло. Через таку поведінку батька, діти його бояться та не бажають з ним спілкуватися і до сьогодення. Наразі вона створила нову сім'ю, де дітям дуже комфортно. У разі налагодження відносин батька з дітьми, вона не проти їх спілкування. Жодного разу, після розірвання шлюбу позивач не намагався зустрітися з дітьми, останній раз він бачив їх у грудні 2014 року. Не заперечувала, що позивач сплачує аліменти на утриманні дітей по 400 гривень на кожну дитину. Вважала, що відсутність у житті її дітей батька позитивно вплине на їх здоров'я та майбутнє. Згодна з графіком щодо спілкування позивача з дітьми встановленим органом опіки та піклування у висновку. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився. Разом з тим, в матеріалах справи наявна заява представника третьої особи про розгляд справи у відсутність представника Служби у справах дітей Лівобережної районної адміністрації, просив при ухваленні рішення врахувати наданий до суду письмовий висновок Органу опіки та піклування щодо усунення перешкод у спілкуванні позивача з дітьми. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши зібрані в справі письмові докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя від 13.11.2014 року, яке набрало законної сили 25.11.2014 року, шлюб між сторонами, зареєстрований 18.08.2001 року Маріупольським міським відділом реєстрації актів громадянського стану Донецького обласного управління юстиції, актовий запис № 595, було розірвано. Від шлюбу сторони мають сина - [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER]; а також доньку - [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER]. Після розірвання шлюбу сторони проживають окремо один від одного, при цьому їх діти проживають разом з матір'ю, про що свідчать матеріали справи та не заперечувалось сторонами в судовому засіданні. Разом з тим, відповідно до положень ст. 141 Сімейного кодексу України (надалі - СК України) мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. При цьому, згідно з ч. 1 ст. 150 та ч.ч. 1, 3 ст. 151 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини. Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. Крім того, відповідно до ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Положеннями ст. 157 СК України, серед іншого, визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Як встановлено в судовому засіданні, а також вбачається з пояснень учасників судового розгляду та підтверджено висновком Органу опіки та піклування, спілкування позивача з дітьми негативно впливає на їх психологічний та фізичний стан здоров'я. При цьому, небажання відповідача, як матері дитини, надавати можливість позивачу, як батьку, спілкуватися з дітьми, суд вважає обґрунтованим на особистій конфліктній ситуації, яка склалась між сторонами, як колишнім подружжям. Таким чином, вчинення відповідачем перешкод для позивача щодо спілкування останнього з дітьми, суд визнає доведеним, а тому позовні вимоги в частині зобов'язання відповідача не чинити позивачу перешкод у спілкуванні дітьми підлягають задоволенню, але у разі згоди на таке спілкування з боку дітей. До такого висновку суд дійшов з огляду на наступне. Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. Положеннями ч.ч. 4, 5 ст. 19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. При цьому, згідно ч. 6 СК України суд може не погодитись з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Як вбачається з матеріалів справи, 20.12.2016 року Органом опіки та піклування Лівобережної районної адміністрації Маріупольської міської ради складено висновок № 04-11-1037/2 щодо усунення перешкод у спілкуванні позивача з дітьми [PERSON], [INFO] та [PERSON],[INFO], з якого слідує, що син пам'ятає жорстоке поводження батька з ним, його матір'ю та собакою, внаслідок чого він заперечує проти будь-яких форм спілкування з ним, а донька батька майже не пам'ятає та також не бажає з ним спілкуватись. Згідно даного висновку рекомендовано встановити наступний графік для зустрічей батька з дітьми: щосуботи з 10.00 годин до 13.00 годин на нейтральній території та за згодою дітей; у дні народження дітей, новий рік з 10.00 годин до 12.00 годин за згодою дітей. Свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], допитані в судовому засіданні, підтвердили той факт, що [PERSON] разом з дітьми знімала житло, оскільки не могла потрапити до квартири, а також те, що діти під час перебування сторін у шлюбі виглядали нещасливими. На даний час діти виглядають життєрадісними. Згідно характеристик класних керівників середньої школи № 5, протягом навчання дітей ([PERSON] та [PERSON]) у школі, контролем за дітьми з боку батьків займається мати [PERSON], яка регулярно відвідує батьківські збори, цікавиться успіхами дітей та прислуховується до вимог та рекомендацій класного керівника. В той час як батько дітей жодного разу до школи не приходив, шкільним життям дітей не цікавився. Згідно положень ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, яка була ратифікована Україною 27.02.1991 року та набрала чинності для України 27.09.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. При цьому, як встановлено рішенням Європейського суду з прав людини від 07.12.2006 року по справі «Хант проти України», дотримуючись рівноваги між інтересами дитини та рівними права батьків щодо спілкування з дитиною, особлива увага має бути приділена найважливішим інтересам дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Крім того, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Таким чином, на підставі, встановлених судом обставин, враховуючи рекомендації, викладені у Висновку органу опіки та піклування Лівобережної районної адміністрації Маріупольської міської ради за № 04-11-1037/2 від 20.12.2016 року, бажання батька брати участь у вихованні та спілкуванні з дітьми, виходячи виключно з інтересів та віку малолітніх дітей, а також балансу інтересів дитини, суд дійшов до висновку що позовні вимоги позивача в частині визначення порядку його спілкування з дітьми та участі у їх вихованні слід задовольнити частково та визначити наступний графік їх побачень: щосуботи з 10.00 годин до 13.00 годин на нейтральній території та за згодою дітей; у дні народження дітей, 01 січня кожного року з 10.00 годин до 12.00 годин на нейтральній території та згодою дітей. Враховуючи наведене, на підставі Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст. 19, 141, 150, 151, 157, 159 Сімейного кодексу України та

Outcome: partial