Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-25 00:00:00

23.07.2019 року позивач звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою на обґрунтування якої вказала, що вона та відповідач у справі проживали в одноповерховому будинку за адресою: [ADDRESS] (далі будинковолодіння). 17.08.2016 року між ними було укладено договір про поділ будинковолодіння за умовами якого, зокрема, у її власність перейшов погріб «а1», площею 7,8 м.кв. При цьому, в даному договорі відсутні будь-які посилання про право власності [PERSON] на вказаний погріб. Разом з тим, у вересні 2018 року відповідач, користуючись її тимчасовою відсутністю, самовільно заволодів більшою частиною (близько 2/3, ~ 5 м.кв.) погребу «а1», збудувавши стіну, яка стала розділяти підвальне приміщення, належне їй в цілому на праві власності. Крім того, внаслідок мурування відповідачем стіни у її квартирі (виділеної частини будинковолодіння) почали з`являтися тріщини. На її прохання демонтувати стіну [PERSON] не реагує. За даним фактом було відкрито кримінальне провадження № 12018030010004270 від 15.11.2018 року за ст. 356, ст. 197-1 КК України. Також, у відповідь на її звернення, Відділом ДАБК Луцької міської ради дії [PERSON] кваліфіковано як перепланування. Внаслідок зазначених дій відповідача, вона позбавлена можливості коритуватися належним їй майном, у зв`язку з чим просить суд зобов`язати [PERSON] за його власний рахунок демонтувати (знести) змуровану ним стіну у Погребі «а1», який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та перебуває у її власності, у строк 1 місяць з дня набрання судовим рішенням законної сили та стягнути з нього понесені витрати по справі. В судовому засіданні позивач надала пояснення аналогічні викладеним у її позові, заявлені вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовну заяву із зазначених у ній підстав, просив її задовольнити. Додатково пояснив, що у Договорі про поділ будинковолодіння від 17.08.2016 року було вказано про визначення права власності на погріб «а1» за позивачкою, а тому про дану обставину відповідачу достовірно відомо було. При цьому, про намір отримати у власність частину погребу [PERSON] повідомив лише в 2019 році. Вважає побудову відповідачем стіни у спірному підвальному приміщенні неправомірними. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав, суду пояснив, що спірний погреб «а1» знаходиться на належній йому земельній ділянці, під його частиною будинку. Зазначив, що у вересні 2018 року він дійсно відгородив собі частину (~ 3 м.кв.) спірного підвального приміщення, яке знаходиться під його квартирою (виділеної частини будинковолодіння), змурувавши стіну, без будь-яких правовстановлюючих документів на погріб «а1». Також вказав, що Договір про поділ будинковолодіння від 17.08.2016 року він підписував та в подальшому його не оспорював. В задоволенні позову просив відмовити. Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що позивачці [PERSON] належить Ѕ частка житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами [ADDRESS] на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого Першою Луцькою державною нотаріальною конторою 11.08.2015 року за реєстровим № 3-904 (а.с. 12). Відповідач [PERSON] є власником Ѕ частки житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами [ADDRESS] на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Другою Луцькою державною нотаріальною конторою 24.07.2015 року за реєстровим № 1-1161 (а.с. 43). Державну реєстрацію права приватної спільної часткової власності [PERSON] на Ѕ вказаного майна проведено державним реєстратором державним нотаріусом Другої Луцької державної нотаріальної контори Березою О.П. 24.07.2015 року,про що свідчить відповідний витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 41034361 від 24.07.2015 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень № 41180512 від 24.07.2015 року (а.с. 44-45). Також судом встановлено, що 17.08.2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір про поділ майна в натурі (далі - Договір), предметом якого був розподіл житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами [ADDRESS] (далі Будинковолодіння), який, в свою чергу, на момент укладення Договору належав його сторонам на праві приватної спільної часткової власності по Ѕ частки за кожним (а.с. 12-13). За умовами Договору, його сторони домовилися про розподіл Будинковолодіння між собою наступним чином: -у приватну власність [PERSON] виділяється: квартира [ADDRESS] , а саме: санвузол 1-1, пл. 3 м.кв.; кімната 1-2, пл. 13,2 м.кв.; кімната 1-3, пл. 14,3 м.кв.; кімната 1-4, пл. 13,5 м.кв.; коридор 1-5, пл. 6,5 м.кв.; кухня 1-6, пл. 9,9 м.кв. Квартира має загальну площу 60,4 м.кв., житлову площу 41 м.кв. До квартири відносяться: сходи «а3», сходи «а5», гараж Ж-1 та Ѕ огорожі «1». -у приватну власність [PERSON] виділяється: квартира [ADDRESS] , а саме: коридор 2-1, пл. 3,5 м.кв.; санвузол 2-2, пл. 6,5 м.кв.; кімната 2-3, пл. 14,0 м.кв.; кімната 2-4, пл. 15,2 м.кв.; кімната 2-5, пл. 18,7 м.кв.; кухня 2-6, пл. 16,2 м.кв. Квартира має загальну площу 74,1 м.кв., житлову площу 47,9 м.кв. До квартири відносяться: погріб «а1», сходи «а4», сарай Б-1, сарай В-1 та Ѕ огорожі «1». 25.08.2016 року державним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Мудрик О.Є. було проведено державну реєстрацію права приватної власності [PERSON] квартири [ADDRESS] (а.с. 56-57). Як вбачається з технічного паспорта на об`єкт нерухомого майна, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , [ADDRESS] під частиною будівлі «а1», відносить до вказаної квартири, яка на праві власності належить позивачці [PERSON] (а.с. 18-21). Таким чином, погріб «а1», який знаходиться в Будинковолодінні належить на праві приватної власності позивачки [PERSON] . Вищевказана обставина будь-якими доказами стороною відповідача не спростовані, при цьому, останній особисто визнав ту обставину, У свої позовній заяві позивачка зазначила, що відповідач [PERSON] , який є власником іншої частини Будинковолодіння квартири [ADDRESS] , самовільно заволодів більшою частиною (близько 2/3, ~ 5 м.кв.) погребу «а1», збудувавши стіну, яка стала розділяти підвальне приміщення, належне їй на праві власності в цілому, а також вказала, що внаслідок таких дій відповідача, вона позбавлена можливості коритуватися належним їй майном. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованою Законом від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 року) встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз вищенаведених норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Зазначене також узгоджується з нормами ст. ст. 3, 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України, згідно з якими кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1, п. 3 ч. 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, показаннями свідків. Так, під час розгляду справи було допитано свідків [PERSON] та [PERSON] . В судовому засіданні [PERSON] пояснила, що вона є рідною сестрою [PERSON] , а тому при купівлі останньою частини Будинковолодіння вона присутня була та разом з позивачкою оглядали дане нерухоме майна, в тому числі й спірне підвальне приміщення. Зазначила, що частина погребу «а1» фактично розташовується під належною [PERSON] квартирою та про дану обставину відповідачу відомо було зі слів попередньої власниці. Так, в період перебування сестри за межами України, відповідач самовільно відгородив частину належного позивачці погребу «а1». Оскільки, [PERSON] перебувала за кордоном, вона особисто, на підставі довіреності, зверталася до органів Національної поліції України з приводу самовільного захоплення спірного підвального приміщення. В судовому засіданні [PERSON] пояснив, що на момент придбання позивачкою [PERSON] він був особисто присутнім і особисто бачив розмір погребу «а1». У 2018 році, в період перебування позивачки за кордоном, йому зателефонувала родичка, яка проживала в належній [PERSON] квартирі та повідомила про самовільне захоплення частини спірного підвального приміщення відповідачем. Зазначив, що він особисто бачив змуровану останнім стіну, наявність якої значною мірою зменшило площу погребу. При цьому, як йому відомо, [PERSON] з приводу погребу «а1» ніколи до позивачки не звертався. Таким чином, суд вважає доведеним, що у [PERSON] існують перешкоди у користуванні погребом під частиною будівлі «а1», який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та належить позивачці на праві власності, і такі перешкоди виникли внаслідок самовільного встановлення [PERSON] мурованої стіни. Також суд приймає до уваги й ту обставину, що відповідачем не заперечується факт встановлення стіни у спірному підвальному приміщенні, а також те, що у нього відсутні будь-які дозвільні документи на встановлення такої. Судом також встановлено, що [PERSON] , яка діяла в інтересах та у якості представника [PERSON] було надіслано [PERSON] претензію від 02.04.2019 року з проханням повернути самовільно зайняту частину погребу, знісши змуровану стіну, яка відповідачем залишилася проігнорованою. Доказів іншого відповідачем [PERSON] суду не надано.. Враховуючи наведене вище суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача [PERSON] за власний рахунок демонтувати (знести) змуровану ним стіну у погребі «а1», який знаходиться за адресою: [ADDRESS] та належить на праві власності [PERSON] . Вирішуючи питання про встановлення відповідачу строку на проведення демонтажу стіни, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Статтею 129-1 Конституції України передбачено, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Так, нормами чинного законодавства України не передбачено встановлення строку на виконання рішення такого характеру, оскільки судове рішення в даній категорії справ є самостійною та достатньою підставою для усунення наявних перешкод, які чиняться позивачу з боку відповідача. У разі невиконання відповідачем покладеного судовим рішенням на нього зобов`язання в розумні строки після набрання ним законної сили, позивач не позбавлений змоги звернути рішення до примусового виконання. Згідно ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Частинами 3 та 4 ст. 137 ЦПК України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Як вбачається з наданого представником позивачки адвокатом Можайко І.О. вартості правничої допомоги як додадатку № 1 (невід`ємна частина) до Договору від 23.07.2019 року про надання правничої допомоги [PERSON] в межах даної судової справи, вартість надання послуг становить: 300 грн. (протягом процесу) ознайомлення зі справою, усне консультування; 500 грн. (1-2 робочих години) складення процесуальних документів; 400 грн. (1 засідання) представництво в суді; та ін. (а.с. 14-16). Факт сплати [PERSON] коштів в розмірі 1000 грн. підтверджується відповідною квитанцією до прибуткового касового ордера № 88 від 23.07.2019 року (а.с. 17). Суд вважає, що сплачені позивачкою кошти на професійну правничу допомоги, є співрозмірними з складністю справи та виконаних адвокатом робіт. Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Як вбачається з позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про зобов`язання усунути перешкоди у користуванні нерухомим майном, позивачка зазначила, що витрати на оплату послуг адвоката на представництво інтересів у суді, підготовку необхідних процесуальних документів, склали близько 1000 грн., які, за наслідками розгляду справи вона просить стягнути з відповідача. Отже, суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід також стягнути 1000 грн. витрат, понесених останньою за надання правничої допомоги. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судом встановлено, що позивач [PERSON] при зверненні до суду з даним позовом сплатила 768,40 грн. судового збору, а тому дана сума коштів також підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача. На підставі ст.ст. 15, 16, 319, 386, 391 ЦК України,

Outcome: partial