Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-14 00:00:00

23 грудня 2013 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про про встановлення постійного сервітуту, визначення обсягу прав щодо користування житловими та нежитловими приміщеннями квартири. 21 травня 2014 року позивач [PERSON] звернулася до суду з уточненим позовом до [PERSON], [PERSON] про встановлення постійного сервітуту, визначення обсягу прав щодо користування житловими та нежитловими приміщеннями квартири В обґрунтування своїх вимог позивач [PERSON] посилалася на те, що вона проживає в квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS]. В квартиру вона вселилася в 1993 році на правах члена сім'ї [PERSON]. Власником квартири був [PERSON], який помер [INFO]. Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 липня 2010 року за відповідачами [PERSON] та [PERSON] було визнано право власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS], в порядку спадкування за законом після [PERSON], померлого [INFO]. Вищезазначеним рішенням суду був також визнаний факт, який має юридичне значення, а саме, що вона, [PERSON] та [PERSON] з 01 січня 2005 року по [INFO] проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 червня 2011 року було відмовлено в задоволенні позову [PERSON], [PERSON] до неї, [PERSON] про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, скасування реєстрації та виселення. Позивач [PERSON] зазначила, іншого житла вона не має, зареєстрована в спірній квартирі, як колишній член сім'ї [PERSON], має право користування спірним житлом. В той же час, вона вважає, що судом повинен бути визначений обсяг її прав по користуванню спірною квартирою, судом може бути встановлений постійний сервітут щодо користування нею приміщеннями квартири. Встановлення постійного сервітуту потрібен їй на випадок продажу квартири відповідачами третім особам, оскільки для них також буде мати юридичну силу постійний сервітут щодо зазначеної квартири. Позивач зазначила, що можливо визначити їй в користування кімнату № 8 площею 11, 5 кв.м. в спірній квартирі, нежитлові приміщення: кухню, коридор, ванну кімнату, вбиральню, залишити в спільному користуванні її та відповідачів. В зв'язку з наведеним, посилаючись на вимоги ч.1 ст. 156 ЖК України, ч.1 ст. 401, , ч.2 ст. 402, ч.3 ст. 402, ч.1 ст. 405 ЦК України позивач [PERSON] просила суд: -встановити постійний сервітут на її користь щодо житлової квартири розташованої за адресою: [ADDRESS], яка належить на праві власності [PERSON] та [PERSON] для обмеження прав власників квартири по її користуванню та по користуванні нею частиною квартири; -визначити об'єм її прав по користуванню житловою квартирою розташованою за адресою: [ADDRESS], та визначити, що вона має право користування кімнатою, зазначеною в технічному паспорті квартири під №8 загальною площею 11,5 кв.м. та нежитловими приміщеннями: коридором кухнею, ванною кімнатою та вбиральнею В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник підтримали позов в повному обсязі, посилалися на підстави звернення до суду, викладені в позовній заяві, просили суд задовольнити вимоги. Відповідач [PERSON] та її представник в судовому засіданні позов не визнали, посилалися на те, що [PERSON] взагалі не має права користування спірним житлом. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про місце, дату і час розгляду справи належним чином повідомлений. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши надані сторонами докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 19 серпня 1997 року зареєстрована та проживає в квартирі, яка розташована за адресою: [ADDRESS], що підтверджується відміткою в паспорті громадянина України. У відповідності до ч.1 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, яке набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. 21 липня 2010 року Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області було винесене рішення у справі за позовом [PERSON], [PERSON] до Новомосковської міської ради, треті особи - Комунальне підприємство Новомосковське бюро технічної інвентаризації, Новомосковська міська державна нотаріальна контора, [PERSON], Житлово-будівельний кооператив «Славутич» про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування, за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа - Житлово-будівельний кооператив «Славутич» про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання права власності на частку у спільній сумісній власності. Рішенням суду від 21 липня 2010 року встановлено, що власником квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] був [PERSON], який помер [INFO]. Згідно до вищезазначеного рішення суду за відповідачами [PERSON] та [PERSON] було визнано право власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS], в порядку спадкування за законом після [PERSON], померлого [INFO], крім того, рішенням суду був також визнаний факт, який має юридичне значення, а саме, що [PERSON] та [PERSON] з 01 січня 2005 року по [INFO] проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Також, 20 червня 2011 року Апеляційним судом Дніпропетровської області було скасоване рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 лютого 2011 року у справі за позовом [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою., що втратила право користування житловим приміщенням, скасування реєстрації та виселення, в задоволенні позову [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про визнання такою, що втратила право користування житловим приміщенням, скасування реєстрації та виселення - відмовлено. Таким чином, не підлягає доказуванню обставини, встановлені судовими рішеннями у цивільних справах, зазначених вище, а саме, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] є власниками квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], в порядку спадкування за законом після [PERSON], померлого [INFO], а також те, що [PERSON] вселилася в спірне житло як член сім'ї колишнього власника квартири - [PERSON], померлого [INFO]. Судом встановлено, що підтверджується технічним паспортом, що спірна квартира має житлову площу 39,6 кв.м., складається з жилої кімнати № 4 площею 19,8 кв.м.; жилої кімнати № 5 площею 8,30 кв.м.; жилої кімнати № 8 площею 11,5 кв.м., балкону (лоджії), кухні, коридору, ванної кімнати, вбиральні, вбудованої шафи. У відповідності до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Позивач [PERSON] в позові, на обґрунтування вимог, посилалася на ч. 1 ст. 156 ЖК України, відповідно до якої, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Суд приходить до переконання, що посилання позивача ч. 1 ст. 156 ЖК України є безпідставним, оскільки, зазначена норма закону регламентує відносини власника (власників) жилого будинку (квартири), а [PERSON] не є членом сім'ї відповідачів [PERSON] або [PERSON] У відповідності до ст. 395 ЦК України, речовими правами на чуже майно є: 2) право користування (сервітут). Згідно до вимог ч.1 ст. 401 ЦК України, право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. На підставі ч.1 ст. 402 ЦК України, сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Згідно до ч.3 ст. 402 ЦК України, у разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту. У відповідності до ст. 403 ЦК України, 1. Сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. 3.Особа, яка користується сервітутом, зобов'язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду. 4. Сервітут не підлягає відчуженню. 5. Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном. 6. Сервітут зберігає чинність у разі переходу до інших осіб права власності на майно, щодо якого він встановлений. Як зазначалося вище, позивач [PERSON] в позові, крім іншого, просила встановити на її користь сервітут щодо спільного майна для обмеження прав власників квартири по її користуванню. Суд приходить до переконання, що зазначені вимоги не підлягають задоволенню, оскільки, відповідно до вищенаведених судом норм Цивільного кодексу України, сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном і не обмежує, тобто не позбавляє власника майна, щодо якого встановлений сервітут, права володіння, користування та розпоряджання цим майном. В зв'язку з наведеним, відповідачі [PERSON] та [PERSON], як власники нерухомого майна, мають право володіти, користуватися та розпоряджатися спірним майно. На обґрунтування позову [PERSON] посилалася також на вимоги ч.1 ст. 405 ЖК України, у відповідності до якої, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Суд приходить до переконання, що посилання позивача на норми ч.1 ст. 405 ЖК України є безпідставними, оскільки, як встановлено судом, вона не членом сім'ї власників житла - відповідачів [PERSON] або [PERSON] У відповідності до ч.3 ст. 404 ЦК України, право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). В той же час, як зазначалося судом, у відповідності до ч.1 ст. 402 ЦК України, сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Суд приходить до переконання, що підстав для встановлення сервітуту щодо спірної квартири немає, оскільки право користування (сервітут) осіб, які не є власниками житлових приміщень щодо користування житловими приміщеннями встановлено законом - нормами Житлового Кодексу України. В зв'язку з наведеним, в задоволенні позовних вимог належить відмовити. Враховуючи вищевикладене і

Outcome: dismissed