Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-27 00:00:00

23.11.2018 року представник позивача [PERSON] - [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , треті особи [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання за [PERSON] права власності на 93/200 частки житлового будинку [ADDRESS] . В обґрунтування позову представник позивача зазначила, що [INFO] [PERSON] та її дочка - відповідач [PERSON] в порядку приватизації набули право власності на квартиру [ADDRESS] . В цілому вказаний будинок є житловим двором, в якому розташовані квартири з прилеглими господарськими будівлями (сараями, гаражами, майстернями). Відповідно до технічного паспорту від 15.10.2007 року належне сторонам на праві власності нерухоме майно, складалося з квартири та службової будівлі - самовільно побудованої майстерня літ.«З» загальною площею 30,9 кв. м. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 27.03.2008р. за позивачем та [PERSON] , було визнано право власності на зазначену нежитлову будівлю майстерні літ. .«З» В 2009 році [PERSON] спільно з [PERSON] , за згодою сусідів, було прийнято рішення про спільне будівництво у дворі будинку, на місці майстерні літ.«З» та гаражу, належного на праві власності [PERSON] - житлового будинку. При цьому, з [PERSON] було досягнуто домовленості, про передачу йому у власність одного з гаражів, які будуть побудовані на першому поверсі будинку. Враховуючи, що [PERSON] мала власну сім`ю - чоловіка відповідача [PERSON] та доньку, будувати новий будинок вирішили на два однакових, але відокремлених приміщенння (квартири) для проживання [PERSON] та сім`ї відповідачів. Враховуючи, що на той час позивач фактично постійно проживала та працювала за кордоном, то за домовленістю із відповідачкою [PERSON] , дії пов`язані з оформленням дозвільної документації, та в подальшому державної реєстрації права власності на новостворене майно, відповідач мала здійснювати самостійно, однак за погодженням із [PERSON] .. Одночасно, за домовленістю з відповідачкою [PERSON] , фінансування будівництва мало здійснюватися ними сумісно в рівних долях, з подальшим оформленням права власності на новостворене майно у рівних частках та фактичним отриманням для проживання однієї з двох квартир. На виконання вказаної домовленості позивач здійснила витрати на будівництво в загальній сумі 437904,66 грн. З урахуванням зазначених обставин між позивачем та [PERSON] було укладено усний договір про спільну діяльність, з урахуванням приписів ст..1130 ЦК України, направлену на досягнення спільної мети - будівництва житлового будинку для спільного проживання. Таким чином, в результаті спільної діяльності [PERSON] та [PERSON] було збудовано триповерховий житловий будинок. На другому та третьому поверсі якого розташовані дві відокремлені квартири площею по 83,5 кв.м. В подальшому, 04.12.2011 року відповідач [PERSON] оформила на своє ім`я свідоцтво про право власності на нерухоме майно - житловий будинок [ADDRESS] , загальною площею 253,4 кв. м.. На виконання домовленості з [PERSON] , за договором купівлі-продажу від 05.04.2012 року, [PERSON] передала йому у власність один з гаражів, розташованих на першому поверсі будинку, що складав 7/100 часток будинку [ADDRESS] . Таким чином, позивача та відповідачки [PERSON] долі у праві власності на спірний будинок є рівними, та становлять 93/200 часток за кожною. При цьому, частка [PERSON] є спільним майном набутим під час шлюбу з [PERSON] , з урахуванням приписів ст..65 СК України, оскільки, укладаючи з позивачкою усний договір про спільну діяльність [PERSON] , перебуваючи у зареєстрованому шлюбові з [PERSON] , діяла в інтересах сім`ї 23.08.2013 року [PERSON] була зареєстрована у спірному будинку, у квартирі на третьому поверсі зберігаються її особисті речі, а також меблі та сантехніка, яку вона придбала в Італії для облаштування належної їй квартири, з урахуванням чого, житловий будинок [ADDRESS] є її постіним місцем проживання. У 2017 році [PERSON] приїхала до м.Миколаєва, з метою здійснити оформлення свого права власності на частку у спірному житлового будинку, однак чоловік її доньки, відповідач [PERSON] не надав своєї згоди на укладення нотаріальної угоди. За таких обставин позивач позбавлена можливості оформити своє право власності на належні їй 93/200 частки житлового будинку в позасудовому порядку, що і послужило підставою для її звернення до суду з вказаним позовом. 13.05.2019 року представник відповідача [PERSON] - адвокат Туманова О.В. надала до суду відзив, яким просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. В обґрунтування своєї позиції зазначила, що позивачем не надано будь-яких доказів на підтвердження укладення між нею та відповідачами договору на сумісну діяльність, в розумінні положень ст..ст.1130,1131 ЦК України, та будь-яких доказів на підтвердження здійснення нею грошових внесків у будівництво спірного житлового будинку. Одночасно посилалася на пропуск [PERSON] строку позовної давності для звернення із зазначеним позовом до суду, оскільки спірний будинок було здано в експлуатацію у 2011 році, з вказаним позовом [PERSON] звернулася до суду лише у 2018 році. Одночасно зазначила, що на теперішній час у провадженні Заводського районного суду м.Миколаєва перебуває цивільна справа №487/7828/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного мацна подружжя, об`єктом якого є, зокрема і спірний будинок. Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили про їх задоволення. Підтвердили фактичні обставини, викладені у позовній заяві. Відповідач [PERSON] та її представник в судовому засіданні позовні вимоги визнали у повному обсязі. Підтвердили фактичні обставини зазначені [PERSON] у позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, у повному обсязі. Зазначив, що спірний будинок було побудовано за кошти їх сім`ї з [PERSON] , які складалися як з їх особистих коштів, так і з коштів, які було надано його батьками, зокрема від продажу, належної його матері на праві власності квартири. Стверджував, що житловий будинок було побудовано для проживання їх сім`ї, окрему квартиру на третьому поверсі, ними було облаштовано, з урахуванням інтересів їх доньки. Представник відповідача в судовому засіданні в задоволенні заявлених позовних вимог просила відмовити з огляду на обставини викладені у відзиві на позовну заяву. Треті особи [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в судовому засіданні просили позовні вимоги [PERSON] задовольнити. Суд, заслухавши пояснення сторін, третіх осіб та свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , дослідивши подані сторонами письмові докази, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення справи по суті, приходить до наступного. Так, судом встановлено, що 02.08.2004 року позивач [PERSON] та її донька [PERSON] , в порядку приватизації набули право спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS] , по 1/2 частці кожна, що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло виданим Фондом комунальної власності міської ради 03.08.2004 року на підставі розпорядження №2317-р від 02.08.2004 року. Відповідно до технічного паспорту від 15.10.2007 року, до вказаної квартири відносилася службова будівля - самовільно побудована в 2007 році майстерня літ. «З», загальною площею 30,9 кв. м. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 27.03.2008 року у справі №2-2292/2008 за [PERSON] та [PERSON] було визнано право власності на майстерню літ. «З», загальною площею 30,9 кв. м., розташовану по [ADDRESS] . У 2009 році на замовлення відповідачки [PERSON] було виготовлено проект 2-х поверхового житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Згідно пояснень учасників справи будівництво вказаного житлового будинку здійснювалось на місці майстерні, яку було демонтовано, а також гаражу, який належав на праві власності [PERSON] . Зазначене підтверджується і проектом будівництва, згідно якого будівництво здійснюється на ділянці, де знаходиться сарай замовника, який підлягає демонтажу. Рішенням Виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 28 травня 2010 року №759 житловому будинку по [ADDRESS] , який належить [PERSON] , надано нову адресу: [ADDRESS] . 04.12.2011 року відповідачка [PERSON] отримала на своє ім`я свідоцтво про право власності на нерухоме майно - житловий будинок загальною площею 253,4 кв. м, розташований за адресою: [ADDRESS] . Також судом встановлено, що [PERSON] з 25.10.2003 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 19.03.2018 року шлюб між ними розірвано. При зверненні до суду з зазначеним позовом, [PERSON] посилалася на укладення між нею та відповідачкою [PERSON] в усній формі Договору про спільну діяльність для досягнення мети з будівництва житлового будинку. Та на підтвердження умов виконання якої надала суду розписки складені [PERSON] стосовно отримання нею від неї (позивача) грошових коштів на будівництво будинку - 11.09.2009 року у розмірі 7000 євро, 24.08.2010 року - у розмірі 22500 євро та 8700 доларів США. За положеннями ст..4 ч.1 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до положень ст..5 ч.1 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб. Права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом чи договором. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні ( ст.263 ЦПК України). Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України). Так, ч. 1 ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до положень ст.. 331 ЦК України, право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. З урахуванням положення ст.. 328 ЦК України, суд при їх застосуванні повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, чи у який передбачений законом спосіб позивач набула права власності, та чи підлягає воно захисту, у спосіб визначений та заявлений [PERSON] .. За приписами ст.1130 ЦК України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов`язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об`єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об`єднання вкладів учасників. За приписами ст..1131 ЦК України договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі. Умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності. Положеннями ст. 1133 ЦК України передбачено, що вкладом учасника вважається все те, що він вносить у спільну діяльність (спільне майно), в тому числі грошові кошти, інше майно, професійні та інші знання, навички та вміння, а також ділова репутація та ділові зв`язки. Вклади учасників вважаються рівними за вартістю, якщо інше не випливає із договору простого товариства або фактичних обставин. Грошова оцінка вкладу учасника провадиться за погодженням між учасниками. Відповідно до ч.1 ст. 1134 ЦК України внесене учасниками майно, яким вони володіли на праві власності, а також вироблена у результаті спільної діяльності продукція та одержані від такої діяльності плоди і доходи є спільною частковою власністю учасників, якщо інше не встановлено договором простого товариства або законом. Внесене учасниками майно, яким вони володіли на підставах інших, ніж право власності, використовується в інтересах усіх учасників і є їхнім спільним майном. Таким чином, за договором про спільну діяльність кожен з учасників вносить свій вклад (внесок) для досягнення спільної мети, яким можуть бути грошові кошти. При цьому у договорі має бути визначеним розмір внеску даного учасника та розмір його частки в збудованому об`єкті нерухомості (у відсотках). Положеннями п. 3 ч.1 ст. 208 ЦК України передбачають обов`язкову письмову форму правочинів фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. За положеннями ч.ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. З урахуванням встановлених обставин, справи, той факт, що [PERSON] набула у власність спірний житловий будинок за час перебування у шлюбі з [PERSON] , він є спільним майном подружжя. Спір про поділ якого на даний час перебуває на розгляді Заводського районного суду м.Миколаєва (справа №487/2858/18. При цьому, співвласником житлового будинку [PERSON] оспорюється факт вчинення правочину, на існування якого посилається [PERSON] . Таким чином, за правилами ст..218 ЦК України, позивач, на підтвердження факту існування даної угоди, яка, за положеннями закону підлягає укладенню у письмовій формі, крім показів свідків, має надати суду належні та допустимі докази, в розумінні положень ст..ст.77-79 ЦПК України, письмові або інші докази. Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 ст.13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Частиною 1 ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Так на підтвердження заявлених [PERSON] вимог, судом були заслухані покази свідка [PERSON] , який зазначив, що в 2008 році, у [PERSON] за договором позики брав у борг 1500 Євро. В 2010 році, за домовленістю з позивачкою, в рахунок боргу, він виконував роботи по будівництву спірного будинку. Стверджував, що будівництво здійснювалося за спільні кошти [PERSON] та [PERSON] , та квартира на третьому поверсі будинку мала перейти у власність позивачки. Крім цього, судом було досліджено письмову заяву [PERSON] , у якій вона зазначила, що 11.09.2009 року, за проханням [PERSON] передавала [PERSON] грошові кошти у розмірі 7000 доларів США. При цьому позивач пояснювала, що вказані гроші передає донці на будівництво будинку. Також позивачем суду було надано копію Розписки, складеної [PERSON] 11.09.2009 року про отримання від [PERSON] грошових коштів, переданих [PERSON] у розмірі 7000 доларів США, з зазначенням, що вказані грошові кошти передаються для будівництва будинку. Та копію розписки складеної [PERSON] 24.08.2010 року про отримання нею від [PERSON] 22500 Євро та 8700 Доларів США, з зазначенням що вказані грошові кошти вона отримала для будівництва будинку. Оцінюючи вищезазначені докази, з урахуванням приписів ст..89 ЦПК України, суд дійшов висновку, що вони не є достовірними та достатніми на підтвердження факту укладення між позивачем та відповідачем [PERSON] договору про спільну діяльність та підтвердження розміру частки [PERSON] у збудованому об`єкті нерухомості. Надані позивачем розписки, як і посилання на належність їй на праві власності майстерні, на місці якої було збудовано житловий будинок, підтверджують лише факт передачі відповідачу грошових коштів для будівництва будинку, однак не свідчить про спільні дії для досягнення певної мети, а саме будівництва житлового будинку за адресою [ADDRESS] . При цьому, суд також приймає до уваги, той факт, що відповідно до пояснень відповідача [PERSON] , його батьки також надавали грошові кошти для будівництва будинку для їх сім`ї з [PERSON] та їх неповнолітньої доньки. Твердження відповідача у цій частині також знайшли підтвердження показами допитаних у судовому засіданні свідків [PERSON] та [PERSON] . Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] , пояснив, що ним було виконано Технічний проект спірного житлового будинку на замовлення [PERSON] . При цьому всі перемовини щодо проектування будинку, він проводив з [PERSON] , який і здійснював оплату виконаних робіт. При цьому, проект було розроблено з урахуванням того, що за поясненнями відповідача, будинок будується для проживання подружжя [PERSON] та їх неповнолітньої доньки. З урахуванням встановлених обставин справи, за результатом оцінки наданих сторонами доказів, в контексті вищезазначених правових норм, суд приходить до висновку, що у задоволенні заявлених [PERSON] позовних вимог, слід відмовити за необґрунтованістю, що є окремою підставою для відмови у позові, та виключає застосування заяви представника відповідача [PERSON] .Спро сплив позовної давності.

Outcome: dismissed