Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-23 00:00:00

23.07.2018 року [PERSON] звернулась до Комінтернівського районного суду м. Харкова з позовною заявою до [PERSON], третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про позбавлення батьківських прав відповідача відносно [PERSON], [INFO]. В обґрунтування позовних вимог позивач посилалася на те, що з відповідачем з червня 2016 року проживали однією сім»єю без реєстрації шлюбу. Проживали в квартирі [ADDRESS]. Вказана квартира належить відповідачу, його сестрі та їх матері. В вересні 2016 року відповідач поїхав до Москви на заробітки, а в жовтні 2016 року до нього поїхала позивач. Між ними були добрі стосунки та після повернення в Харків планували зареєструвати шлюб. [INFO] року в них народився син - [PERSON]. Після народження сина стосунки між ними зіпсувались. Відповідач допомоги по догляду за дитиною не надавав, тривалий час відмовлявся реєструвати дитину, лише 29.09.2017 року було отримано свідоцтво про встановлення батьківства та про народження дитини. З жовтня 2017 року відповідач став проживати окремо, навідувався лише двічі на тиждень. В грудні 2017 року відповідач повідомив, що домовився про оренду житла в Харкові та орендував мікроавтобус до Харкова. Приїхавши до Харкова відповідач зрозуміла, що квартира, яку орендував відповідач, непридатна для проживання та орендна плата за неї не внесена. Позивач йому зателефонувала та він дозволив поїхати до його сестри та пожити там деякий час, поки позивач не знайде собі житло. 27 грудня 2017 року позивачу зателефонував відповідач та сказав покинути квартиру сестри. Батьки забрали її з дитиною до себе у с. Роздолівка. Після переїзду з Москви в Харків дитина захворіла. 02.01.2018 року вона та дитина були госпіталізовані до КЗОЗ «Бахмутська центральна районна лікарня»: хвороба сина була пов»язана зі стресом та переохолодженням. На стаціонарному лікуванні перебували два тижні. За цей час батько здоров»ям дитини не цікавився, матеріальної допомоги не надавав. Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької Області від 27.03.2018 року з [PERSON] стягнуто аліменти на сина, які він не сплачує. Відповідач своїх батьківських обов'язків по вихованню та утриманню дитини не виконує, у зв'язку з чим вона звернулась до суду з даним позовом. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 13.09.2018 року відкрито провадження по даній справі та її розгляд призначено за правилами загального позовного провадження, у підготовче засідання. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 19.12.2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивачем до суду подана заява про розгляд справи без її участі позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що він дійсно проживав з [PERSON] без реєстрації шлюбу. В вересні 2016 року він поїхав на заробітки до Москви, згодом до нього приїхала позивач. Позивач не працювала жодного дня за весь час їх спільного проживання, також він винаймав квартиру та ніс всі витрати по утриманню сім»ї. Після народження сина їх стосунки з позивачем зіпсувалися. У нього було багато роботи, він приходив додому пізно. Все необхідне для забезпечення життя та харчування позивача та сина купував він. Коли він приходив з роботи раніше, то завжди ходив з сином гуляти. Від реєстрації сина він ніколи не відмовлявся. Вдома постійно були сварки, та в жовтні він не витримав та пішов жити окремо, продовживши винаймати квартиру для позивача та сина. Коли їх стосунки зіпсувалися геть, він запропонував позивачу повернутися до України. Оскільки позивач мала багато речей, саме тому він найняв мікроавтобус, та оплатив його. За весь час поїздки він часто телефонував позивачу, та вона казала, що син спить і все добре. Він дійсно попросив сестру щоб позивач та дитина пожили декілька днів у неї. Але ці дні затягнулись на три тижні. Ганебне ставлення до його рідних змусило його попросити залишити квартиру сестри. Після їх від»їзду він постійно дзвонив позивачу, писав в мережі Інтернет, але слухавку ніхто не брав та на повідомлення не відповідали. На прохання показати сина та сказати як він, почув негативну відповідь. Після отримання рішення про стягнення аліментів, він відразу направив кошти з січня місяця поштовим відправленням до с. Роздолівка, але позивач отримала кошти лише через місяць. На даний час аліменти ним виплачені по вересень місяць, заборгованості не має. В серпні місяці мати відповідача направила на день народження [PERSON] посилку, однак позивач її не отримала. [PERSON] перешкоджає йому піклуватися про сина, не показує його, не отримує посилки. Приїхати до сина на даний час він не може, оскільки перебуває в іншій державі, щоб заробляти гроші та платити аліменти. Щодо реєстрації сина він ніколи не заперечував. Вважає позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Представник третьої особи Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив. Представник третьої особи Служба у справах дітей Соледарської міської ради подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до висновку про відмову в задоволенні позову виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідного до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.4 ст.77 ЦПК України суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Судом встановлено, що сторони з червня 2016 року перебували у фактичних шлюбних відносинах. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] батьками малолітнього [PERSON], [INFO] зазначені сторони по справі - [PERSON] та [PERSON] (а.с.8). Як вбачається з свідоцтва про встановлення батьківства серії [NUMBER] [PERSON], [INFO] визнаний батьком дитини [PERSON], [INFO], з присвоєнням прізвища дитині «[PERSON]» (а.с. 7). Згідно з акту встановлення факту проживання від 03.12.2018 року, [PERSON] разом з сином [PERSON], [INFO] постійно проживають за адресою: [ADDRESS] з 31.12.2017 року по теперішній час (а.с.99). Як вбачається з довідки МОЗУ КЗОЗ «Бахмутська центральна районна лікарня» від 19.06.2018 року №3330, дитина [PERSON] проходив стаціонарне лікування в педіатричному відділенні лікарні в період з 02.01.2018 по 11.01.2018 з діагнозом ГРВІ, синдром збудливості, тимомегалія ІІ ступеню, анемія не уточнена. Дитина перебувала на стаціонарному лікуванні разом з матір»ю. Батько станом здоров»я дитини не цікавився, до відділення не приходив (а.с.33). Суд не приймає до уваги висновок лікаря, що батько станом здоров»я дитини не цікавився, адже сам факт того, що матір відвідує лікаря не може свідчити про відсутність інтересу батька дитини до її виховання та здоров»я; а також не приймає доводи позивача, стосовно того, що батько дитини поставив під загрозу її здоров»я, оскільки доказів цього до суду не надано. Надано тільки довідку лікаря, яка вказує лише на хвороби дитини, а не на вину батька в їх виникненні. Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 27.03.2018 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], аліменти у розмірі 1492,00 грн., що підлягає індексації відповідно до закону, щомісячно, починаючи з 11.01.2018 року до досягнення дитиною повноліття. Видано виконавчий лист (а.с.25). Суд критично оцінює пояснення позивача стосовно того, що відповідач не сплачує аліменти та має заборгованість з їх сплати, оскільки до відзиву від 08.10.2018 року відповідачем додано квитанції, з яких вбачається що з січня по вересень 2018 року аліменти ним перераховано на адресу [PERSON] у с. Роздолівка на загальну суму 18000,00 грн. (а.с.49-58). Згідно висновку органу опіки та піклування виконкому Соледарської міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] у відношенні сина [PERSON], [INFO] від 01.04.2019 року, вважає за доцільне позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно сина [PERSON], [INFO] Відповідно до ч.3 ст.9 Конвенції про права дитини, дитина яка не проживає з одним чи обома батьками, має право підтримувати на регулярній основі особисті і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Частинами 1-3 статті 150 СК України встановлено, що батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Частинами 1-2, 4 ст. 155 СК України закріплено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Згідно до ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним. В матеріалах справи наявна нотаріально посвідчена згода серії 77 А В 7608625 від 23.10.2018 року, згідно якої [PERSON] дав згоду на постійну реєстрацію за місцем проживання його неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO], на житлову площу матері - [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с.68). [PERSON] з дитиною не спілкується у зв'язку із тим, що є перешкоди із боку матері, вихованням не займається у зв'язку із тим, що дитина проживає в іншій державі. Аліменти справно платить та погашає заборгованість. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконання ним батьківських обов'язків. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст.166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. У Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківський прав» від 30 березня 2007 року зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року встановлено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ч. 4 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (ч. 5 ст. 19 СК України). При цьому суд може не погодитися із висновком органу опіки та піклування, оскільки він є недостатньо обґрунтованим і суперечить інтересам дитини (ч. 6 ст. 19 СК України). Окрім того, матеріали справи не містять негативної характеристики, докази винної поведінки відповідача та умисного ухилення його від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Крім того, практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. При вирішення питання про позбавлення батьківських прав [PERSON], відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України, судом враховано позицію Верховного Суду, викладену у постанові №631/2406/15-ц від 13.03.2019. У відповідності до приписів ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В порушення зазначених вимог позивачем не надано належних та допустимих доказів винної поведінки відповідача щодо умисного злісного ухилення від виконання батьківських обов'язків. Також позивачем не доведено, в чому будуть полягати позитивні зміни в житті дитини в разі застосування до відповідача такого крайнього заходу впливу як позбавлення батьківських прав. Проаналізувавши всі надані докази по справі у їх сукупності, виходячи із конкретних обставин даної справи, суд дійшов висновку, що позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно малолітньої дитини [PERSON], не буде відповідати меті такого заходу: захисту інтересів дитини та стимулювання батьком щодо належного виконання своїх обов'язків. Разом з тим, судом встановлено, що відповідачу необхідно приймати більш активну участь у вихованні та утриманні дитини. Суд вважає, що сам факт звернення позивача до суду з позовом про позбавлення батьківських прав, є достатнім стимулюючим заходом щодо спонукання відповідача змінити ставлення до виховання дитини, піклування про її фізичний і духовний розвиток. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed