Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-08 00:00:00

24.032020 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості. У позовній заяві позивач посилається на те, що 19.05.2015 року між сторонами укладено договір позики, відповідно до п. 1 якого позивач передав у власність відповідача гроші в сумі 50 000 доларів США, яку останні зобов`язався повернути не пізніше 01.01.2020 року. У визначений строк кошти повернуті не були. Станом на день звернення до суду відповідач своє зобов`язання по поверненню грошових коштів так і не виконав. У зв`язку з чим, просить стягнути з відповідача заборгованість за договором позики від 19.05.2019 року у розмірі 50 316 доларів США 43 цента, що складається з: 50 000 доларів США - основного боргу; 316 доларів США 43 цента - 3 % річних. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 26.03.2020 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче засідання. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 27.04.2020 року відкладено підготовче засідання. Протокольною ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 18.05.2020 року [PERSON] залучено до участі у справ в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 23.06..2020 року відмовлено в задоволенні клопотання про призначення експертизи, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити. Відповідач та його представник у судовому засіданні позов визнали, не заперечували щодо задоволення його вимог. Третя особа та її представник у судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Причини неявки суду не повідомили, жодних клопотань не подавали. Враховуючи, що [PERSON] залучена до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, та наявність її письмових пояснень у матеріалах справи, суд з`ясувавши думку сторін про можливість розгляду справи за участю тих осіб, що з`явилися, визнає причини неявки до суду третьої особи та її представника неповажними та вважає за можливе розглянути справу без їх участі. З наданих [PERSON] письмових пояснень вбачається, що 22.04.2011 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, за період якого народилося двоє дітей. Сімейне життя не склалося та на даний час триває судовий процес про розірвання шлюбу. За період шлюбу було набуте спільне майно, у тому числі і квартира [ADDRESS] , яка була придбана за спільні кошти подружжя, а не за кошти, взяті відповідачем в борг у [PERSON] . Вважає, що договір складено не в дату його підписання, а пізніше з метою встановлення в судовому порядку обставин, за допомогою яких можна буде вплинути на вирішення спору щодо поділу спільного майна подружжя. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Предметом позову є невиконання умов договору та стягнення коштів, а не оспорювання укладення договору чи його дійсність. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно з ч. 1, 2 ст. 207 цього Кодексу правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Судом встановлено, що 19.05.2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики (а.с. 8-9). Відповідно до умов договору позичкодавець передав у власність позичальникові, а позичальник отримав гроші від позичкодавця в сумі 50 000 доларів США та зобов`язався повернути їх не пізніше 01.01.2020 року. Згідно з умовами п.п. 2,3 договору позика отримана позичальником з метою інвестування об`єкта нерухомості та подальшого отримання у власність однокімнатної квартири [ADDRESS] , та не може бути використана в інших цілях. Втім, спосіб використання позичених коштів та спрямування їх на ті чи інше цілі не впливає на сутність зобов`язань за договором позики, т. я. дотримання чи недотримання цих умов не тягне за собою ніяких правових наслідків, а тому не є предметом даного спору і дослідження таких обставин в даному провадженні неможливе, оскільки складають іншій предмет спору за інших правовідносин, відносно якого вимоги сторонами не заявлялись. Так, відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Пунктом 5 вказаного договору визначено, що підтвердженням отримання позики позичальником є його підпис на договорі. Таким чином, факт отримання відповідачем коштів підтверджується підписом у договорі від 19.05.2015 року та визнано в судовому засіданні сторонами. Згідно положень ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Відповідно до ст. 509 цього Кодексу зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Разом з тим, з позовної заяви вбачається, а відповідачем не заперечується, що у визначений в договорі строк останній кошти не повернув. Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 610 цього Кодексу порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Вбачається, що сторонами в договорі позики визначено боргове зобов`язання в іноземній валюті. Нормами ст.ст. 524, 533 ЦК України визначено, зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті, однак грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях, яка як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Разом з тим, відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Такі висновки зроблені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 року (справа № 373/2054/16-ц). Тлумачення ч. 1 ст. 1046, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України дозволяє стверджувати, що стягнення боргу за договором позики в іноземній валюті не забороняється. Більше того, цивільним законодавством покладається обов`язок на позичальника повернути те, що він отримав на підставі договору позики, тому належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Положеннями ст.ст. 625, 629 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Враховуючи викладено, суд приходить до висновку, що з відповідача підлягає стягнення грошових коштів у розмірі 50 000 доларів США. Крім цього, ст. 625 ЦК України також передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У своїй постанові від 16.01.2019 року (справа № 373/2054/16-ц) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Таким чином, стягненню з відповідача підлягають нараховані три проценти річних за період з 02.01.2020 року по 18.03.2020 року в розмірі 316 доларів США 43 цента. З огляду на наведене, позовна заява підлягає задоволенню. З урахуванням задоволення позову відповідно до ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідача також підлягає судовий збір у розмірі 10 510 грн., сплачений позивачем при зверненні до суду.

Outcome: approved