Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-08 00:00:00

23 листопада 2016 року [PERSON] звернулась до Слов'янського міськрайонного суду Донецької області із позовом до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий в'їзд та виїзд в район проведення антитерористичної операції на неконтрольовану територію України неповнолітньої дитини без згоди батька. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що вона з 29 квітня 1987 року по 04 травня 2012 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] Цей шлюб було розірвано рішенням Центрально - Міського районного суду м. Горлівки Донецької області. Від спільного шлюбу мають доньку [PERSON], [INFO], яка проживає із позивачкою та знаходиться на її утриманні. Позивачка зазначає, що на теперішній час, у зв'язку з проведенням антитерористичної операції у місті Горлівка, вони з донькою проживають у місті Слов'янську за адресою: [ADDRESS]. Однак вимушені періодично виїжджати до Горлівки за речами, наглядати за квартирою, відвідувати матір позивачки, відвідувати старшу вагітну доньку позивачки - [PERSON] та інше. Зазначає, що телефонувала відповідачеві та просила його надати згоду на виїзд та в'їзд в зону АТО, але відповідач відмовив їй цьому, посилаючись на те, що це для нього зайвий клопіт. Раніше відповідач вже двічі надавав заяви про згоду на багаторазові тимчасові поїздки з окупованої території України на територію України та з території України до тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, першу заяву - 04 серпня 2015 року, другу заяву - 12 листопада 2015 року, термін дії якої закінчився 12 листопада 2016 року. З огляду на викладене, просила суд, надати дозвіл [PERSON] на багаторазові тимчасові поїздки з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції на територію України а також з території України до тимчасово окупованої території України( саме до Горлівки) у супроводі матері [PERSON] без згоди батька [PERSON], на період до досягнення дитиною повноліття, а саме до [INFO] від набрання рішенням суду законної сили. Позивачка [PERSON] будучи належним чином повідомленою про місце, дату та час розгляду справи, у судове засідання не з'явилась, надала суду письмову заяву з проханням розгляд справи проводити у її відсутності, позов задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, подав до суду заяву з проханням розгляд справи проводити у його відсутності. В заяві зазначив, що дає згоду на вивіз та виїзд в зону АТО його доньки [PERSON], [INFO] у супроводі матері [PERSON] на строк до [INFO], тобто, до досягнення донькою 16 річного віку. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду на такі встановлені у судовому засіданні обставини та відповідні ним норми чинного законодавства. В судовому засіданні встановлено, що згідно із свідоцтвом про народження [NUMBER], [PERSON] народилася [INFO] у м. Горлівка Донецької області. Матір'ю дівчинки записана [PERSON], батьком - [PERSON]. Відповідно до довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, зареєстроване місце проживання позивачки [PERSON] є: [ADDRESS]. Фактичним місцем проживання є: [ADDRESS] , у відомостях щодо малолітніх, неповнолітніх осіб, які перемістилися разом із [PERSON] значиться [PERSON], [INFO] . Згідно із технічним паспортом на квартиру [NUMBER], позивачка [PERSON], є співвласницею [ADDRESS] Вказана обставина також підтверджується довідкою про склад сім'ї № 1371. Вказані обставини сторонами не оспорюються, ними визнаються. Крім того, що зазначені обставини сторонами визнаються, вони підтверджуються матеріалами справи, їх визнання відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи і інтереси інших осіб, тому підстав для відмови у прийнятті визнання відповідачем позову суд не вбачає. У зв'язку з цим, судом відповідно до ст. 61 ЦПК України, визнані вказані обставини такими, що не підлягають доказуванню. Згідно абз. 2 частини 3 статті 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну і оформлення документів для зарубіжних поїздок визначається Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року. Відповідно до п.2 частини 2 статті 4 вказаного Закону України за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно із п.2 статті 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16- річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків здійснюється у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Метою виїзду на тимчасово неконтрольовану Українською владою територію через лінію зіткнення у межах Донецької області до міста Горлівка Донецької області, із неповнолітньою дитиною позивачка зазначила наявністю родичів на вказаній території та бажання їх відвідувати. Крім того, зазначила, що має у власності нерухоме майно у м. Горлівці. Суд зазначає, що така необхідність з часом може відпасти, а тому її існування має супроводжуватися розумними термінами, у зв'язку із чим, суд вважає за необхідне частково задовольнити позовні вимоги [PERSON], надати їй дозвіл на тимчасовий виїзд з неповнолітньою дитиною [PERSON] без згоди та супроводу його батька [PERSON] до тимчасово неконтрольованої Українською владою території через лінію зіткнення у межах Донецької області до міста Горлівки Донецької області на строк з моменту набрання даним рішенням законної сили до 01 вересня 2017 року включно. За приписами п. 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року передбачається, що «…малолітнє дитя не повинне, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучений зі своєю матір'ю». Згідно із ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до положень статей 10 та 11 ЦПК України цивільне судочинство в Україні здійснюється на засадах змагальності сторін та диспозитивності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Принцип 7 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року передбачає безумовний пріоритет інтересів дитини для тих, на кому лежить відповідальність за її освіту і виховання. Оскільки сторони однією сім'єю не проживають і фактичне місце проживання доньки на даний час є разом із позивачкою, то вона повинна постійно доглядати дитину, піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, як це і передбачено положеннями статті 150 Сімейного кодексу України. Аналізуючи встановлені фактичні обставини по справі і надані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги є обґрунтованими, оскільки інтереси позивачки повністю відповідають інтересам її неповнолітньої доньки. Оскільки батько дитини - відповідач [PERSON] добровільно не бажає надати дозвіл на оформлення відповідних документів та виїзд дитини, суд вважає за необхідне частково задовольнити позовні вимоги [PERSON] Суд вважає, що зазначений виїзд до тимчасово неконтрольованої Українською владою території через лінію зіткнення у межах Донецької області до міста Горлівки Донецької області, не буде порушенням будь-яких прав відповідача відносно доньки. Відповідно до п. 35 Постанови №10 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року « Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах»: «вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 88 ЦПК та керуватися тим, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог (частина друга ст. 88 ЦПК)». Відповідно до п.2 пункту 1 частини 2 ст. 4 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» (з відповідними змінами)за подання позовної заяви немайнового характеру фізичною особою справляється судовий збір в розмірі 0,4 розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду. Згідно п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються інваліди І ти ІІ групи. Так, з огляду на довідку МСЕК № 159226 видану 22 лютого 2006 року, [PERSON] є інвалідом ІІ групи довічно. Згідно із ч.3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача на користь держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. У зв'язку з цим, з відповідача - [PERSON] на користь держави необхідно стягнути судовий збір у розмірі 551 грн. 20 коп. Згідно із роз'ясненнями п. 36 Постанови Пленуму ВССУ України № 10 від 17 жовтня 2014 року, вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (частина перша статті 88 ЦПК) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом № 3674-VI). Разом з тим, оскільки судом позовні вимоги задоволено частково, то відповідно до роз'яснень Постанови Пленуму ВССУ від 17 жовтня 2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» п.36, якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо(наприклад, при частковому задоволені позову немайнового характеру), то судові витрати розподіляються між сторонами порівну. За таких обставин, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 551 грн. 20 коп./2=275. грн. 60 коп.

Outcome: partial