Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-20 00:00:00

23.03.2020 позивачі звернулись до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про відшкодування шкоди. В обґрунтування даної позовної заяви позивач посилався не те, що 26.07.2019 у м. Дніпрі на перехресті вул. Володимира Вернадського та пров. Євгена Коновальця сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Toyota Camry», д/н [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] та автомобіля «Toyota RAV-4», д/н [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , внаслідок чого обидва транспортних засоби отримали механічні пошкодження. Цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована у АТ «Страхова група\~«ТАС» на підставі полісу № АО/5542252. Постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23.09.2019 відповідача [PERSON] визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП. Відповідно до висновку № ZU021019 по визначенню вартості матеріального збитку КТЗ вартість матеріального збитку нанесеного власнику автомобіля Toyota RAV-4», д/н [NUMBER] , складає 112\~570,67 грн. та 1800 грн. вартість послуг експерта. В свою чергу АТ «Страхова група «ТАС» сплатило на користь позивача [PERSON] суму\~страхового відшкодування\~в розмірі\~54\~068,09\~грн.,\~а відтак\~не відшкодована\~частина завданого\~збитку становить\~60\~302,58\~грн. У зв`язку із викладеним позивачі просять стягнути з відповідача вказану суму матеріального збитку з урахуванням витрат на послуги експерта. Крім того позивачі просять стягнути з відповідача суму моральної шкоди у розмірі 10\~000 грн. на користь [PERSON] , витрати на правову допомогу у розмірі 10\~050 грн, а також судові витрати. Представник позивачів 21.05.2020 надав письмову заяву про підтримання позовних вимог. Також не заперечували проти винесення заочного рішення по справі. Відповідач [PERSON] в судове засідання, призначене на 21.05.2020 не з`явився, про дату та час слухання справи кожного разу був повідомлений належним чином за адресою вказаною позивачем, а також шляхом розміщення оголошення на сайті «Судова влада», про причини неявки суду не повідомив. Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ч. 4 ст. 223, ч. 2 ст. 247, ч. 1 ст. 280 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін (їх представників) та без фіксування процесу технічними засобами. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч. 6 ст. 82 ЦПК України, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої винесено постанову, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Судом встановлено, що 26.07.2019 у м. Дніпрі на перехресті вул. Володимира Вернадського та пров. Євгена Коновальця сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Toyota Camry», д/н [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] та автомобіля «Toyota RAV-4», д/н [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , внаслідок чого обидва транспортних засоби отримали механічні пошкодження. Постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23.09.2019 відповідача [PERSON] визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП (а.с. № 22). Вказана постанова залишена без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 24.12.2019 (а.с. № 23-26). Відповідно до приписів ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою, а тому фактичні обставини встановлені постановою Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 23.09.2019 є преюдиційними і доведенню не підлягають. Цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована у АТ «Страхова група «ТАС» на підставі полісу № АО/5542252 (а.с. 49). Як вбачається із наданого позивачем свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, власником автомобіля «Toyota RAV-4», д/н [NUMBER] , є [PERSON] (а.с. 9). Установлено також, що згідно висновку № ZU021019 експертного дослідження по визначенню вартості матеріального збитку КТЗ, складеного судовим експертом [PERSON] 09.10.2019 року вартість матеріального збитку, нанесеного власнику «Toyota RAV-4», д/н [NUMBER] , пошкодженого внаслідок ДТП, становить 112\~570,67 грн. (а.с.28-32). Вартість автотоварознавчого експертного дослідження складає 1 800 грн. (а.с. № 43). На підставі заяви потерпілої сторони АТ «Страхова група «ТАС» здійснило виплату страхового відшкодування у розмірі 54\~068,09 грн. частково відшкодувавши суму збитку (а.с. №49). Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» №4 від 01.03.2013р. розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до ст.ст. 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Так, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є зокрема діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Приписами ст. 1188 ЦК України визначений порядок відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок взаємодії декількох джерел підвищеної небезпеки, відповідно до якого шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Згідно ч. 2 ст. 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначаються відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Пунктами 5, 6 указаної постанови Пленуму визначено, що джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену небезпеку завдання шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність, пов`язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів. Особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2. Правил дорожнього руху України). Право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована. У разі задоволення такого позову заподіювач шкоди не позбавлений можливості пред`явити майнові вимоги до страхової компанії (правова позиція Верховного Суду України у справі № 6-2808 цс15 від 20 січня 2016 року). Під реальними збитками відповідно до ст. 22 ЦК України є витрати, яких особа мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Таким чином, неправомірними діями відповідача пов`язаними з використанням джерела підвищеної небезпеки (транспортного засобу) [PERSON] було завдано майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому зв`язку зі вказаними діями відповідача і підлягають повному відшкодуванню за рахунок винної особи. Ураховуючи право позивача на відшкодування шкоди від її заподіювача, а також приймаючи до уваги, що в ході розгляду справи було встановлено судом та доведено позивачами спричинення шкоди саме [PERSON] , суд дійшов висновку про стягнення із останнього як заподіювача шкоди матеріальну шкоди, визначену висновком № ZU021019 експертного дослідження по визначенню вартості матеріального збитку КТЗ, у розмірі 58\~502,58 грн., яка залишилась не відшкодована, а також вартість автотоварознавчого експертного дослідження, яка складає 1 800 грн. Розглядаючи вимоги позивачів в частині стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 10\~000 грн. на користь [PERSON] суд приходить до наступного. Згідно з ч. 1\~ст. 1167 ЦК України\~моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до п. 5\~постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»\~згідно з загальними підставами цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Враховуючи те, що сама дорожня-транспортна пригода призвела до переживань [PERSON] , стресу від самої ДТП, від чого вона перенесла певні душевні страждання, викликані дискомфортом у вигляді неможливості тривалий час користуватися автомобілем, з урахуванням принципів розумності і справедливості, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь [PERSON] 2 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. На думку суду, саме ця сума відповідає ступеню та характеру моральних страждань [PERSON] . Крім того, розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш аніж достатнім для розумного задоволення моральної шкоди позивача і не повинен призводити до його збагачення. Сума моральної шкоди, на стягненні якої наполягають позивачі, яка дорівнює 10 000 грн. є явно завищеною. Розглядаючи вимоги позивачів про стягнення з відповідача судових витрат на правову допомогу у розмірі 10 050 грн., суд приходить до наступного. Згідно зі\~ст.137 ЦПК України\~за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються\~згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. З огляду на те, що стороною позивача було надано до суду опис виконаних робіт з надання професійної правничої допомоги (а.с № 45) та докази здійснення ним витрат на правничу допомогу адвоката (а.с. № 44, 50-53), суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача [PERSON] понесені судові витрати на правничу допомогу у сумі 10 000 грн. У зв`язку з вищевикладеним, позовні вимоги позивачів є обґрунтованими, а тому підлягають частковому задоволенню. Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, приймаючи до уваги часткове задоволення позовних вимог, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь [PERSON] (оскільки вона є платником за квитанцією, а.с.№ 8) судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 745,12 грн. пропорційно до задоволеної частини вимог. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial