Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-09 00:00:00

22.08.2013 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати незаконним розпорядження органу приватизації №28443 від 15.11.1993 року щодо передання 9/50 частин гуртожитку [ADDRESS] у власність [PERSON] та визнати незаконним свідоцтво про право власності на житло від 15.11.1993 року. При цьому позивач посилається на те, що приватизація [PERSON] 9/50 частин гуртожитку була здійснена з порушенням законодавства, без її відома, що порушило права позивача, у зв'язку з чим вона змушена звернутись до суду. До судового засідання позивач [PERSON] не з'явилась, її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просить позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, підтримала письмові заперечення та просить в задоволенні позову відмовити. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] підтримала надані до суду заперечення та просить в задоволенні позовних вимог відмовити, задовольнивши її заяву від 30.10.2013 року про застосування строків позовної давності. Представник Київської районної адміністрації ОМР в судовому засіданні позов не визнала та просить відмовити в його задоволенні. Представник відповідача КП «Міське агентство з приватизації житла» до судового засідання не з'явився, до суду надійшла заява, в якій зазначено, що КП «Міське агентство з приватизації житла» не визнає позовні вимоги та просить суд в позові відмовити. Представник відповідача Одеської міської ради до судового засідання не з'явився, повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, будь-яких заяв не надав. Вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як встановлено у судовому засіданні, [PERSON] проживала за адресою: [ADDRESS], де була прописана на підставі рішення виконавчого комітету Київської районної ради народних депутатів від 19.01.1990 року «Про прописку [PERSON] за адресою [ADDRESS] З свідоцтва про право власності на житло від 15.11.1993 року /а.с.18/ вбачається, що Управління житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської Ради народних депутатів посвідчує, що 9/50 частин житлового будинку з надвірними спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS], дійсно належить на приватних правах [PERSON]. Зазначена частина будинку приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Загальна площа будинку становить 143 кв. м. /приватизованої частини - 17,13 кв. м./. Свідоцтво видане згідно з розпорядженням від 15.11.1993 року №28443. В подальшому згідно з договором дарування від 28.02.2007 року [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв в дарунок 9/50 частин будинку з надвірними спорудами під [ADDRESS] та складається в цілому з наступних споруд та будівель: «В» - житловий будинок, житловою площею 59,7 кв. м., «Д» - веранда, «Г» - сарай, «О» - котельня, І - мостіння, 1,2 - огорожа, розташованих на земельній ділянці площею 508 кв. м., яка знаходиться у фактичному користуванні /а.с.24/. В ході судового розгляду справи стороною позивача не доведено, що приватизація [PERSON] 9/50 частин будинку [ADDRESS] будь-яким чином порушує права позивача [PERSON] З досліджених судових рішень /а.с.25-27,72-74,135-136/ вбачається, що [PERSON] визнано такою, що втратила право користування жилим приміщенням в жилому будинку [ADDRESS] з 2007 року. Окрім того, вказаними судовими рішеннями встановлено та не оспорювалось сторонами, що домоволодіння, які були розташовані за адресою: [ADDRESS], а саме 9/50 та 41/50 частин домоволодіння були фактично знищені в 2007 та 2010 роках, а отже позовні вимоги [PERSON] стосуються фактично неіснуючого на даний час будинку, право користування жилим приміщенням в якому вона втратила ще в 2007 році. Представник відповідача [PERSON] звернулась з заявою про застосування строків позовної давності 30.10.2013 року, в якій просить відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON], яка знала про приватизацію [PERSON] ще в 1993 році, про що і зазначено в позовній заяві. Згідно з ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Тривалість строку позовної давності 3 роки була встановлена як і на час виникнення права [PERSON] на звернення до суду в 1993 році, коли вона дізналась про приватизацію [PERSON] 9/50 частин гуртожитку (ст. 71 ЦК УРСР), так і на теперішній час (ст. 257 ЦК України). Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Представником позивача в судовому засіданні надані письмові заперечення на заяву про застосування позовної давності, однак наведені в запереченні обставини не можуть бути прийняті судом до уваги. Так, в запереченні представник позивача посилається на те, що [PERSON] в 1993 році стало відомо лише про факт приватизації [PERSON] займаного нею житла, що на той час не порушувало законних прав [PERSON] щодо проживання в своїй квартирі, оскільки житла [PERSON] в 1993 році ніхто не знищував. З такою позицією суд не погоджується, оскільки строк позовної давності стосовно оскарження приватизації 9/50 частин будинку [ADDRESS] належить рахувати з моменту, коли [PERSON] дізналась про вказану приватизацію. А твердження представника позивача, що її права були порушені, коли було знищено її житло, до заявлених вимог позивача та правовідносин сторін не відноситься. Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. За таких обставин, проаналізувавши надані докази в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню, так як необґрунтовані та недоведені. Посилання представника позивача про неодноразові звернення [PERSON] до прокуратури та суду за захистом своїх прав не є поважними причинами для пропуску строку позовної давності, тому в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed