Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-01 00:00:00

22.02.2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа - Болградська міська рада Одеської області та просить постановити судове рішення, яким усунути перешкоди у користуванні житловим будинком [ADDRESS], належному їй на праві приватної власності, шляхом виселення та зняття з реєстрації місця проживання [PERSON], за адресою: [ADDRESS], мотивуючи свої вимоги тим, що в 2013 році до неї звернулася [PERSON], з проханням зареєструвати її у вищезазначеному житловому будинку за умови його придбання протягом року. Чоловік позивача, який на той час був власником будинку, погодився, після чого відповідач [PERSON] зареєструвалася за зазначеною адресою та почала там проживати. Через деякій час відповідач звернулася до них з чоловіком з проханням надати їй технічну документацію на будинок та домову книгу, посилаючись на те, що їй необхідно пересвідчиться, що її дійсно зареєстрували та мають намір виконати усну домовленість щодо подальшого продажу житлового будинку. Скористувавшись нагодою [PERSON] зареєструвала у зазначеному будинку своїх неповнолітніх дітей. Після смерті чоловіка, який помер [INFO], вона позивач [PERSON] являється власником житлового будинку та просила відповідача укласти з нею договір купівлі-продажу, але [PERSON] постійно ігнорувала її пропозиції. Крім цього відповідач не бажає знятися добровільно з реєстрації, чинить позивачу постійні перешкоди шляхом недопущення до при будинкової території та житлового будинку, відмовляється повертати речі, які належать позивачу та знаходяться у будинку. Тому вона вимушена звернутися до суду з вищезазначеним позовом. 06.09.2017 року [PERSON] звернулася до суду з зустрічним позовом до [PERSON] та просить постановити судове рішення, яким стягнути з [PERSON] суму боргу, а саме: 35 793 грн. - суму, яку вона надала у рахунок купівлі будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] та 18 578 грн. - суми, яку вона витратила на ремонт будинку [PERSON] Свої вимоги мотивує тим, що сторони у березні 2013 року домовилися про купівлю-продаж належного [PERSON] на праві власності будинку за адресою: [ADDRESS], на суму 24 000 грн. На підтвердження своїх намірів вона передача відповідачу 1 000 доларів США, як задаток, про що [PERSON] склала розписку від 28 червня 2013 року. 24 липня 2013 року вона передача ще 8 000 гривень, а 17 вересня 2013 року ще 1 400 грн. , що також підтверджується розписками. Окрім цього вона зробила деякий ремонт будинку на загальну суму 18 578 грн. На даний час [PERSON] намагається виселити її з будинку тому вона вважає, так як правочин між ними не відбувся, та відповідач повинна повернути всю сплачену їй суму, а також витрати не ремонт будинку. В судовому засіданні позивач [PERSON] за первинним позовом підтримала позовні вимоги, наполягала на їх задоволенні, вимоги по зустрічній позовній заяві не визнала та просила суд відмовити в задоволенні зустрічного позову, надала письмове заперечення в якому просила застосувати позовну давність до вимог [PERSON] Відповідач за первинним позовом [PERSON] позов не визнала, просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог, зустрічний позов підтримала та просила його задовольнити в повному обсязі. Вислухавши пояснення сторін, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд вважає, що первинна позовна заява та зустрічна позовна заява задоволенню не підлягають з наступних підстав. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст.ст. 3,4 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Як вбачається зі змісту ст.ст. 10,60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Судом встановлено, що позивач за первинним позовом [PERSON] є власником домоволодіння [ADDRESS], що підтверджено рішенням Болградського районного суду Одеської області від 14.09.2016 року по справі №497/1488/16-ц, яке набрало законної сили (а.с.8) та зареєструвала своє право власності в установленому законом порядку, про що свідчить інформаційна довідка з державного реєстру речових прав № 70038911 від 07.10.2016 року (а.с.6-7). Окрім цього, судом встановлено, що [PERSON] отримала від [PERSON] задаток за будинок в сумі 1000 доларів США, 8 000 грн. та 1400 грн., що підтверджується розписками від 28 червня 2013 року, 24 липня 2013 року, 17 вересня 2013 (а.с.23-24, 25, 27). Також [PERSON] надала до суду накладні №2108 від 02.08.2014 року та №14 від 30.06.2015 року (а.с.38), які свідчать про придбання будівельних матеріалів на загальну суму 18 578 грн., в яких відсутні докази, що придбала ці будівельні матеріали саме [PERSON] За змістом ч.1ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Питання реєстрації та зняття з реєстрації місця проживання врегульовано Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (далі - Закон №1382-VI) та Порядком реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів, затвердженим наказом МВС України від 22.11.2012 № 1077 (далі - Порядок №1077). Згідно зі статтею 11 Закону №1382-VI реєстрація місця проживання та місця перебування осіб здійснюється органом реєстрації. Водночас відповідно дост.7 Закону України №1382-VI зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта тощо. Пунктом 1.3 наказу №1077 визначено, що реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється управліннями, відділами (секторами) Державної міграційної служби України (далі - ДМС України) в районах, районах у містах, містах обласного, республіканського (Автономної Республіки Крим) значення (далі територіальний підрозділ ДМС України). Статтею 7 Закону №1382-VI та пунктом 3.1. Порядку №1077 визначено вичерпний перелік підстав для зняття з реєстрації місця проживання фізичних осіб, серед яких, зокрема, судове рішення: про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, виключно на органи реєстрації покладено функції реєстрації та зняття з реєстрації фізичних осіб. При відмові відповідача знятися з реєстрації добровільно, його зняття з реєстрації можливе за остаточного рішення суду. Отже, питання зняття з реєстрації вирішується спеціально уповноваженим органом, і не входить до компетенції суду, тобто рішення суду є тільки підставою для зняття з реєстрації . Таким чином, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про:1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) виселення; 4) визнання особи безвісно відсутньою; 5) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України №1382-VI є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про виселення; 4) про визнання особи безвісно відсутньою; 5) про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» від 11.12.2003 року, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Враховуючи положення вказаного Закону, вимоги щодо зняття з реєстрації місця проживання заявлені передчасно, оскільки позивач фактично просить вирішити питання, що відносяться до компетенції органів державної влади. Окрім цього [PERSON] не надано жодного доказу того, що [PERSON] дійсно зареєстрована за вищезазначеною адресою, клопотань щодо витребування доказів відповідно до ч.1 ст.137 ЦПК вона не заявляла, тому суд вважає її вимоги не обґрунтованими та не підлягаючими задоволенню. Щодо вимог за зустрічною позовною заявою судом було встановлено що гроші були отриманні [PERSON] у 2013 році. Відповідно до вимог ст.256 ЦК України позовна давність - це строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено. Статтею 257 ЦК України визначено загальний строк позовної давності у три роки. Таким чином, на протязі цього строку особа, чиї права порушені, має право звернутися до суду. Відповідно до вимог ч.ч.3,4 ст.267 ЦК України. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у справі. Тому у 2016 році пройшов термін позовної давності, щодо вимог, заявлених у зустрічному позові про стягнення боргу [PERSON], про що було заявлено в судовому засіданні відповідачем за зустрічним позовом. Таким чином, вислухавши пояснення сторін, дослідивши докази на які посилалися сторони, враховуючи встановлені судом обставини, суд приходить до висновку що первинний та зустрічний позов не підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed