Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-12 00:00:00

22 січня 2016 року позивач звернувся до суду із позовом, в якому зазначає, що в період шлюбу, який було укладено 17.07.2010 року з відповідачем придбано квартиру [ADDRESS]. Шлюб розірвано 09.12.2013 року. Рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 18 червня 2015 року вказана квартира визнана спільною сумісною власністю позивача та [PERSON]. За кожним з них визнано право власності на ? частину квартири. На теперішній час відповідач бажає вселитись в квартиру, однак позивач заперечує проти цього, тому що з відповідачем неможливо проживати разом, а також квартира не поділена на окремі частки. Позивач зазначає, що квартира [ADDRESS] є обєктом спільної сумісною власності і підлягає розподілу відповідно до закону з виділом частки кожного з них в натурі. [PERSON] зазначає, що після проведення судової будівельно-технічної експертизи, якщо експертом буде встановлено про неможливість виділення в натурі ? частки, вона бажає сплатити відповідача вартість його частки і визнати за нею право власності на квартиру повністю. Позивач прохає розділити спірну квартиру кожному по ? частки, при неможливості виділення в натурі, зобовязати її сплатити відповідачу вартість його частки, після чого визнати за нею право власності на квартиру повністю. Суд, заслухавши представника позивача, представника відповідача, вивчивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, дійшов до переконання про відсутність підстав для задоволення позовної заяви з наступних підстав. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до ч. 1 ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них управі власності є спільною сумісною власністю. Згідно наданих доказів, а саме рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 18 червня 2015 року, двокімнатна квартира [ADDRESS] (Ленінградських курсантів) в місті Оріхові Запорізької області визнана спільною сумісною власністю сторін по справі. Визнано за [PERSON] право власності на ? частини зазначеної квартири з правом реєстрації у відповідних органах. Також заочним рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 18.08.2016 року за [PERSON] визнано право власності на ? частину спірної квартири з правом реєстрації в відповідних органах, тобто є спільною частковою власністю. Законодавчо визначено, а саме ст. 365 ЦК України, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї (ч. 1 ст. 365 ЦК України). Тобто зазначена стаття ЦК визначає підстави, лише за наявності яких суд може задовольнити позов співвласників про припинення права на частку одного з них. При цьому для задоволення позову повинно встановлюватись наявність усіх чотирьох підстав. Відсутність бодай однієї з них свідчить про неможливість задоволення позову співвласників. Так, у відповідності до висновку № 06/2016 від 13 травня 2016 року, розділ двокімнатної квартири [ADDRESS] (Ленінградських курсантів) в місті Оріхові Запорізької області, що складає 14/25 частин житлового будинку, з дотриманням будівельних санітарних норм забудови, на дві рівні частини, а також з незначним відступом від ідеальних часток не представляється можливим. Таким чином, спірна квартира є річчю неподільною та ? частка якої не може бути виділена в натурі відповідачу, але частка відповідача у майні не є незначною. Крім того, позивачем всупереч вимогам ст. 60 ЦПК України не надано належних та допустимих доказів неможливості спільного володіння і користування майном. До того ж, як встановлено в судовому засіданні, відповідач не має іншого житла та можливості для придбання іншого житла у нього відсутнє, коштів, одержаних в якості компенсації за частку, для цього не вистачає. З огляду на викладене, позовні вимоги про припинення права на частку відповідача не можуть бути задоволені, так як відсутні три підстави з чотирьох, що необхідні для задоволення позову. До всього наведеного, абз. 2 ч. 2 ст. 364 ЦК України визначено, що компенсація співвласникові може бути подана лише за його згодою. У відповідності до ч. 1 ст. 175 ЦПК України, мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обов'язків сторін та предмета позову. А ч. 2 ст. 175 ЦПК України визначено, що сторони можуть укласти мирову угоду і повідомити про це суд, зробивши спільну заяву. Якщо мирову угоду або повідомлення про неї викладено в адресованій суду письмовій заяві сторін, ця заява приєднується до справи. Однак, в порушення визначених процесуальних норм, позивачем не була подана мирова угода, яка б була підписана і відповідачем, а лише надана заява про затвердження мирової угоди та закриття справи, яка не підписана відповідачем, тобто не є спільною заявою в розумінні закону. Таким чином, у суду відсутні правові підстави для затвердження мирової угоди за її відсутності, до всього наведеного, в судовому засіданні було зясовано, що відповідачу не надходило пропозиції про укладення мирової угоди. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed