Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-03 00:00:00

24.04.2018 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача, в якому просить розірвати шлюб, укладений між ними 30.10.2011 року, посилаючись на те, що між сторонами постійно відбувалися скандали, сторони мають несумісні характери, різні погляди на життя, між ними відсутні спільні інтереси, немає порозуміння з питань сімейного життя, склалися стосунки чужих людей. Почуття любові та поваги одне до одного було втрачено. Восени 2017 року відповідач почав проживати у іншому житлі, адреса якого позивачу невідома. Належної турботи про позивача і дочку відповідач не виявляє, їхнім життям не цікавиться, участі у вихованні дитини належним чином не приймає, фінансово дружину з дитиною не підтримує, спільного бюджету сторони не мають. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - дочку [PERSON], [INFO], яка у випадку розірвання шлюбу між сторонами залишиться проживати з позивачем. Спір про поділ майна між сторонами, на даний час, відсутній. Сторони у підготовче судове засідання не зявились. Позивач у підготовче судове засідання не зявилася, у тексті позовної заяви міститься клопотання позивача про розгляд справи за її відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач до суду подав заяву про розгляд справи за його відсутності, у якій одночасно зазначив, що проти розірвання шлюбу не заперечує. На підставі статей 211, 223 Цивільного процесуального кодексу України (надалі по тексту ЦПК України) суд вважає можливим розглядати справу за відсутності учасників справи та здійснити судовий розгляд справи на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до пункту 24 Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України №2\~від 12.06.2009\~року «Про\~застосування норм\~цивільного процесуального\~законодавства при\~розгляді справ\~у суді\~першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без зясування і дослідження інших обставин справи. Суд дійшов обґрунтованого висновку, що визнання позову відповідачем не суперечить закону, не порушує прав, свобод та інтересів сторін чи інших осіб. Враховуючи визнання відповідачем позовних вимог, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають повному задоволенню, оскільки шлюб між сторонами носить формальний характер, збереження їх сім`ї є неможливим, а тому є усі підстави для розірвання шлюбу, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їхнім інтересам, а також положенням статті 51 Конституції України, відповідно до яких шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Судові витрати суд розподіляє відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. На підставі наведеного вище та

Outcome: approved