Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-03 00:00:00

23.11.2020 року до суду звернувся позивач [PERSON] , з позовом про стягнення боргу до відповідача [PERSON] 11.12.2020 року до суду надійшла адресна довідка про реєстрацію місця проживання відповідача фізичної особи. Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 11.12.2020 року відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду в за правилами спрощеного провадження без викликом сторін в судове засідання на 04.02.2021 року Відповідачем відзив на позовну заяву не наданий. Фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось в відповідно до положень ст. 247 ЦПК України Згідно заявлених позовних вимог позивач просить стягнути з відповідача борг в сумі 40\~000.00 грн., 1\~838. 20 грн.. - 3% річних, 1\~412.00 грн., інфляційні нарахування і понесені судові витрати по сплаті судового збору та за надання правової допомоги. Позовні вимоги позивач обґрунтовує наступним: 04.05.2019 року ним було надано відповідачці у позику грошові кошти в розмірі 40\~000.00 грн. на строк до 07.05.2019 року. Позика була оформлена у вигляді письмової розписки, написаної власноручно відповідачкою. До теперішнього часу відповідач не повернула позивачу позику, що й стало підставою звернення до суду. Справа розглядалась в спрощеному провадженні без виклику сторін. Відповідач відзив на позовну заяву не надала. Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, з`ясувавши зміст позовних вимог, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до наступних висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 04.05.2019 року між сторонами був укладений договір позики відповідно до якого позивач передав в борг відповідачу 40 000.00 грн. На підтвердження укладеного договору відповідач видала власноручно написану розписку, що підтверджується копією розписки. Таким чином судом встановлено, що на підтвердження укладення договору позики відповідачем була надана позивачу розписка від 04.05.2019 року. Відповідно до ст. 1046 ЦК України - \~За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ч.1. 2 ст. 1047 ЦК України Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом встановлено, що договір позики між сторонами укладений в належній формі, оскільки відповідачем видана розписка на підтвердження укладення договору. Крім того згідно правової позиції Верховного суду України, викладеної в постанові від 18.09.2013 року по справі № 6-63цс13, розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як факт його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Таким чином видана відповідачем розписка підтверджує і факт отримання грошових коштів Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог та умов відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичайно ставляться. Відповідно до виданої розписки відповідач зобов`язувалась повернути грошові кошти до 07.05.2019 року. За доводами позивача відповідач, [PERSON] , взяті на себе боргові зобов`язання не виконала та не повернула позивачу суму боргу у встановлений строк. Будь-яких доказів, які б свідчили про повернення боргу відповідачем суду не надано. З чого суд приходить до висновку, що відповідачем взяті на себе зобов`язання не виконані. На підставі вищевикладеного суд, у відповідності до обраного позивачем способу захисту порушених прав, який передбачений ст. 16 ЦК України, вважає, що позовні вимоги в частині стягнення боргу підлягають задоволенню Вирішуючи позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача, 3 % річних та інфляційних нарахувань, суд виходить з наступного Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України - \~Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Позивач просить стягнути з відповідача борг з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних. Суд, вважає за можливе задовольнити заявлені вимоги в цій частині, так як відповідач допустила прострочення виконання зобов`язання. Виходячи із наведеного позивачем розрахунку, з яким погоджується суд, вважає за можливе стягнути з відповідача крім основної суми боргу також і інфляційні нарахування в сумі 1\~412.00 грн., та 1 838.20 грн., три відсотки річних. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, згідно якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру заявлених позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 840 грн., 80 коп. грн. відповідно до суми задоволених позовних вимог. Доказів про понесені витрати на правову допомогу позивачем не надано, тому вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача понесених судових витрат за надання правової допомоги сумі 3 000.00 грн., задоволенню не підлягають.

Outcome: approved