Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-07 00:00:00

22 квітня 2016 року позивач [PERSON] звернулася до Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя Донецької області з позовом до фізичної особи - підприємця [PERSON], [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо - транспортної пригоди (надалі ДТП). В обгрунтування позову зазначила, що 20 січня 2016 року о 12:25 год. відповідач [PERSON], керуючи на відповідній правовій підставі вантажним автомобілем марки «ГАЗ 3309», державний номерний знак [NUMBER], на території АЗС «WOG», що розташована на вулиці Купріна в м.Маріуполі, не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою, під час руху заднім ходом не переконався, що це буде безпечним, в результаті чого скоїв наїзд на автомобіль марки «Volkswagen Tiguan», державний номерний знак [NUMBER], який стояв на території АЗС та належить їй, [PERSON], на праві приватної власності. В результаті дорожньо-транспортної пригоди автомобіль марки «Volkswagen Tiguan», державний номерний знак [NUMBER], отримав механічні пошкодження. Згідно постанови Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 01 лютого 2016 року по справі №265/328/16-п, яка набрала законної сили 11 лютого 2016 року, відповідача [PERSON] було визнано винним в порушенні п.п.2.3, 10.9 Правил дорожнього руху. При цьому, відповідач свою провину визнав в повному обсязі, за що був притягнутий до адміністративної відповідальності за ст.124 КУпАП. Згідно полісу обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності АІ/7493937, укладеного 09.03.2015 року між страховиком ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» та страхувальником [PERSON], забезпеченим транспортним засобом за страховим випадком виступає вантажний автомобіль [NUMBER], що належить відповідачці [PERSON] 21 січня 2016 року пошкоджений автомобіль за дорученням страховика був оглянутий експертом ТОВ «Експертна компанія «Укравтоекспертиза» у присутності представника страхувальника [PERSON] - [PERSON], який діяв на підставі довіреності від імені [PERSON], як приватного підприємця. 26 січня 2016 року позивач передала пошкоджений автомобіль «Volkswagen Tiguan», для проведення відновлювального ремонту на спеціалізованому СТО. 11 лютого 2016 року, ПрАТ «СК «Арсенал Страхування», платіжним дорученням №5136 перерахувала страхове відшкодування за страховим випадком на рахунок спеціалізованого СТО в сумі 49000,00 грн. Крім того, представник відповідачки приватного підприємця [PERSON], діючий на підставі довіреності [PERSON], визнав страховий випадок та передав їй від імені [PERSON] відшкодування франшизи в розмірі 1000,00 грн. в лютому 2016 року. Відповідно до звіту №46 про оцінку вартості матеріальної шкоди, спричиненої власнику колісного транспортного засобу - легкового автомобіля марки «Volkswagen Tiguan»,державний номерний знак [NUMBER], складеного ТОВ «Експертна компанія «Укравтоекспертиза» від 04.03.2016 року: 1. вартість відновлюваного ремонту з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу складових частин колісного транспортного засобу, складає 69427,68 грн.; 2. величина втрати товарної вартості складає 9894,75 грн., тобто загальна вартість матеріальної шкоди складає 79322,43 грн. Різниця між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням) складає: 79322,43 - 50000,00 = 29322,43 грн. На час звернення до суду, відповідачі [PERSON]Т та [PERSON] добровільно відшкодувати їй різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою, яка складає 29322,43 грн. відмовляються. На думку позивача, наявні докази по справі дають їй підстави вважати, що відповідач [PERSON] керував належним відповідачці [PERSON] автомобілем за відсутності належних правових підстав і неправомірно заволодів транспортним засобом за наявності недбалості власника транспортного засобу [PERSON], що сприяла неправомірному заволодінню автомобілем, що дає підставу про їх спільну відповідальність перед нею. Посилаючись, зокрема на ст.ст.1166, 1187, 1190, 1194 ЦК України, просила суд: стягнути в солідарному порядку з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням) у розмірі 29322,43 грн. та витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката в сумі 5000,00 грн.; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 3000,00 грн. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявилася, подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, але за участю її представника. Представник позивача - адвокат [PERSON], в судове засідання також не зявився, подавши заяву про проведення судового засідання без його участі, проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідно до інформації, одержаної в порядку передбаченому ч.3 ст.122 ЦПК України відповідач [PERSON] зареєстрована за адресою: [INFO], а відповідача [PERSON] зареєстрований за адресою: [INFO]. На вказані адреси судом неодноразово надсилалися судові повістки про виклик. Однак, у призначений час відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'являлися, про причини своєї неявки суд не повідомляли, хоча про місце і час судового розгляду справи були повідомленій належним чином, заяву про розгляду справи за їх відсутності до початку судового засідання до суду також не подавали. Відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи вищенаведене, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення по справі на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши у сукупності надані докази, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступних підстав. Відповідно до ч.2 ст.1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. При цьому ч.5 цієї статті передбачає, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частина 4 ст.61 ЦПК України передбачає, що вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. З матеріалів справи вбачається, що постановою судді Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 01.02.2016 року у справі №263/328/16-п було встановлено, що 20 січня 2016 року о 12 годині 25 хвилин [PERSON], керуючи автомобілем марки ГАЗ, державний номер [NUMBER], не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою, під час руху заднім ходом не переконався, що це буде безпечним, у разі чого скоїв наїзд на автомобіль марки «Volkswagen Tiguan», номерний знак [NUMBER], який стояв позаду, чим порушив п.2.3 (б), 10.9 Правил дорожнього руху України, внаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження. Вина [PERSON], зокрема підтверджується матеріалами справи: протоколом про адміністративне правопорушення, схемою наслідків дорожньо-транспортної пригоди, поясненнями учасників дорожньо-транспортної пригоди. Отже, [PERSON] був притягнутий до адміністративної відповідальності за ст.124 КУпАП. Доказів того, що [PERSON] керуючи транспортним засобом завдав [PERSON] шкоду внаслідок непереборної сили або умислу позивача, суду не надано. На надано суду також й доказів того, що в діях [PERSON] під час ДТП встановлена наявність вини. Частина 3 ст.397 ЦК України передбачає, що фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. Доказів того, що [PERSON] здійснював керування транспортним засобом, який належить [PERSON] без відповідної правової підстави, суду не надано. Таким чином, суд вважає, що позивачем доведено, що саме через дії відповідача [PERSON] сталася дорожньо транспортна пригода внаслідок якої позивачу [PERSON] була завдана матеріальна шкода, та саме на [PERSON], а не на [PERSON], повинен бути покладений обовязок щодо відшкодування матеріальної шкоди позивачу. Відповідно до ст.1188 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Частина 2 ст.1192 ЦК України передбачає, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Відповідно до звіту №46 від 04.03.2016, який було складено оцінювачем [PERSON] та який суд розцінює як незалежну оцінку майна згідно із Законом України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», вартість матеріальної шкоди, яка заподіяна власнику автомобіля «Volkswagen Tiguan», державний номер [NUMBER] становить 79322,43 грн. З матеріалів справи вбачається, що 11.02.2016 року ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» перерахувало ТОВ «Фольксваген Центр» грошові кошти в сумі 49000,00 грн., як страхове відшкодування [PERSON] Стаття 1194 ЦК України передбачає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Стаття 11 ЦПК України передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таким чином, з урахуванням заяви позивача про добровільну виплату їй суми франшизи у розмірі 1000,00 грн., суд вважає, що вимога про стягнення з [PERSON] матеріальної шкоди в сумі 29322,43 гривні, як різницю між фактичним розміром матеріальної шкоди та страховою виплато є обгрунтованою та підлягає задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. При цьому, як вже зазначалося вище, ч.5 ст.1187 ЦК України передбачає, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Стаття 23 ЦК України передбачає, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Пункт 9 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розяснює, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Окрім перерахованих у позовній заяві причин душевних страждань, позивачем на надано доказів на підтвердження того, що змінився її звичайний образ життя. В той же час, суд погоджується з доводами позивача, про наявність у нього душевних страждань у зв'язку з пошкодженням її майна - автомобіля «Volkswagen Tiguan», оскільки право фізичної особи мирно володіти своїм майном відноситься до базових прав людини, передбачених Загальною декларацією прав людини та Першим Протоколом до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Таким чином, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд виходячи з наданих позивачем доказів та обґрунтування моральних страждань, враховуючи принципи розумності та справедливості, вважає, що стягненню з відповідача [PERSON] підлягає моральна шкода в розмірі 500,00 грн. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Стаття 79 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать: витрати на правову допомогу; витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду; витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи; витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача. З матеріалів справи вбачається, що позивачем понесені та документально підтверджені наступні судові витрати: судовий збір на суму 551,21 грн.; витрати на правову допомогу адвоката в сумі 5000,00 грн. Відповідно до ст.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Пункт 35 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» розяснює, що при повному або частковому задоволенні позову майнового характеру до кількох відповідачів судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується ними пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів. Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено. При цьому, пункт 36 цієї Постанови передбачає, що вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (частина перша статті 88 ЦПК) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір, (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом N 3674-VI). Якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо (наприклад, при частковому задоволенні позову немайнового характеру), то судові витрати розподіляються між сторонами порівну. Таким чином, виходячи з того, що позовні вимоги до [PERSON] суд вважає безпідставними, то суд вважає, що справедливим буде розподілити судові витрати саме між двома відповідача, враховуючи принцип пропорційності. Отже, на думку суду, з [PERSON] підлягають стягненню наступні судові витрати в сумі 818,74 грн., а саме: 1) витрати на правову допомогу, виходячи з підготовкм відповідних документів у разі пред'явлення позову або неприйняття позову (50 хв. за ставкою 551,2 грн./година = 459,33 грн.) та часу складання адвокатом позовної заяви (1 год. 20 хв. за ставкою 551,2 грн./година = 734,93 грн.), згідно з нормами часу на виконання робіт працівниками юридичних служб, затверджених наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 11.05.2004 р. №108, в сумі 597,13 грн. ((459,33 + 734,93)/2); 2) судового збору відповідно до пропорційності заявлених вимог в сумі 221,61 грн. (загальна сума судового збору 551,20 грн., з яких щодо [PERSON] складає 275,60 грн. (551,2/2)), оскільки щодо [PERSON] заявлено вимоги на суму 37322,43 грн. (29322,43+5000+3000), а задоволено на суму 30641,17 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial