Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-11 00:00:00

23.03.2017 позивач АТ «Універсал Банк» в особі представника Матьковського Р.Е. звернувся до суду із позовом до відповідача [PERSON] , в якому просить стягнути з останнього заборгованість у вигляді інфляційних втрат за час прострочення в сумі 112218, 57 грн. та 50498, 36 грн. 3% річних за прострочення виконання зобов`язання за кредитним договором №06/2126К-07 від 31.10.2007, а також судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що між сторонами було укладено кредитний договір №06/2126К-07 від 31.10.2007, за яким позивач надав відповідачу кредит у сумі 57400 доларів США, однак позивач як позичальник тривалий час не виконував зобов`язання по кредитному договору, не сплачував суми заборгованості, внаслідок чого виникла заборгованість за кредитним договором, відповідач як кредитор зазнав збитків. При цьому представник позивача зазначає, що судом 23.03.2010 у справі №2п-3173/10 ухвалено рішення, яким з відповідача на корить позивача було стягнуто заборгованість в сумі 561092, 87 грн. З посиланням на практику касаційного суду, де зазначено, що наявність судових рішень про стягнення заборгованості не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, представник позивача стверджує, що відповідно до проведених розрахунків сума втрат від інфляційних процесів та 3% річних станом 18.01.2021 становить 162716, 93 грн. У судове засідання представник позивача не з`явився, в матеріалах справи наявні клопотання про розгляд справи за його відсутності, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач, будучи повідомленим про день та час розгляду справи, в тому числі шляхом розміщення відповідного повідомлення про виклик на вебпорталі Судова влада України, в судове засідання повторно не з`явився, причини неявки суду не повідомив, відзиву на позовну заяву не подав. На підставі ст. 280, ч. 2 ст. 247 ЦПК України суд вважає можливим провести заочний розгляд справи без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступних висновків. Заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області 23.03.2010 у справі №2п-3173/10, яке набрало законної сили 07.04.2010, ухвалено стягнути з відповідача на користь відповідача серед іншого заборгованість в сумі 561092, 87 грн. У вказаному рішенні зазначено, що між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір №06/2126К-07 від 31.10.2007, за яким останньому було надано кредит в сумі 57100 доларів США, однак відповідач одержаний кредит на умовах та у строки, передбачені договором, не повернув, внаслідок чого станом листопад 2009 року у нього утворилася вищевказана заборгованість, яка складається із залишку по кредиту, заборгованості по відсоткам за користування кредитом та прострочена заборгованість по сум кредиту. Відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно із частиною другою\~статті 625 ЦК України\~в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання. За змістом частини другої статті 543 ЦК України солідарні боржники залишаються зобов`язаними доти, доки їхній обов`язок не буде виконаний у повному обсязі. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року в справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18) зроблено висновок, що «за змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання. Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18). При цьому у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15 про те, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України). Також Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, за яким дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин. Отже, положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду. У рішенні суду визнано грошові зобов`язання держави, визначено їх розмір; ці зобов`язання належним чином не виконані, тому в цьому випадку вимоги частини другої статті 625 ЦК України підлягають застосуванню». До позовної заяви додано виконавчий лист, виданий 11.05.2010 судом на виконання заочного рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області 23.03.2010 у справі №2п-3173/10, яке набрало законної сили 07.04.2010. При цьому з розрахунку втрат від інфляційних процесів та 3% річних, наданих стороною позивача, видно, що сума до стягнення згідно з рішенням суду становить 561092, 87 грн., станом на 18.01.2021 залишок суми, що підлягає до стягнення становить 561092, 87 грн. Вказане свідчить про невиконання відповідачем рішення суду та разом з цим відповідач не скористався процесуальним правом подати відзив на позовну заяву, в якому викласти свої заперечення, спростувавши такий висновок суду, та надати докази на підтвердження належного виконання рішення суду про стягнення з нього заборгованості за кредитним договором №06/2126К-07 від 31.10.2007. З означеного розрахунку вбачається, що період нарахування інфляційних втрат і 3% річних від простроченої суми 561092, 87 грн. визначено позивачем з 19.01.2018 по 18.01.2021. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто зменшення купівельної спроможності гривні. Отже, процес зміни вартості грошей, який характеризується рівнем інфляції, є безперервним процесом і інфляційні процеси не залежать від волевиявлення будь-якої особи, тому інфляційні мають розраховуватися з урахуванням як індексів інфляції, так і індексів дефляції. Вимагати сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції є правом кредитора, яке він може реалізувати, а може від нього відмовитися. Якщо кредитор приймає рішення вимагати сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції, він має враховувати індекс інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якійсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція), а отже сума боргу в цьому періоді зменшується. Стороною позивача надано показник індексу інфляції, офіційно встановленого Державним комітетом статистики України, у зазначений період часу. Разом з цим в розрахунку зазначено, що сума інфляції за наростаючим підсумком з січня 2018 року по грудень 2020 року становить 1,20. При цьому суд зазначає, що в період з лютого 2018 року по січень 2021 року сукупний індекс інфляції становив 1,1898. Отже, інфляційна складова боргу за вказаний період, виходячи з суми заборгованості становить 561092, 87 * 1,1898 - 561092, 87 = 106495, 42 грн. Виходячи з розміру простроченої суми заборгованості 561092, 87, помноженої на 3% та кількості повних днів прострочення 1096 та поділених на кількість днів в році та на 100, розмір 3% річних становить 50498, 28 грн. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, враховуючі проведені судом розрахунки, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тож, у зв`язку з частковим задоволенням позову, з відповідача підлягає стягненню сплачений позивачем судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial