Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-04 00:00:00

23.08.2018 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], треті особи: [PERSON], служба у справах дітей Первомайської районної державної адміністрації Харківської області з вказаним позовом, в обґрунтування якого, послався на таке: він є власником будинку [ADDRESS]. Будинок належить йому на підставі свідоцтва про право приватної власності від 25.04.1997 року. Відповідачі [PERSON], [PERSON] разом зі своїми дітьми [PERSON], [INFO] року народження та [PERSON], [INFO], зареєстровані в якості сина та невістки з дітьми, за зазначеною вище адресою, але тривалий час більше 2-х років там не мешкають. Наразі позивач не має можливості оформити субсидію та сплачувати комунальні послуги ще і за відповідачів. Вважає, що відповідно до ст. 405 ЦК України може поставити питання перед судом про визнання відповідачів із дітьми такими, що втратили право користування житловим приміщенням, через не проживання у ній понад 1 рік без поважних причин. Позивач до судового засідання не прибув, проте надав заяву про розгляд справи у його відсутності, на задоволенні позову наполягає, проти винесення заочного рішення не заперечує. Третя особа, [PERSON] у судове засідання не прибула, проте надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Представник третьої особи - служба у справах дітей Первомайської районної державної адміністрації Харківської області Фомичова М.С. у судове засідання не з'явилася, але надала суду заяву про розгляд справи без її участі, покладається на розсуд суду. Відповідачі до судового засідання не прибули, хоча були у встановленому законом порядку повідомлені про день та час розгляду справи, якихось заперечень суду не надали. З урахуванням положень ст. 280 ЦПК України, отримавши згоду позивача, суд ухвалив розглянути справу заочно з ухваленням заочного рішення на підставі наявних у справі доказів та без фіксування судового засідання технічним засобом з підстав, визначених ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд, вивчивши позовну заяву, дослідивши та проаналізувавши письмові докази, встановив такі факти і відповідні до них правовідносини: позивач [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] будинок належить йому на підставі свідоцтва про право приватної власності від 25.04.1997 року (а.с.6), зміна назви вулиці підтверджується копією рішення другої сесії сьомого скликання від 24.11.2015 року «Про перейменування вулиць с. Михайлівка та с. Сумці» (а.с.13). Відповідачі [PERSON], [PERSON] разом з неповнолітніми дітьми [PERSON], [INFO] року народження, та [PERSON], [INFO], зареєстровані в якості сина та невістки з онуками, за зазначеною вище адресою, що вбачається з ВК Михайлівської сільської ради Первомайського району Харківської області довідки від 20.08.2018 року за № 02-31/335 (а.с.9), але тривалий час більше 2-х років там не мешкають разом зі своїми неповнолітніми дітьми, згідно актів від 17.08.2018 року, складеного комісією у складі депутата виборчого округу №7 Михайлівської сільської ради Демочко А.Г. та сусідів [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с.8-8а). Позивач не має можливості оформити субсидію та сплачувати комунальні послуги ще і за відповідачів, це і стало підставою для звернення до суду з позовом. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна та зобов'язана довести судові ті обставини, на які вона посилається, як на підтвердження своїх вимог або підтвердження своїх заперечень. На думку суду, відповідачі, не надавши заперечень на позовні вимоги та жодного доказу поважності не проживання у будинку позивача більше року, визначили для себе інше місце мешкання. Відповідно ж до ст. 405 ЦК України за особами зберігається право на житлову площу протягом 1 року, а перевищивши вказаний термін, тільки за рішенням суду його можна поновити, і те через поважність причин не проживання на житловій площі. Натомість, позивач повністю підтвердив обґрунтованість своєї позиції, що також вбачається і з акту від 17.08.2018 року, що у спірному будинку відповідачі разом зі своїми неповнолітніми дітьми не мешкають з серпня 2016 року. Одній дитині відповідачів повних 11 років, а другій 5 років. Відповідно до ч.ч.3,4 ст. 29 ЦК України Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Таким чином, оскільки батьки-відповідачі обрали інше місце проживання, ніж позивач (власник житла), то і місце проживання неповнолітніх має бути визначене за місцем проживання батьків. Враховуючи викладене, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до п.2 ч.1 ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» особа знімається з реєстрації місця проживання внаслідок набрання чинності рішенням про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням. А судом встановлено факт не проживання на спірній житловій площі відповідачів разом з їх неповнолітніми синами без поважних причин.

Outcome: approved