Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-28 00:00:00

22.08.2018 представник позивача [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу з позивачем та стягнення аліментів на утримання їхнього сина [PERSON], [INFO] в розмірі 1/4 частині із всіх видів заробітку, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімум для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з дня пред'явлення позову і до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування позову вказує на те, що 12.05.2005 року між позивачем та відповідачем був укладений шлюб. У даному шлюбі у них є спільний син [PERSON], [INFO], який проживає разом з позивачем та перебуває на її утриманні. Близько півтора роки позивач з відповідачем разом не проживають. Спільне життя у них не склалось через відсутність взаєморозуміння, розходження поглядів на сімейні обов'язки. Відповідач не надає коштів на утримання сина, тим самим ставить сім'ю у важке матеріальне становище. Після розірвання шлюбу просить залишити дошлюбне прізвище - [PERSON]. Представник позивача [PERSON] подав заяву про розгляд справи без його участі та участі його довірительки, підтримання вимог. Відповідач позов визнав частково, пояснив, що не має змоги сплачувати аліменти у визначеному позивачем розмірі. Вказав, що може сплачувати аліменти половину від прожиткового мінімум для дитини відповідного віку. Суд, заслухавши вступне слово відповідача, з'ясувавши обставини, безпосередньо дослідивши докази, дійшов висновку, що позов слід задоволити. Як вбачається з матеріалів справи, між [PERSON] та [PERSON] 12.05.2005 року було зареєстровано шлюб у Новоміській сільській раді Старосамбірського району Львівської області, актовий запис за №13. Від даного шлюбу у них народився син [PERSON], [INFO]. Судом встановлено, що подружнє життя сторін не склалося, за час спільного проживання вони виявили несумісність характерів та різні погляди на сімейне життя. На даний час позивач прийшов до висновку, що їхній шлюб існує лише формально і зберегти його неможливо, подружжя не проживає разом близько півтора роки, не підтримують шлюбних відносин, не ведуть спільного господарства. Відповідно до ч.1 ст.110 СК України суд може розірвати шлюб за позовом одного із подружжя. Згідно ст. 24 СК України шлюб має ґрунтуватись на вільній згоді жінки та чоловіка. При цьому, відповідно до ч. 3 та 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування подружжя до припинення шлюбних стосунків чи їх збереження є неприпустимим і є порушенням права на свободу та особисту недоторканість. Таким чином, суд приходить до висновку, що з огляду на вказані обставини подальше застосування будь-яких заходів щодо примирення подружжя, як це передбачає ст. 111 СК України, є недоцільним та неефективним і суперечить інтересам сторін та моральним засадам суспільства. Отже, встановивши об'єктивні підстави для розірвання шлюбу, передбачені ст. 112 СК України, а саме те, що примирення між подружжям неможливе через втрату ними почуття взаємної любові, фактичне припинення спільних зобов'язань щодо піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, утвердження в сім'ї взаємоповаги, втрату почуття відповідальності подружжя один перед одним, як того вимагає ст. 55 СК України, суд дійшов висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить їх спільним інтересам, що має важливе значення, бажання зберегти сім'ю у сторін відсутнє, що є підставою для розірвання між ними шлюбу. Згідно ч. 2 ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Разом з тим, відповідно до ст. 121 СК України права та обов'язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому ст.ст.122,125 цього Кодексу. Відповідно до ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) в твердій грошовій сумі і виплачуються щомісячно. Згідно п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 року №3 вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з ч. 1 ст. 179 СК України аліменти, які одержані для утримання дитини, є власністю того з батьків, на ім'я кого вони виплачуються, і мають використовуватись за цільовим призначенням. На підставі ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову у частці заробітку (доходу) матері, батька, що буде стягуватися як аліменти на дитину, яка відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України визначається судом. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд враховує матеріальне становище позивачки, яка надає матеріальну допомогу сину, однак самостійно не може повноцінно їх утримувати, оскільки несе інші витрати пов'язані з їх фізичним, духовним та моральним розвитком, і відповідача - платника аліментів (є працездатною особою, і певне матеріальне становище), рівність прав та обов'язків обох батьків щодо дитини, розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, вимоги розумності та справедливості, а також зміст ст.ст. 181-183 СК України і визначає їх в розмірі ? частини від доходів, але не менше 50 % прожитого мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня пред'явлення позову і до досягнення дитиною повноліття, що на думку суду, на даний час буде відповідати інтересам дитини, враховуючи вік та матеріальні потреби, можливості відповідача, а також те, що доходи з відрахуванням вищезгаданих витрат (аліментів на утримання сина) повинні забезпечити йому прожитковий мінімум, визначений державою. Поряд з цим, суд вважає за необхідне роз'яснити, що ч. 1 ст. 192 СК України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом, - що не позбавляє позивачку чи відповідача права за наявності вказаних підстав та доказів звернутись до суду з таким позовом. За замістом ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, зокрема у разі задоволення позову - на відповідача, тому з відповідача слід стягнути на користь позивача 704,80 грн. сплаченого судового збору за вимогу про розірвання шлюбу, та 704,80 грн. в дохід держави, як за вимогу про сплату аліментів.

Outcome: approved