Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-17 00:00:00

23 травня 2017 року позивач, [PERSON], звернулась до Миргородського міськрайонного суду з позовом до Ромоданівської селищної ради Миргородського району Полтавської області про визнання права власності на квартиру [ADDRESS], загальною площею 28,3 м2, житловою 23,1 м2, в загальному користуванні кухня площею 6,3 м2 та коридор 4 м2, в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка [PERSON]. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що після смерті [PERSON], матері [PERSON], відкрилася спадщина на вказану квартиру. За життя [PERSON] приватизувала спірну квартиру, що підтверджується свідоцтвом про право власності на жило від 26.01.1994 року, яке видано Органом приватизації Ромоданівського 38 будинкоуправління 8 дистанції цивільних споруд ст. Гребінка. Після смерті [PERSON] 11.02.2009 року Другою Миргородською державною нотаріальною конторою відкрито спадкову справу за заявою єдиного спадкоємця, сина померлої, [PERSON]. Свідоцтво про право на спадщину [PERSON] не отримував. 18.08.2010 року помер чоловік позивачки, [PERSON]. Третьою Полтавською державною нотаріальною конторою відкрито спадкову справу за заявами позивачки та її синів, які до нотаріальної контори подали заяви про відмову від спадкування на користь матері, дружини померлого, [PERSON]. Нотаріус Третьої Полтавської державної нотаріальної контори своєю постановою від 06 грудня 2017 року відмовила [PERSON] в у видачі їй свідоцтва про право на спадщину у виді спірної квартири, з підстав того, що правовстановлюючий документ на квартиру [ADDRESS] не відповідає вимогам законодавства. Так як був виданий на приміщення, яке не може бути обєктом права власності, передбачаючи можливість спільного користування нежитловими приміщеннями. Вказане стало підставою для звернення позивачки до суду. В судовому засіданні представник позивача, [PERSON], позовні вимоги підтримував, просив їх задовольнити з підстав, вказаних у позовній заяві. Суду пояснив, що він являється сином позивачки та померлого [PERSON]. Причиною відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину являється неповне відображення інформації у свідоцтві про право власності на житло від 26.01.1994 року, відповідно якого квартира була приватизована [PERSON]. У свідоцтві відображена інформація про загальну площу квартири 28,3 м2, хоча згідно технічного паспорта розмір житлової кімнати становить 23,1 м2. Інша частина площі квартири є половина площі приміщень загального користування, які перебували у спільному користуванні з квартирою № 17. Представник відповідача, Ромоданівської сільської ради Миргородського району, в судове засідання не зявився, своїх заперечень проти позову суду не подав. До суду звернувся представник відповідач із письмовою заявою про розгляд справи без його особистої участі. [PERSON] в судовому засіданні не заперечувала проти прозову [PERSON] Суду пояснила, що вона являється власником квартири [ADDRESS]. Право власності вона набула на підставі договору дарування від 26.10.2016 року. Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши письмові докази по справі та проаналізувавши їх в сукупності, приходить до висновку про те, що заявлений позов підлягає до часткового задоволення. Судом встановлено, що 16.01.1994 року в у приватну власність [PERSON], шляхом приватизації, передано квартиру [ADDRESS], загальна площа квартири становить 28,3 м2, що підтверджується свідоцтвом про право власності на жило (а.с. 7). 30.10.2008 року померла [PERSON]. Згідно інформації вказаної у постанові нотаріуса Третьої полтавської державної нотаріальної контори, спадкова справ після померлої відкрилась Другою миргородською державною нотаріальною конторою на підставі заяви [PERSON] про прийняття спадщини за заповітом посвідчено Ромоданівською селищною радою Миргородського району Полтавської області 06.07.1994 року (а.с. 8). Згідно з довідкою Другої миргородської нотаріальної контори свідоцтв про право на спадкове майно не видавалось. Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід права та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Відповідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до положень частин 1 та 3 ст. 1296 ЦК України [PERSON] набув право власності в порядку спадкування на спірну квартиру, незважаючи на те, що не отримав свідоцтва про право на спадщину за життя. 18.08.2010 року помер [PERSON], спадщину після якого прийняла його дружина [PERSON], позивачка по справі. Постановою нотаріуса Третьої полтавської державної нотаріальної від 06 грудня 2017 року відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину на спірну квартиру, з підстав того, що правовстановлюючий документ на квартиру [ADDRESS] не відповідає вимогам законодавства, так як був виданий на приміщення, яке не може бути обєктом права власності, так як передбачає можливість спільного користування нежитловими приміщеннями, коридором та кухнею. Частинами 1 та 2 ст. 321 ЦК України визначено, що право власностіє непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Право власності має фундаментальний характер, захищається згідно з нормами національного законодавства з урахуванням принципів ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі відповідно Перший протокол; Конвенція). Держави-учасниці Конвенції зобовязані поважати право кожного на мирне володіння своїм майном та гарантувати його захист передусім на національному рівні. Зазначене положення в Україні закріплено на конституційному рівні принципом непорушності права власності (ст. 41 Конституції України). \~Право власності (на мирне володіння майном) не є абсолютним. За своєю правовою природою воно потребує регулювання з боку держави, може бути обмежено, а держава вправі вживати певних заходів втручання в право власності, у тому числі й позбавляти громадян власності. При цьому в таких діях держава повинна дотримуватися усталених принципів правомірного втручання, зокрема тих, що напрацьовані ЄСПЛ, через рішення якого відбувається розуміння змісту норм Конвенції, Першого протоколу, їх практичне застосування. ЄСПЛ виходить із того, що положення ст. 1 Першого протоколу містить три правила: (а) перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; (б) друге стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання втручання у право на мирне володіння майном правомірним; (в) третє визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Зазначені правила не застосовуються окремо, вони мають тлумачитися у світлі загального принципу першого правила, але друге та третє правило стосуються трьох найважливіших суверенних повноважень держави: права вилучати власність у суспільних інтересах, регулювати використання власності та встановлювати систему оподаткування. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: (а) чи є втручання законним; (б) чи переслідує воно «суспільний інтерес» (public interest, general interest, general interest of the community); (в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям (must be a reasonable relationship of proportionality between the means employed and the aims pursued). ЄСПЛ констатує порушення державою ст. 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Дії нотаріуса Третьої полтавської державної нотаріальної контори по відмові у видачі свідоцтва про право на спадщину позивачці, хоча нею надано належно оформлений документ, який підтверджує право власності померлих на спірну квартиру, суд розцінює як непропорційне втручання у право власності зі сторони держави, так як нотаріус виконує саме повноваження, які йому делеговані державою. Свідоцтво про приватизацію квартири, яке було видано [PERSON] 26.01.1994 року видано органом приватизації, який був наділений повноваженням на приватизацію державного житлового фонду, держава в особі ДКП «Миргородтехінвернатизація» проводила реєстрацію права власності на нерухоме майно на підставі свідоцтва та протягом 23 років не заперечувала існування права власності на спірну квартиру саме в межах загальної площі 28,3 кв.м. При таких обставинах суд вважає можливим задовольнити вимоги [PERSON] про визнання права власності за нею в порядку спадкування за законом на квартиру № 16 і будинку № 4 по вул. Миру в смт. Ромодан, Миргородського району після смерті чоловіка [PERSON], однак без зазначення інформації про площі нежитлових приміщення, які фактично перебували та перебувають у користуванні суміжних квартир.

Outcome: approved