Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-22 00:00:00

23 серпня 2016 року позивач [PERSON], від імені якої за дорученням діяв представник позивача [PERSON], звернулася до суду з позовом до відповідача ПАТ «Дельта Банк» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору, в обґрунтування якого посилалася на те, що 20.05.2013 між Позивачем та Відповідачем було укладено Кредитний договір № 002-29599-200513, в рамках якого Позивачу було відкрито картковий рахунок № [NUMBER] у гривнях, оформлено платіжну картку та відкрито Кредитну лінію з лімітом 150 000 грн. на строк 364 дні. Вважає, що при укладенні зазначеного Договору були порушені її права як споживача, встановлених: ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки позивач не була детально ознайомлена з Тарифами, Умовами кредитування, з орієнтовною сукупною вартістю кредиту, а також не мала змоги прочитати фізично Кредитний договір, який був викладений дрібним шрифтом; статтею 18 зазначеного Закону, оскільки вважає незаконним встановлення у кредитному договорі щомісячної плати за обслуговування кредитного ліміту; встановлених п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди» з огляду на наявність в Кредитному договорі умови третейського застереження, так як справи про захист прав споживачів не підлягають розгляду третейськими судами; абз. 5, 11 п. 2 ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних», оскільки зазначена в Правилах банківського обслуговування фізичних осіб згода (дозвіл) Клієнта є безумовною, безвідкличною і не обмежена строком дії, тоді як законодавством передбачено право пред'являти вмотивовану вимогу із запереченням проти обробки своїх персональних даних та відкликати згоду на обробку персональних даних; статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», статтями 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки вважає умови кредитного договору щодо послуг страхування із нав'язаною Банком страховою компанією несправедливими і неправомірно включеними до кредитного договору. Просила суд на підставі викладеного в позовній заяві визнати укладений договір між сторонами недійсним. Позивач та її представник до суду не з'явилися, як у позовній заяві, так і в письмовому клопотанні, доданому до позовної заяви, просили розглянути справу за їх відсутності, позовні вимоги підтримали в повному обсязі, вважали до позовної заяви надані усі необхідні докази, будь-яких інших заяв або клопотань до суду не надходило. Представник відповідача в судовому засіданні заперечила проти задоволення позовних вимог, суду пояснила, що позов необґрунтований, безпідставний і не відповідає дійсним обставинам справи та нормам чинного законодавства, оскільки позивач була ознайомлена в письмовій формі з інформацією про умови кредитування Рахунку, орієнтовну сукупну вартість кредиту, Тарифами, Правилами, про що власноруч підписалася на Заяві/Договорі, на Тарифах Банку та Умовах надання кредитної картки. Таким чином, усі істотні умови договору були доведені до відома Позивача. Крім того, на думку представника відповідача, надаючи Пропозицію укласти з нею Договір на визначених в Заяві умовах, Позивач зважила усі ці умови та свідомо вибрала Банк та банківські послуги, чим підтвердила це наданням необхідної інформації та документів про свою особу та власноручним підписанням усіх документів. Також, звернула увагу суду на те, що Позивачем було повністю виконано усі умови договору, сплачено всі суми по кредиту та платежам, передбаченим умовами кредитування, тим самим не оспорюючи та погоджуючись з цими умовами як справедливими, і в строк передбачений Договором повністю погасила заборгованість за кредитом, а саме 26 травня 2014 року. Що стосується посилань позивача на незаконні платежі за обслуговування кредитного ліміту, вважає їх також безпідставними, оскільки відповідно до норм Закону України «Про захист прав споживачів» містить лише застереження, що споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі, а отже Банк надаючи Позивачеві споживчий кредит правомірно встановив плату за обслуговування кредитного ліміту, адже кредитування є одним із основних видів банківських послуг. Також, представник відповідача не погодився з доводами Позивача щодо порушення її прав передбачених Законом України «Про захист персональних даних», так як Позивач особисто надала згоду на обробку своїх персональних даних загального характеру і будь-яких заяв про відкликання цієї згоди від Позивача до Банку не надходило. Щодо порушення прав Позивача в частині умов кредитного договору про третейське застереження, зазначила, що дане застереження ніяким чином не звужує прав Позивача на судовий захист і не свідчить про дискримінаційні умови для Клієнта. З огляду на вищезазначене просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Надала письмові заперечення проти позовних вимог, які долучені до матеріалів цивільної справи. Представник третьої особи ПрАТ «Страхова компанія «Дельта» до суду не з'явився, судом належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, заяв про відкладення судового розгляду або розгляду справи зі його відсутності до суду не надходило. Суд, заслухавши представника відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, дійшов такого висновку. В судовому засіданні встановлено, що 20 травня 2013 року між [PERSON] та ПАТ «Дельта Банк» було укладено Кредитний договір № 002-29599-200513, який складався із Заяви (а.с. 46), та відповідно до п.п. 7.1 Заяви невід'ємною частиною є Правила та Тарифи банку (а.с. 47, 50-79). Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. В силу ч. 2 ст. 1055 ЦК України кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. 20 травня 2013 року між [PERSON] та ПАТ «Дельта Банк» було укладено Кредитний договір № 002-29599-200513, за умовами якого згідно банк надав [PERSON] кредит як держателю картки шляхом відкриття Кредитної лінії з встановленим на ній лімітом в сумі 100 000,00 грн. строком на 364 календарних дні із наданням права Банку змінювати ліміт (п. 4 Договору). Відповідно до п.п. 2.5 Договору Позивач підтвердила, що до підписання Заяви/Договору вона ознайомлена із в письмовій формі із інформацією про умови кредитування Рахунку та орієнтовну сукупну вартість кредиту, а також відповідно до п.п. 7.1 Договору підтвердила, що ознайомлена попередньо з Правилами та Тарифами Банку, які є невід'ємною складовою Договору, повністю погодилася з ними, їх зміст їй зрозумілий й положення яких зобов'язалася неухильно дотримуватися, про що свідчить особистий підпис [PERSON] на Заяві/договору в графі «Підпис клієнта», а також на Тарифах в графі «З тарифами ознайомлена», та на Пам'ятці по користуванню кредитом тарифний пакет «Нова готівочка» з викладеними в ній таблицею погашення заборгованості із відповідними роз'ясненнями щодо умов виконання Договору (а.с. 46-48). Як вбачається з копії Дозволу фізичної особи від 20.05.2013, підписаного [PERSON], остання надала згоду на обробку своїх персональних даних, що включає збір, зберігання, використання та поширення інформації щодо себе в будь-які бюро кредитних історій, учасником яких є Банк. Підписанням цього Дозволу [PERSON] підтвердила, що ознайомлена у письмовій формі зі своїми правами як суб'єкта персональних даних, визначеними Законом України «Про захист персональних даних» (а.с. 49). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. В статті 629 ЦК України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч.1, 3 ст. 50 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно вимог ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог-відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Стаття 530 ЦК України передбачає, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Судом встановлено, що ПАТ «Дельта Банк» виконав всі зобов'язання по вищевказаному договору, надавши обумовлені договором грошові кошти позивачу у повному обсязі, а позивач виконав усі зобов'язання за Кредитним договором, сплативши усі платежі за договором, що підтверджено довідкою ПАТ «Дельта Банк» від 07.09.2016, відповідно до якої станом на 07.09.2016 заборгованість по кредитному договору № 002-29599-200513 відсутня, останній платіж здійснено Позивачем 26.05.2014 року, що підтверджується випискою по рахунку (а.с. 89-92). Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Волевиявлення сторін по справі при укладанні договору було вільним, без примусу, ризики з отриманням кредиту позивачем приймались без всяких умов. Суд вважає безпідставними посилання представника позивача на порушення відповідачами норми Закону України «Про захист прав споживачів» при укладенні. Так, згідно з положеннями пунктів 22, 23 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачем вважається фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю, або виконанням обов'язків найманого працівника. Послуга-діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Згідно ч.1 ст. 11 вищевказаного Закону України між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Частиною 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», абзацом 16 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» врегульовується питання щодо відомостей, які кредитодавець має повідомити споживачеві до укладення договору споживчого кредиту, а ст. 56 Закону України «Про банки і банківську діяльність» - щодо відомостей, які банк має надавати споживачеві як власному клієнту на його вимогу. Положення частин 4-11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачають такі права споживача, які за своїм змістом можливо реалізувати лише під час виконання договору споживчого кредиту. Зокрема, це право споживача протягом певного терміну відкликати згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин, не бути примушеним під час виконання кредитного договору сплачувати платежі, встановлені на незаконних засадах, достроково повернути споживчий кредит, не бути примушеним достроково повернути суму споживчого кредиту у разі незначних порушень договору, бути захищеним від суспільного поширення інформації про несплату боргу тощо. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, яка забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Інформація про продукцію не вважається рекламою. Не знайшли підтвердження доводи позивача та не встановлені судом, що відповідач порушив положення ст.ст. 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Кредитний договір підписаний сторонами по справі без зауважень, без застережень та виконаний обома сторонами в повному обсязі у обсязі та строках, передбачених умовами цього Договору. Перед підписанням договору, позивачу по справі була надана банком письмова інформація щодо усіх істотних умов кредитного договору, зокрема щодо суми кредитного ліміту, умов його зміни, Тарифи та Правила Банку, проведення платежів з відсотковою ставкою в річних, графік погашення кредиту, про що свідчать підписи позивача. Згідно ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика вважається нечесною, якщо вводить споживача в оману, зокрема, стосовно ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Представником позивача не наведено жодних обставин, стосовно яких позивача введено в оману при укладенні договору, а також стосовно яких його вибір був несвідомим. Зокрема, в позовній заяві йдеться про порушення права [PERSON] як споживача в зв'язку з викладенням тексту Договору у несприятливій формі, тобто дрібним шрифтом. Суд вважає такі доводи надуманими і такими, що не ґрунтуються на Законі, оскільки як було зазначено вище, при укладанні Кредитного договору, Позивачем не було ніяких зауважень щодо письмової форми Договору, зокрема щодо шрифту, яким він надрукований, і це не є підставою для визнання його недійсним. Істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 та ст. 1054 ЦК України є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін. З тексту оспорюваного договору вбачається, що такі умови договором передбачено, відтак жодних підстав вважати, що при його укладенні позивача введено в оману та приховано інформацію про продукцію (кредит), внаслідок чого його вибір був несвідомим - відсутні. Тобто, всі умови договору сторони погодили, без будь-яких заперечень. Позивач в обґрунтування позовних вимог посилається в позовній заяві на наявність в кредитному договорі умови про надання позичальником дозволу банку на отримання, обробку, зберігання та конфіденційне використання інформації, що стосується безпосередньо персональних даних позичальника, та яка стала відомою банку у зв'язку з діловими стосунками з позичальником. Цей дозвіл розуміється сторонами як надання позичальником згоди банку на збір, зберігання, використання та поширення через бюро кредитних історій інформації на нього та відомостей за цим договором до бюро кредитних історій, в тому числі і на передачу одного примірника цього договору третім особам, які здійснюють рефінансування банку, а також на розкриття інформації про позичальника, включаючи таку, яка відноситься до банківської таємниці відповідно до законодавства України будь-яким третім особам, включаючи, але не обмежуючись, відповідно до ст.7 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій», і саме на це було надано письмовий дозвіл Позивача після ознайомлення її із правами як суб'єкта персональних даних, передбачених Законом України «Про захист персональних даних». Згідно ст. 1 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» метою цього Закону є врегулювання суспільних відносин, що виникають у сфері збору, оброблення, зберігання, захисту та використання інформації про виконання особами грошових зобов'язань, функціонування інституцій, пов'язаних з обміном інформацією про грошові зобов'язання та забезпеченням прав та інтересів суб'єктів кредитної історії. Статтею 7 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» визначено перелік інформації, що міститься в кредитній історії. Оскільки Законом України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» не обмежено коло суб'єктів ведення кредитних історій, визначення умовою кредитного договору «включаючи, але не обмежуючись» кола осіб, яким може бути наданий обсяг інформації передбачений ст.7 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» суд вважає не є порушенням прав споживача кредитних послуг. Відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди» третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком, зокрема, справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Суд вважає, що визначення третейського застереження в кредитному договорі вчинено поза правовідносинами, що регулювалися Законом України «Про третейські суди» на час укладення кредитного договору. Разом з тим вказане застереження не є підставою для визнання недійсним кредитного договору, а в силу ст.ст. 27, 215 ЦК України договір в цій частині є нікчемним. Частинами 2, 3 ст. 10 ЦПК та ч. 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього кодексу. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 179 ЦПК України). Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Проаналізувавши встановлені фактичні обставини по справі, оцінивши представлені сторонами докази, суд не виходячи за межі заявлених позовних вимог, дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed