Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-01 00:00:00

22.04.2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просив стягнути з відповідача на його користь аліменти на утримання сина, [PERSON] , [INFO] , у розмірі ј частки усіх її видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 18.03.2016 року і до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначив, що з 25.11.2005 року перебував з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі, в якому у них [INFO] народився син [PERSON] .. Рішенням Заводського районного суду м.Миколаєва від 26.03.2014 року шлюб було розірвано. Після припинення шлюбних стосунків син залишився проживати разом з відповідачкою. Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 15.10.2014 року визначено місце проживання сина з матір`ю [PERSON] Проте, внаслідок конфлікту, який виник між сторонами з приводу спілкування та виховання сина, дитина з березня 2015 року проживає з ним. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 22.06.2016 року, залишеного в силі касаційною інстанцію йому було відмовлено у задоволенні позову про стягнення аліментів, через відсутність підстав для їх стягнення в зв`язку з незаконним утриманнями дитини. Разом з тим, оскільки рішенням Заводського районного суду м.Миколаєва від 20.12.2018 року місце проживання дитини було визначено разом з ним, вважав, що наявні підстави для стягнення аліментів з відповідачки за минулий час. Наголосив, що з січня 2016 року неодноразово звертався до [PERSON] з вимогою про сплату аліментів на утримання сина, на що вона відповіла відмовою. Вказані обставини послугували для його звернення до суду з відповідною позовною заявою. 24.09.2019 року відповідач подала до суду відзив на позовну заяву, яким заявлені позовні вимоги не визнала в повному обсязі. В обґрунтування зазначила, що у задоволені вимоги щодо стягнення з неї аліментів за минулий час слід відмовити за необґрунтованістю, з урахуванням наявності низки судових рішень, зокрема рішення Заводського районного суду м.Миколаєва від 22.06.2016 року, яким позивачу було відмовлено у стягненні з неї аліментів на утримання дитини. У задоволенні позовних вимог про стягнення з неї аліментів на майбутнє просила відмовити, з огляду на те, що знаходиться в декретній відпустці по догляду за дитиною до трьох років та не має доходу, в зв`язку з чим взагалі не має можливості сплачувати аліменти. В судовому засіданні позивач підтримав заявлені позовні вимоги, наполягав на їх задоволенні. Підтвердив фактичні обставини викладені у позовній заяві. У судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила про їх задоволення. У судовому засіданні відповідач заперечувала проти задоволення заявлених позовних вимог, щодо стягнення аліментів за минулий час. Зазначила, що розуміє свій обов`язок по утриманню дитини та при визначені розміру аліментів просила врахувати її сімейний та матеріальний стан, зазначила, що на теперішній час на її утриманні знаходиться малолітня дитина, яку вона виховує самостійно, та не має стабільного доходу. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення справи по суті, приходить до наступних висновків. Так, судом встановлено, що з 25.11.2005 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . 26.03.2014 року за рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва шлюб між сторонами було розірвано. Після припинення шлюбних відносин син залишився проживати з матір`ю [PERSON] Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 28.04.2014 року, з позивача на користь відповідача було стягнуто аліменти на утримання дитини в розмірі ј частини усіх видів заробітку, доходу, щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Згідно листа начальника відділу Центрального ВДВС м. Миколаїв ГТУЮ у Миколаївській області від 18.03.2018 року, за №11365, виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа по справі №2/487/1851/14 було завершено 08.09.2016 року в зв`язку з тим, що рішенням Апеляційного суду миколаївської області було скасовано рішення, на підставі якого видано виконавчий документ. 15.10.2014 року рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва було визначено місце проживання малолітнього [PERSON] разом з матір`ю [PERSON] , в задоволенні зустрічного позову [PERSON] про визначення місця проживання дитини з батьком - відмовлено. Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 31.07.2015 року, яке набрало законної сили та підлягає негайному виконанню, було задоволено позов [PERSON] про відібрання малолітнього [PERSON] , [INFO] від батька [PERSON] та передачі його матері. Окрім того, рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 15.09.2016 року по справі №487/1792/16-ц у задоволенні позову [PERSON] про визначення з ним місця проживання малолітньої дитини, було відмовлено. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 22 червня 2016 року по справі №487/1911/16-ц у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини відмовлено. Дане судове рішення залишено в силі ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2017 року. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 20.12.2018 року по справі №487/1792/16-ц, яке набрало законної сили 04.02.2019 року, було визначено місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] разом з батьком [PERSON] 30.12.2015 року відповідач вступила у шлюб та змінила прізвище на « [PERSON] ». [INFO] у відповідачки народився син [PERSON] (Свідоцтво про народження серії [NUMBER] ). Судом встановлено, що домовленості між сторонами щодо утримання неповнолітнього сина не досягнуто, а отже аліменти на утримання дитини у відповідності до вимог Глави 15 СК України повинні стягуватися за рішенням суду. Згідно з ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Статтею 150 СК України передбачено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти та готувати її до самостійного життя. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 181 СК України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. У відповідності зі ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Відповідно до ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проаналізувавши встановлені судом обставини справи в контексті вищезазначених правових норм, враховуючи матеріальний та сімейний стан відповідачки у якої на утриманні знаходиться малолітня дитина [PERSON] , суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача аліментів у розмірі 1/6 частини її заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з дати подання позову, тобто з 22.04.2019 року і до досягнення дитиною повноліття. Вимогу [PERSON] про стягнення з відповідачки аліментів за минулий час, починаючи з 18.03.2016 року, з моменту подачі до суду позову про визначення місця проживання дитини, рішення за яким було прийнято 20.12.2018 року, суд вважає необґрунтованою з огляду на те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з [PERSON] , але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останньої від їх сплати та наявність рішення Центрального районного суду м.Миколаєва від 15.10.2014 року за яким місце проживання малолітнього [PERSON] було визначено разом з матір`ю [PERSON] , Згідно ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір в дохід держави у сумі 768,40 грн.

Outcome: partial