Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-22 00:00:00

22.07.2019 року до суду звернувся позивач [PERSON] , з позовом про визнання особи втратившою право користування жилим приміщенням до відповідача [PERSON]. 27.08.2019 року отримана довідка про реєстрацію місця проживання відповідача - фізичної особи. 30.08.2019 року ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду за правилами загального провадження в підготовчому судовому засіданні на 07 жовтня 2019 року. До у часті в розгляді справи залучена [PERSON]. , в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору. 07.10.2019 року проведене підготовче судове засідання. Справу призначено до розгляду на 23.10.2019 року. Учасникам розгляду справи роз`яснені права та обов`язки у відповідності до ст. 43, 44, 49 ЦПК України. 23.10.2019 року в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення Згідно заявлених позовних вимог позивач просить визнати відповідача втратившою право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступне: він є власником житлового будинку [ADDRESS] на підставі договору довічного утримання від 06 квітня 2004 року Даний договір був посвідчений приватним нотаріусом Верхньодніпровського нотаріального округу Зезуль Л.Я,та зареєстровано в реєстрі за № 565. В період з 1994 року по 2017 рік він перебував у шлюбі із [PERSON]. , а тому в 1999 році зареєстрував відповідачку у належному йому будинку. За рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 14 червня 2017 року у справі № 171/741/17 шлюб між ним і [PERSON] ,. розірваний. Після розірвання шлюбу відповідачка деякий час проживала у належному йому будинку, але з червня 2018 року переїхала жити до м. Кам`янське і більше жодного разу до будинку не з`являлась. Він неодноразово звертався до в відповідачки з проханням знятись з реєстраційного обліку у належному йому будинку, але жодних результатів не отримав. В добровільному порядку знятись з реєстраційного обліку відповідач не бажає. Він самостійно не має можливості зняти відповідача з реєстраційного обліку у належному йому будинку, так як для цього потрібна її особиста присутність, що й стало підвою звернення до суду. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі давши пояснення фактично установлені матеріалами справи. Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала посилаючись на те, що вона немає де зареєструвати місце свого проживання. У належному позивачу будинку вона не проживає протягом року. будинком та комунальними послугами вона не користується тому за них і не проводить оплату. Відповідач та його мати створювали їй неможливі умови для проживання, тому її сестра забрала її з цього будинку. Повертатись з метою проживання у даний будинок вона не бажає Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, [PERSON]. , позовні вимоги підтримала, пояснивши, що вона була власником даного будинку та з її дозволу відповідач була зареєстрована в цьому будинку і протягом тривалого часу проживала. Вони з сином не створювали відповідачці перешкод у користуванні будинком. Навпаки відповідачка влаштувала їм скандал, забрала свої речі і виїхала з належного їм будинку. З вересня минулого року відповідач у даному будинку не проживає. Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, з`ясувавши зміст позовних вимог, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що між сторонами виник спір із правовідносин, що регулюють право власності на житло та право користування житлом. Як встановлено в судовому засіданні позивач [PERSON] , є власником будинку [ADDRESS] на підставі договору довічного утримання від 06 квітня 2004 року Даний договір був посвідчений приватним нотаріусом Верхньодніпровського нотаріального округу Зезуль Л.Я, та зареєстровано в реєстрі за № 565, що підтверджується копією договору довічного утримання. В зазначеному вище будинку з 1999 року зареєстрована відповідач [PERSON]. , що підтверджується даними домової книги та адресною довідкою. Відповідач була зареєстрована у зазначеному будинку як член сім`ї позивача, так як до 2017 року була його дружиною. Реєстрація відповідачки у зазначеному домоволодінні здійснювалась з дозволу попереднього власника даного будинку [PERSON] . Позивач зазначає, що відповідач не проживає в належному йому будинку з червня 2018 року. Факт не проживання відповідача в зазначеному вище будинку підтверджується актом депутата Верхівцевської міської ради від 19.07.2019 року в якому зазначається, що [PERSON] ,. в домоволодінні за адресою: [ADDRESS] не проживає з червня 2018 року. Відповідно до ст. 405 ЦК України - Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Враховуючи, що в судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт не проживання відповідача в будинку позивача протягом одного року, суд вважає, що позовні вимоги про визнання відповідача такою, що втратила право користування належним позивачу житловим приміщенням підлягають задоволенню. Дане рішення приймається судом відповідно до обраного позивачем способу захисту цивільних прав, а саме припинення права користування житловим приміщенням, який передбачений ст. 16, 405 ЦК України, та з якими погоджується суд. Відповідачем визнаний факт не проживання в будинку позивача протягом року. Заперечуючи проти задоволення позовних вимог позивачка посилається на те, що відповідач створив їй неможливі умови проживання у зазначеному будинку, але будь-яких доказів цього факт суду не надала. Згідно ст. 76 ЦПК України - Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.. У відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України - Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 6 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ч. 1 ст. 76 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є , показання свідків, письмові докази, речові, електронні докази і висновки експертів. Відпровідно до ст.ст 77-78 ЦПК України -Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідачем не надано доказів того, що позивач чи інші особи створювали їй перешкоди у користуванні даним житловим приміщенням. Позивач та третя особа в свою чергу посилаються на те, що саме відповідач чинила скандали та порушувала правила співжиття і залишила належний їм будинок з власною волею. За даних обстави, суд з метою захисту права власності позивача, вважає за можливе позовні вимоги задовольнити та визнати відповідача [PERSON] , такою, що втратила право користування будинком [ADDRESS] . Оскільки відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України - Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України - Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України - Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року, відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950р. Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи безперешкодно користуватись своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Таким чином, судом встановлено, що реєстрація відповідача без проживання та користування у належному позивачу житловому приміщенні порушує право приватної власності позивача на зазначене житлове приміщення. Відповідач не має бажання проживати у належному позивачеві будинку, а доводи відповідачки, що вона не має де зареєструвати своє місце проживання не підставою для відмови у задоволенні позовних вимог Відповідно до ст. 7 ЗУ « Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином рішення суду про визнання [PERSON]. , такою, що втратила право користування будинком [ADDRESS] є підставою для зняття її з реєстраційного обліку за даною адресою і не потребує додаткового покладення відповідних обов`язків на орган, що здійснює державну реєстрацію місця проживання фізичних осіб. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру заявлених позовних вимог, так як позовні вимоги задоволені , суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 768.40 грн.

Outcome: approved