Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-30 00:00:00

23 лютого 2016 року до Фастівського міськрайонного суду Київської області звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та стягнення 1/2 вартості майна. Позов мотивував тим, що він та відповідачка перебували в зареєстрованому шлюбі з 17 лютого 2006 року по 21 травня 2013 рік. Підчас перебування у шлюбі він 29 квітня 2007 року придбав автомобіль марки «Хюндай Матрікс», 2008 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] . Позивач зазначає, що вказаний автомобіль був зареєстрований на відповідачку, однак він ним постійно користувався. Позивач стверджує, що після того, як відповідачка покинула сім`ю, фактично викрала автомобіль та відчужила його без його згоди за 9000 доларів США. Позивач зазначає, що автомобіль був спільною власністю подружжя, а оскільки відповідачка його відчужила, він погоджується на компенсацію половини вартості автомобіля. Тому, змушений звернутися до суду з даним позовом, в якому просити суд: визнати автомобіль марки «Хюндай Матрікс» 2008 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] ; розподілити спільне майно подружжя виділивши [PERSON] автомобіль марки «Хюндай Матрікс» 2009 року, державний номерний знак [NUMBER] ; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] в рахунок компенсації вартості належної йому Ѕ частини автомобіля марки «Хюндай Матрікс» 2008 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] та стягнути з [PERSON] на його користь судовий збір в розмірі 1170 грн.. В процесі розгляду справи, попереднім складом суду, протокольною ухвалою від 20.11.2017 року було прийнято до розгляду уточнену позовну вимогу [PERSON] в частині стягнення компенсації вартості - 1/2 частини спільного сумісного майна подружжя, а саме просив суд стягнути з [PERSON] на його користь компенсацію вартості - 1/2 частини спільного сумісного майна подружжя: автомобіля HYUNDAI MATRIX 1493 (2008), червоного кольору, державний номерний знак [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] , визначену експертним висновком. Ухвалою судді Фастівського міськрайонного суду Київської області Чернишової Є.Ю. від 28 березня 2016 року було об`єднано в одне провадження справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однієї сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та поділ спільного сумісного майна (провадження № 2/381/3/16, справа № 381/1029/14-ц) та справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, стягнення вартості майна (справа №381/788/16-ц, провадження №2/381/436/16). Об`єднаній справі присвоєно № 381/1029/14-ц, провадження № 2/381/3/16. Відповідно до Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28 листопада 2019 року, вказану вище цивільну справу було розподілено судді Фастівського міськрайонного суду Київської області Осауловій Н.А. (а.с.180 том 5). Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 04 грудня 2019 року дану справу було прийнято до провадження та призначено до судового розгляду по суті. 13 липня 2020 року ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області у цивільній справі № 381/1029/14-ц (провадження № 2/381/255/20) було призначено автотоварознавчу експертизу, проведення якої було доручено експертам ТОВ Експертно-правова консалтингова компанія «ЮрЕкс», за відсутності дорожнього транспортного засобу HYUNDAIMATRIX 1493 (2008), за наявними в матеріалах цивільної справи № 381/1029/14-ц доказами. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 31 березня 2021 року, було залишено без розгляду позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однієї сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та поділ спільного сумісного майна у цивільній справі №381/1029/14-ц (провадження 2/381/1/21). В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали з підстав викладених в ньому, просили суд його задовольнити. В судове засідання відповідач повторно не з`явилася, повідомлялася судом вчасно та належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомила, заяв та клопотань про розгляд справи у її відсутність, чи про відкладення розгляду справи не подавала. В матеріалах справи міститься клопотання відповідачки [PERSON] , подане через канцелярію суду 03.11.2020 р., в якому вона просить суд застосувати наслідки спливу строків позовної давності до позовних вимог [PERSON] та відмовити у задоволені позовних вимог повністю. Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши письмові докази наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Статтею 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до вимог ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 17 лютого 2006 р., Свідоцтво про шлюб Серія [NUMBER] (а.с.5 том 1). Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 21 травня 2013 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 08 липня 2013 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с. 9-11 том 1). 09 вересня 2014 року [PERSON] після реєстрації шлюбу змінила прізвище на « [PERSON] », що підтверджено Свідоцтвом про шлюбу виданим 09 вересня 2014 року (а.с.127 том 1). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553 / 99 «Совтрансавто - Холдинг» проти України», а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342 / 95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь - якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. Як вбачається із наявної в матеріалах справи копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серія [NUMBER] , 30 грудня 2008 року було придбано та зареєстровано за [PERSON] транспортний засіб універсал легковий HYUDAIMATRIX червоного кольору, номер шасі [NUMBER] , кузов [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] (а.с.129, 130 том. 2) Згідно з частиною третьою статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843 цс 17. Вирішуючи спір між колишнім подружжям про поділ майна, суд встановлює обсяг спільного майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, а також з`ясовує джерело та час його придбання. Так, судом встановлено, що під час перебування у зареєстрованому шлюбі сторонами було придбано легковий автомобіль HYUNDAI MATRIX 1493 (2008), номер кузова [NUMBER] , який було зареєстровано за відповідачем [PERSON] ( [PERSON] ) 30.12.2008 р.. Під час розгляду справи по суті, було встановлено та підтверджено Головним сервісним центром МВС України, що спірний автомобіль HYUDAI MATRIX, кузов [NUMBER] , державний номерний знака [NUMBER] , у період з 03 лютого 2009 по 14 грудня 2013 року був зареєстрований за [PERSON] , [INFO] . Після зняття з обліку для реалізації вказаний транспортний засіб було зареєстровано за [PERSON] , [INFO] , яка проживає по [ADDRESS] (а.с.30, 31 том 6). Відповідно до статті 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ст.ст. 68, 69 СК України). За нормами сімейного законодавства, умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя (ч. 3 ст. 61 та ч. 4 ст. 65 Сімейного кодексу України). Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 Сімейного кодексу України та статтею 372 Цивільного кодексу України. Згідно з п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Пунктом 22 вказаної Постанови Пленуму встановлено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України, а відповідно до п. 24 та п. 25 Постанови, до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. За змістом ч. 1 та ч. 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення ч. ч. 4,5 ст. 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України). У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. В постанові Пленуму «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року Верховний Суд України роз`яснив (п. 30), що рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Із зазначеного слідує, що у разі відчуження чи неправомірного використання майна, суд не може застосовувати засоби для його реверсу, а може лише врахувати вартість прихованого майна при його розподілі. Якщо один із подружжя здійснив відчуження чи використав майно на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, то суд не маючи змоги застосувати поділ майна подружжя в натурі, здійснює поділ цього майна з використанням компенсаційного способу поділу. Верховний суд у своїй постанові у справі № 501/2211/18 від 24.03.2021, зазначив наступне. За нормами ст. 71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Аналіз згаданих норм дає підстави для висновку про те, що ці положення виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку. Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації у першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду. Правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються статтею 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки. Отже, у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач, не вимагається обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації. Звертаючись до суду з позовом [PERSON] просить суд стягнути з [PERSON] ( [PERSON] ) на його користь 1/2 частину вартості спірного автомобіля, визначену на підставі експертного висновку, оскільки відповідачкою було відчужено автомобіль на свій розсуд після розірвання шлюбу. Обставини придбання спірного автомобіля у період шлюбу і набуття ним статусу спільного майна подружжя сторін у справі доведено стороною позивача належними і допустимими доказами. Так, судом достовірно встановлено, що транспортний засіб універсал легковий HYUDAIMATRIX червоного кольору, номер шасі [NUMBER] , кузов [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] , є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, [PERSON] та [PERSON] , набутий ними під час шлюбу, а тому підлягає розподілу між ними в рівних частинах, по 1/2 кожному. Між тим, враховуючи те, що транспортний засіб є неподільною річчю, а також те, що [PERSON] після розірвання шлюбу в своїх інтересах відчужила вищевказаний автомобіль третій особі, за ціною на свій розсуд, без згоди або/чи домовленості з позивачем, суд приходить до висновку, про обґрунтованість заявленої вимоги позивача, щодо стягнення з відповідачки на його користь грошової компенсації вартості 1/2 частини належного йому автомобіля. Як вбачається із висновку експерта ТОВ «Експертно-правова консалтингова компанія «ЮрЕкс» № 41/20від 15 лютого 2021 року, проведеного на підставі ухвали Фастівського міськрайонного суду Київської області, то середня ринкова ціни ТЗ HYUDAIMATRIX, реєстраційний № [NUMBER] , VIN код [NUMBER] , станом на 14 грудня 2013 року, складає 89200,00 грн. (а.с. 205-222 том. 6). Таким чином, з [PERSON] необхідно стягнути на користь [PERSON] грошову компенсацію вартості спірного автомобіля у розмірі - 44 600 грн., що є наслідком часткового задоволення позовних вимог. Вирішуючи позовну вимогу позивача про виділення [PERSON] автомобіля марки «Хюндай Матрікс» 2008 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , суд приходить до висновку про відмову в її задоволені, з наступних підстав. Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, то відповідачка [PERSON] , будучи номінальним власником згідно свідоцтва про права власності на спірний автомобіль 14 грудня 2013 року зняла його з обліку для реалізації. В подальшому спірний автомобіль було реалізовано відповідачкою на користь [PERSON] .. Відтак, відповідач реалізувала своє право власності на той час шляхом продажу спірного автомобіля і на даний час вона вже не є його власником, його виділ в натурі чи визнання на нього права власності за колишнім власником станом на 2013 рік відповідачем [PERSON] не є можливим, оскільки призведе до порушення законних прав та інтересів третіх осіб. Розглядаючи клопотання відповідача [PERSON] про застосування наслідків спливу строків позовної давності, слід зазначити наступне. Згідно ч. 2 ст. 72 СК України, до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Часиною 2, статті 114 СК України, передбачено, що у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом. (ч.1 ст. 223 ЦПК України, в редакції станом на 2013 рік). Як підтверджено в судовому засіданні стороною позивача та вбачається з матеріалів справи шлюб між сторонами було розірвано за рішенням Фастівського міськрайонного суду 21.05.2013 року. Ухвалою апеляційного суду від 08.07.2013 р. дане рішення було залишено без змін, а відтак з цього часу набрало законної сили. Враховуючи викладене, строк позовної давності у три роки, щодо звернення з позовною заявою про розподіл спільного сумісного майна подружжя у даній справі закінчився 08.07.2016 року. Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, позовну заяву [PERSON] було подано до суду 23.02.2016 року, тобто до закінчення визначеного чинним законодавством строку, а тому суд не вбачає правових підстав для застосування строку позовної давності до даних правовідносин. Вирішуючи питання щодо стягнення судових витрат слід зазначити наступне. Згідно статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ч.6 ст.139 ЦПК України, розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. Окрім того, нормами статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються серед іншого , у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Звертаючись до суду з позовом, стороною позивача було заявлено три позовні вимоги, дві немайнового характеру та одну вимогу майнового характеру, та відповідно сплачено судовий збір в розмірі 1170 грн., які [PERSON] просив стягнути на його користь з відповідача. Окрім того, [PERSON] просив стягнути з [PERSON] на його користь 4500 грн. витрати понесені за проведення автотоварознавчої експертизи згідно квитанції 0.0.1972497142.1 від 12.01.2021 року. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про часткове стягнення судових витрат пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме за позовну вимогу немайнового характеру - 551,20 грн., за позовну вимогу майнового характеру - 446 грн., а також витрати понесені за проведення автотоварознавчої експертизи - 4500 грн.. У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а саме Фастівський міськрайонний суд Київської області. На підставі викладеного,

Outcome: partial