Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-15 00:00:00

23 серпня 2018 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу мотивуючи тим, що 08 грудня 2006 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем. Сторони мають малолітню дитину [PERSON], [INFO]. Під час спільного проживання відповідач не забезпечував сім'ю. У сторін різні характери, внаслідок чого їх спільне життя і збереження шлюбу почало суперечити інтересам позивача та їх дитини. У зв'язку з цим з 01 травня 2018 року у сторін фактично припинились шлюбні стосунки, перестали вести спільне господарство. В судове засідання позивач не з'явилась, про час і місце судового розгляду повідомлена належним чином. Надала до суду заяву з клопотанням розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з'явилась, належним чином повідомлялась про час та місце розгляду справи, відомостей про причини неявки не надала, а тому суд, згідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, вирішує справу на підставі наявних у ній доказів (постановляє заочне рішення). Суд вважає, що в справі є всі дані про права і взаємовідносини сторін, а тому для ухвалення рішення немає необхідності вислуховувати особисті пояснення позивача, яка не з'явилась до суду. Судом встановлено, що 08 грудня 2006 року сторони зареєстрували шлюб в Самарському відділі реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 546 (а.с.4). Від шлюбу сторони мають малолітню дитину [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.5). Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, що відповідає ст. 51 Конституції України. Відповідно до частини третьої статті 105 Сімейного кодексу України,шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього кодексу. Згідно частини другої статті 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя i збереження шлюбу суперечили б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що має істотне значення. Статтею 113 Сімейного кодексу України передбачено, що особа яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Таким чином, оцінивши зібрані по справі докази, з'ясувавши дійсні причини позову про розірвання шлюбу, суд вважає, що шлюб між сторонами слід розірвати і бере до уваги той факт, що сторони фактично припинили подружні стосунки. Задовольняючи позов, суд враховує, що фактично шлюбні відносини припинені з травня 2018 року, спільне господарство не ведеться, позивач наполягає на розірванні шлюбу, відповідач в судове засідання не з'явився та не висловив думку щодо позовних вимог. Сторони створити міцної сім'ї за час спільного проживання не змогли, внаслідок чого шлюб фактично розпався, подальше спільне життя подружжя неможливе, а збереження шлюбу суперечило б їх інтересам та інтересам їх дитини. Після розірвання шлюбу у відповідності до вимог частини 8 статті 294 Цивільного процесуального кодексу України позивачці залишити прізвище, отримане після реєстрації шлюбу - «[PERSON]». Питання судових витрат суд вирішує на підставі ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved