Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-15 00:00:00

22листопада 2018 року до Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Ходаріна Ольга Сергіївна, про визнання договору дарування недійсним та скасування державної реєстрації права власності. В обґрунтування своїх вимог позивач [PERSON] зазначив, що 16 січня 2015 ним та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, на підтвердження якого надана розписка позичальника, яка посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Згідно даної розписки [PERSON] взяв на себе зобов`язання повернути [PERSON] грошові кошти у такій самій сумі, у строк та в порядку, встановлені розпискою, а в разі неповернення останніх - передати у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS] , що належить йому на праві приватної власності. Станом на день подачі до суду позовної заяви - 22 листопада 2018 року [PERSON] в добровільному порядку свої зобов`язання за розпискою не виконав, квартиру [ADDRESS] , належну йому на праві приватної власності у власність [PERSON] не передав, що і стало причиною для звернення останнього до суду за захистом своїх порушених прав. Так, 04 липня 2018 року Обухівським районним судом Київської області було відкрито провадження по справі №263/16495/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Таким чином підтверджується факт порушення [PERSON] своїх зобов`язань за договором позики (розпискою) та факт його обізнаності з липня 2018 року про звернення [PERSON] до суду про стягнення з нього боргу за даним договором в судовому порядку. 08 листопада 2018 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Ходаріною О.С., за реєстровим №555, за умовами якого [PERSON] подарував своєму синові квартиру [ADDRESS] , загальною площею 36,1 кв.м. На підставі вищевказаного договору дарування 08 листопада 2018 року була проведена державна реєстрація права власності на вищевказану квартиру за [PERSON] , на підставі якої до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно був внесений запис про право власності за [PERSON] №28823708, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №145976988. Таким чином [PERSON] , відчужуючи за безвідплатним договором належне йому на праві власності нерухоме майно своєму рідному синові, будучи обізнаним про судовий розгляд справи за позовом про стягнення з нього заборгованості на користь [PERSON] , міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання можливого судового рішення про стягнення боргу шляхом звернення стягнення на нерухоме майно, що є предметом оспорюваного договору дарування на прилюдних торгах, та переслідував єдину мету - ухилитися від виконання грошового зобов`язання за рахунок відчужуваного майна та його подальше збереження від примусової реалізації в рахунок погашення заборгованості за можливим рішенням суду про стягнення з нього боргу за договором позики. Також вказував на те, що укладений Відповідачами договір дарування не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, у зв`язку з чим, на думку відповідача, є фіктивним на підставі ст.234 ЦК України. У зв`язку з чим просить суд визнати недійсним договір дарування, укладений 08 листопада 2018 року між [PERSON] та [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Ходаріною Ольгою Сергіївною за реєстровим номером №555, а також скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про проведену Державну реєстрацію права власності №28823708 від 08 листопада 2018 року на квартиру [ADDRESS] , за [PERSON] , внесений на підставі рішення приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу Ходаріної О.С. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 43944590 від 08.11.2018 року, та стягнути з відповідачів на користь позивача понесені судові витрати. Від представника відповідача [PERSON] адвоката Басівського В. О. до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача позовні вимоги позивача [PERSON] не визнав, та зазначив, що вважає позовні вимоги позивача необґрунтованими з наступних підстав. Так, по - перше, вчинення спірного договору купівлі - продажу передувало судовому розгляду цивільної справи щодо стягнення з відповідача [PERSON] боргу за договором позики. По-друге, укладення вказаного договору дарування було зумовлено насамперед виниклою необхідністю у сім`ї відповідача [PERSON] , який подарував спірну квартиру своєму синові [PERSON] власне для проживання останнього та його сім`ї в ній. Відповідач [PERSON] був та лишається зареєстрований у вказаній спірній квартирі вже протягом тривалого часу. По-третє, відповідач [PERSON] , будучи наділений правами власника вказаного житла, міг на власний розсуд розпорядитися вказаною квартирою будь-яким чином (в тому числі продати, обміняти чи подарувати). На момент укладення договору дарування квартири вказана квартира не перебувала під арештом та жодних застережень з приводу її розпорядження не існувало. Саме лише наявність фінансового зобов`язання перед позивачем не є безумовною підставою для обмеження розпорядження відповідачем [PERSON] належним йому нерухомим майном. Також зазначив, що відсутні підстави вважати, що укладений між сторонами правочин є фіктивним, оскільки на виконання вказаного правочину від однієї сторони до іншої сторони було передано відповідне майно, а саме спірну квартиру. Також вказаному правочину не притаманні основні ознаки фіктивного правочину, зокрема, введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Також у своєму відзиві посилався на те, що надані позивачем матеріали позовної заяви та відповідно матеріали справи не містять доказів вчинення фіктивного правочину з обох сторін та на підтвердження умислу відповідачів на укладення договору дарування без наміру створення правових наслідків, оскільки реєстрація права власності на квартиру за [PERSON] свідчить про реальність настання правових наслідків правочину. Зазначав, що судовий розгляд цивільної справи щодо стягнення з відповідача [PERSON] боргу за договором позики та відповідно прийняття судового рішення відбувався значно пізніше у часі, ніж укладення спірного договору дарування квартири, тобто ці факти не пов`язані один з одним. Вказував, що сам факт укладення спірного договору не позбавляє відповідача [PERSON] статусу боржника у справі про стягнення боргу за договором позики, а отже за таких обставин він жодним чином не уникає виниклої цивільно-правової відповідальності за договором позики. Просив відмовити в задоволенні позову [PERSON] з наведених підстав. Від відповідача [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач [PERSON] позовні вимоги позивача [PERSON] також не визнав. Зазначив, що укладений між відповідачами договір є дійсним та укладений з метою настання реальних правових наслідків - переходу права власності на квартиру. Також зазначив, що йому не відомо у яких стосунках знаходились між собою його батько [PERSON] та позивач [PERSON] , але йому достатньо відомо, що ще задовго до укладення договору дарування в 2018 році батько обіцяв йому подарувати вказану квартиру [ADDRESS] , придбану для спільного проживання сім`ї [PERSON] ще в 2008 році. Після переїзду батьків (зокрема і відповідача [PERSON] ) він залишився проживати у вказаній квартирі, будучи також зареєстрованій в ній. Вказаною квартирою він користується та проживає там і до теперішнього часу, будучи також там і зареєстрованим, періодично відлучаючись для нетривалої відсутності в зв`язку з родом своєї діяльності. Вказує, що передача квартири йому в дар у зв`язку з переїздом батька в інше житло носить абсолютно природний та логічний характер, а тому вказаний правочин щодо передачу квартири у дар був спрямований на реальне настання правових наслідків, в результаті яких він став повноцінним власником квартири. Ніяких юридичних перешкод для укладення даного договору в природі не було. Відповідно і оформлення вказаного договору дарування ніяк не може мати характеру фіктивного правочину. Також вказав, що вказана квартира є його єдиним місцем проживання і єдиним об`єктом нерухомості, яким він володіє та користується і на теперішній час. Вважає, що заявлені позовні вимоги не підтверджені належними доказами, а тому позивачу має бути відмовлено у визнанні договору дарування недійсним. Від представника позивача [PERSON] адвоката Кушнір В.Д., представника відповідача [PERSON] адвоката Басівського В.О., відповідача [PERSON] та від третьої особи - приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу Ходаріної О.С. до суду надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності. Рух справи 11.04.2019 р. ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області відкрите загальне позовне провадження та призначене підготовче судове засідання. 20.05.2019 р. ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області було зупинено провадження у вказаній цивільній справі на підставі п.6 ч.1 ст.251, 259 ЦПК Українидо вирішення цивільної справи № 263/16495/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. 20.03.2020 р. ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області було поновлення провадження по справі у зв`язку усуненням підстав для зупинення провадження. 02.07.2020 р. ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області цивільна справа призначена до судового розгляду по суті. Сторони та їх представники у судове засідання не з`явилися, надали суду заяви про розгляд справи за їх відсутності. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Судом досліджуються саме представлені письмові докази, на які посилалася кожна із сторін, інших суду не представлено та про їх витребування перед судом не порушувалося клопотань. Суд, дослідивши подані сторонами докази, встановив наступні обставини та відповідно до них правовідносини. Оцінка доказів. За змістом ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Представлені суду докази відповідають змісту статей 77, 80 ЦПК України щодо належності, допустимості, достовірності кожного з них окремо та у своїй сукупності, та відповідно достатності їх для прийняття у справі законного та справедливого рішення. У суду відсутні мотиви, які є підставою для відхилення цих доказів та про їх відхилення не заявлено клопотання жодної із сторін. Мотиви суду. Суд, вирішуючи питання, передбачені ст. ст. 12, 264 ЦПК України, виходить з такого. Судом установлені наступні фактичні обставини справи та відповідно до них правовідносини. Судом встановлено, що 16 січня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, на підтвердження укладення якого [PERSON] надана розписка позичальника, яка посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Згідно даної розписки [PERSON] взяв на себе зобов`язання повернути [PERSON] грошові кошти у сумі 30 тисяч доларів США, у строк до 01.05.2015 року та в порядку, встановлені розпискою, а в разі неповернення останніх - передати у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS] , що належить йому на праві приватної власності. 08.11.2018 року між відповідачем [PERSON] , як дарувальником, від імені якого на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Ходаріною О.С. 01.11.2018 року, діяла [PERSON] , та [PERSON] , як обдаровуваним, від імені якого на підставі довіреності, посвідченої посвідченої приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Ходаріною О.С. 01.11.2018 року, діяла [PERSON] , було укладено договір дарування квартири [ADDRESS] . Згідно пункту 1 вищевказаного договору Дарувальник безоплатно передає у власність обдаровуваного належну йому на праві приватної власності квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до пункту 6 вказаного договору сторони домовилися, що під прийняттям дарунка слід вважати символічну передачу речі. Прийняття Обдаровуваним від Дарувальника документів, які посвідчують право власності на нерухоме майно, що є предметом цього договору, свідчить про те, що передача речі відбулася (ст. 722 Цивільного кодексу України). У пункті 9 вказаного договору зазначено, що Дарувальник гарантує, що на момент укладення цього Договору зазначена квартира не продана, не перебуває під арештом чи забороною, щодо неї не ведуться судові спори, вона не продана в іпотеку, у податковій заставі не перебуває, відносно неї не укладено будь - яких договорів з відчуження чи щодо користування з іншими особами (по договору найму (оренди) чи шлюбному контракту), як юридична адреса вона не використовується, заборгованості по податкам чи іншим платежам, які б стосувалися відчужуваної квартири, немає, сервітути відсутні. Треті особи як у межах так і за межами України не мають прав на цю квартиру. Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за відповідачем [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , 08.11.2018 року було зареєстровано право власності на нерухоме майно - однокімнатну квартиру, загальною площею 36,1 кв.м., житловою площею 18,3 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , номер об`єкта в РПВН: 5038350, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1689056314123. Право приватної власності [PERSON] на вказане нерухоме майно зареєстровано на підставі договору дарування квартири від 08.11.2018 року, який посвідчено приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріально округу Ходаріною О.С.На підставі вказаного договору дарування приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріально округу Ходаріною О.С. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 329445990 від 08.11.2018 року та внесено до державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про право власності № 28823708. Відповідно до рішення Обухівського районного суду Київської області по справі № 263/16495/17 від 23.09.2019 року з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] було стягнуто заборгованість за договором позики від 16 січня 2015 року у розмірі 948850 грн., 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 73698,34 грн., а всього 1022548,34 грн. Щодо правових підстав для вирішення заявленого спору по суті. Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх його істотних умов. Зазначені положення узгоджуються з нормами ч.1 ст. 203, ч.1 ст. 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є їх суперечність актам цивільного законодавства. Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (ч.2 ст. 719 ЦК України). Право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття (ч.1 ст. 722 ЦК України). Договори дарування належать до безоплатних правочинів, за їх умовами обдаровані не мають перед дарувальником зобов`язань матеріального характеру. Договір дарування є особливою формою договорів, який опосередковує безоплатну передачу майна в власність від однієї сторони (дарувальника) до іншої сторони (обдарованого). Згідно з ч.ч.1, 2 та 3 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечитицьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, коли сторони мають повну уяву не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Згідно роз`яснення п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. За положеннями частин першої і третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, таких правочин може бути визнати судом недійним (оспорюваний правочин). Виходячи з положень ст.ст. 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Згідно зі статтею 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. Для визнання правочину фіктивним має бути встановлена наявність умислу фіктивності у сторін правочину. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійними» зазначено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу усіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний Відповідно до статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Як вбачається зі змісту оспорюваного позивачем договору дарування від 08.11.2018 року, під час його укладення дарувальник та обдаровуваний в особі своїх представників діяли добровільно, розуміли значення своїх дій, були ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений ними правочин (зокрема, з вимогами щодо недійсності правочину); сторони підтвердили свою дієздатність, вільність та усвідомленість свого волевиявлення, відповідність укладеного договору їх інтересам та внутрішній волі, реальній домовленості між ними. Сторони також підтвердили, що договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому. Даний договір дарування був підписаний сторонами у присутності нотаріуса, яким його також посвідчено та зареєстровано у відповідному реєстрі. Згідно зі статтею 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. Для визнання правочину фіктивним має бути встановлена наявність умислу фіктивності у сторін правочину. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Матеріали справи не містять наданих позивачем доказів вчинення фіктивного правочину з обох сторін та на підтвердження умислу відповідачів на укладення договору дарування без наміру створення правових наслідків, оскільки реєстрація за відповідачем [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] , а також фактичне користування, реєстрація та проживання в ній відповідача свідчить про реальність настання правових наслідків оспорюваного правочину. З огляду на викладене суд приходить до висновку, що позивачем не надано належних і допустимих доказів того, що правочин вчинений відповідачами з порушенням норм діючого законодавства та що при його укладенні сторонами не дотримано вимог, встановлених статтями 203, 215, 234 Цивільного кодексу України. Посилання позивача на те, що оспорюваний правочин вчинений з метою ухилення від виконання рішення суду не заслуговують на увагу, оскільки укладення сторонами оспроюваного правочину передувало судовому розгляду цивільної справи про стягнення з відповідача [PERSON] боргу за договором позики, а відомостей щодо відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду про стягнення боргу під час розгляду цивільної справи позивачем надано не було. Крім того, судом встановлено, що на час укладення спірного договору дарування подароване майно під арештом не знаходилося, жодних обтяжень щодо нього не існувало, а наявність лише грошового зобов`язання відповідача [PERSON] перед позивачем [PERSON] , що встановлено судовим рішення про стягнення з нього боргу, не є безумовною підставою для обмеження розпорядження [PERSON] належним йому нерухомим майном. Висновки суду базуються на позиції відображеній в постановах Верховного Суду від 14 лютого 2018 року (справа №667/9350/15-ц, провадження №61-3216св18), від 28 лютого 2018 року (справа №5523513/17, провадження №61-2885св18), від 14 березня 2018 року (справа №363/502/15-ц, провадження №61-6206св18). Окремо слід також зазначити, що посилання позивача з приводу забезпечення виконання перед ним відповідачем [PERSON] свого зобов`язання щодо повернення грошових коштів за договором позики від 16.01.2015 року заставою у вигляді нерухомого майна - однокімнатної квартири [ADDRESS] не заслуговують на увагу суду, оскільки відповідно до приписів ч.1 ст. 577 ЦК України визначено, що якщо предметом застави є нерухоме майно, а також в інших випадках, встановлених законом, договір застави підлягає нотаріальному посвідченню. Частиною 2 статті 577 ЦК України визначено, що застава нерухомого майна підлягає державній реєстрації у випадках та в порядку встановленому законом. З огляду на викладене та досліджені судом письмові докази, що містяться в матеріалах справи, зокрема договір позики (у формі розписки) від 16 січня 2015 року,суд приходить до висновку, що грошове зобов`язання відповідача [PERSON] перед позивачем [PERSON] не було забезпечено таким заходом забезпечення виконання зобов`язання як застава, а тому станом на час укладення спірного правочину - договору дарування квартири від 08.11.2018 року на відповідача [PERSON] не розповсюджувалися застереження щодо розпорядження спірним майном, визначені Цивільним кодексом України як для застави, а тому відчуження вказаного майна за договором дарування було правомірним та законним. Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронним доказами; висновками експертів; показаннями свідків. За змістом ст. 77 ЦПК України належним визнається доказ, який містить інформацію щодо предмету доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достатніми доказами у відповідності до ст. 80 ЦПК України є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Таким чином суд вважає, що вищенаведені обставини та факти у їх сукупності дають суду можливість зробити висновок про те, що в ході судового розгляду справи позивачем [PERSON] не обґрунтовані обставини, на які він посилалася як на підстави своїх вимог, а тому, враховуючи вищевикладене та аналізуючи здобуті по справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. На підставі ст.ст. 203, 215, 234, 717 ЦК України, п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»,

Outcome: dismissed