Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-26 00:00:00

23.10.2013 року позивач, [PERSON] звернувся до суду з вказаним вище позовом. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що відповідач доводиться колишньою дружиною. Знаходячись з 25.07.1988 року в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] ними 01.08.1997 року обома була придбана однокімнатна квартира,яка розташована за адресою: [ADDRESS] на ім'я відповідача. 25.10.2012 року шлюб між ними був розірваний і [PERSON] звернулась до суду про розподіл спільного сумісного майна не включив в розділ спірну квартиру,а коли він звернувся в суд з позовом про розділ даної квартири,йому було сповіщено,що вона подарувала своїй доньці,[PERSON]. Так як відповідно до закону розпорядження майном,яке знаходиться у спільній сумісній власності,здійснюється тільки за згодою всіх співвласників,яке висловлюється письмово та завіряється нотаріально,а це правило діє після розірвання шлюбу на майно,яке було придбано в період шлюбу,а такої згоди він при укладанні договору не давав,тому просив суд визнати договір дарування,укладений 27.05.2013 року між [PERSON] та [PERSON] недійсним. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити в повному обсязі і послався на ті ж підстави, які були викладені у позовній заяві. Відповідач, [PERSON] проти позову заперечувала пославшись на те,що знаходилась в зареєстрованому шлюбі з позивачем,який на теперішній час розірваний. Дійсно вона уклала договір дарування зі своєю донькою, [PERSON] у 2013 року і у зв'язку з тим,що спірна квартира належить їй на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 01.08.1997 року і хоча квартира була куплена в шлюбі з [PERSON],однак на її особисті гроші,які їй були подаровані бабусею та знайомими, отже вважає, що майно,набуте,нею за час шлюбу за кошти, які належали їй, є її приватною власністю. До своїх пояснень добавила,що весною 2013 року вона втратила паспорт,а після його відновлення та отримання 24.05.2013 року в ньому не була зазначена відмітка про сімейний стан,а саме реєстрація шлюбу з позивачем,так як на час отримання паспорту вже не знаходилась в шлюбі. Не заперечувала про той факт,що в заяві,яку відібрала нотаріус,вона зазначила про те,що на час набуття відчужуваного майна в зареєстрованому шлюбі не перебувала та ні з ким не проживала однією сім'єю. Представник відповідача, [PERSON] також заперечувала проти позову [PERSON] і вважає,що відповідач діяла в рамках закону при відчужуванні майна, так як вона одна є власницею спірної квартири на праві приватної власності. Третя особа - Приватний нотаріус Макіївського Міського нотаріального округу [PERSON] показала суду,що 27.05.2013 року, [PERSON] уклала договір дарування однокімнатної квартири [ADDRESS] з [PERSON] Відповідно до інструкції про нотаріальні дії відповідач надала всі необхідні документи щодо укладання договору,а також паспорт, в якому не була зазначена відмітка про укладання шлюбу між нею та позивачем,тому діючи в установленому законом порядку відібрала від [PERSON] заяву в якій вона повідомила про те,що на час набуття відчужуваного майна,а саме спірної квартири,в зареєстрованому шлюбі не перебувала,про що поставила свій підпис. Третя особа - [PERSON] показала суду,що відповідач доводиться матір'ю,відносини з нею добрі. В 1997 році відповідач купила їй спірну квартиру у зв'язку з тим,що на той час відносини з вітчимом були неприязні,він бив її та виганяв з квартири [ADDRESS],де вона разом з сторонами проживала однією сім'єю,тому було прийнято рішення з матір'ю зібрати гроші та купити квартиру,так як на той час у відповідача грошей не було. В квітні 1997 року на день народження відповідача, бабуся, [PERSON] подарувала гроші у сумі 300, або 500 гривень,її парень,[PERSON],з яким вона проживає і народила від нього дитину подарував 700 гривень,та тітка,[PERSON] також подарувала приблизно 300-500гривень і з цього часу вона проживає в квартирі. А вже у травні 2013 року у матері з'явилися гроші і вона подарувала спірну квартиру,оформивши договором дарування у нотаріуса. Вважає,що спірна квартира є особистою приватною власністю відповідача. Суд, вивчивши матеріали справи,вислухавши пояснення сторін,дослідивши письмові докази,встановив наступні фактичні обставини: Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON],27.05.2013 року був укладений договір дарування на однокімнатну квартиру [ADDRESS] зареєстрований в реєстрі за номером № 420,з якого вбачається,що спірна квартира належала дарувальнику,[PERSON] на підставі договору купівлі-продажу,посвідченого приватним нотаріусом Макіївського міського нотаріального округу [PERSON],01.08.1997 року за номером 879 ( а. с. 6,а.с.10-11). Рішенням Совєтського районного суду м. Макіївки від 25.10.2012 року шлюб між [PERSON] та [PERSON],який був зареєстрований 25.07.1988 року,розірвано ( а.с.27); Згідно заяви від [PERSON],яка складена приватним нотаріусом та особисто підписана відповідачем,27.05.2013 року(а.с.44) видно,що остання зазначила про те,що на час набуття майна,саме спірної квартири,вона в зареєстрованому шлюбі не перебувала та ні з ким на час відчужуванням майна однією сім'єю без укладання шлюбу не перебувала; Приведені фактичні дані свідчать про наявність між сторонами цивільно-правових відносин. Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України передбачено,що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб,що передбачені актами цивільного законодавства,а також із дій осіб,що не передбачені цими актами,але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав і обов'язків є договори і інші правочини. Стаття 203 Цивільного кодексу України містить загальні вимоги,додержання яких є необхідним для чинності правочину,а саме зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу,іншим актам цивільного законодавства,а також інтересам держави і суспільства,його моральним засадам. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержаний в момент вчинення правочину стороною(сторонами) вимог,які встановлені частинами першою-третьою,п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. частиною 2 статті 369 ЦК України визначено про те,що розпорядження майном,що є у спільній сумісній власності,здійснюється за згодою всіх співвласників,а згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільного майна,підлягає нотаріальному посвідченню та має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Так як відповідач не повідомив нотаріуса про те,що на час набуття майна,а саме спірної квартири та відчуження, вона знаходилась в зареєстрованому шлюбі з позивачем, який в установленому законом порядку не надав письмову згоду на її розпорядження, де заява обов'язково підлягає нотаріальному посвідченню, тому даний факт є підставою про визнання правочину недійсним і тому позов підлягає задоволенню. Доводи відповідача та його представника про те,що спірна квартира є її особистою приватною власністю,так як вона хоча і перебувала в шлюбі з позивачем,однак була придбана на її особисті грошові кошти,які були їй подаровані є неспроможними з наступних підстав: Відповідно ст. 24 Кодексу про шлюб та сім'ю (ред.1969 року), майно, належить кожному із подружжя до вступу у шлюб,а також отримане ними в період шлюбу в дар або в порядку спадкування, є власністю кожного з них. Згідно п.3 ч.1 ст.57 СК України (ред.2004року), особистою приватною власністю дружини,чоловіка є- майно,набуте нею,ним за час шлюбу,але за кошти,які належали їй,йому особисто. Згідно із зазначених норм при вирішенні питання про визначення майна подружжя їх спільною сумісною власністю чи особистою приватною власністю з'ясуванню підлягають як підстави на час набуття такого майна, так і обставини , що свідчать про особистість власності дружини, а саме факт придбання нею квартири за кошти,які належали їй особисто. З рішення Совєтського районного суду від 25.10.2012 року видно,що сторони по даній справі знаходилися в шлюбі з 25.07.1988 року,а квартира відповідачем придбана 01.08.1997 року,а саме під час їхнього зареєстрованого шлюбу. Так, відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю (ред.1969 року) передбачено,що майно,яке набуте подружжям за час шлюбу,є їх спільною сумісною власністю. Ст.60 СК України( ред..2004 року) передбачає, що майно,набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини( навчання,ведення домашнього господарства,догляд за дітьми,хвороба тощо) самостійного заробітку( доходу). Вважається,що кожна річ ,яка набута за час шлюбу ,крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином суд вважає, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя відповідно як до Кодексу про шлюб та сім'ю, редакції як 1969 року так і СК України редакції 2004 року. частина 3 ст.10,ч.1 ст.60 ЦПК України встановлює обов'язок кожної сторони довести обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідач [PERSON] та її представник, [PERSON] не надали суду жодних належних та допустимих доказів,які б підтверджували,що спірна квартира є особистою приватною власністю відповідача. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд критично відноситься до наданих відповідачем копій договорів дарування грошей на її користь з посиланням на те, що спірна квартира є її особистою приватною власністю,так як зазначені договори не відносяться до даних правовідносин, а регулюють договірні відносини. Тобто ті підстави, на які посилається позивач, можуть бути підставою визначення правочину,а саме договору дарування недійсним. На підставі викладеного і

Outcome: approved