Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-25 00:00:00

24.03.2020 року до суду надійшла позовна заява, у якій позивач просить розірвати шлюб з відповідачем, зареєстрований 29.07.1995 року. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що в силу різних поглядів на сімейне життя та ведення спільного господарства у них останнім часом виникають суперечки. Фактичні шлюбні стосунки припинили, відповідач більше двох років постійно мешкає в Польщі. Припинили ведення спільного господарства. Не мають спільного бюджету. Кожен із них живе самостійним життям, власні кошти витрачають на свої потреби. Подальше збереження шлюбу суперечить інтересам позивача. Неповнолітніх дітей не мають. 21.07.2020 року заочним рішенням Славутицького міського суду шлюб між сторонами було розірвано. 06.10.2020 року ухвалою суду було скасовано заочне рішення, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 29.12.2020 року ухвалою суду сторонам було надано строк для примирення шість місяців. 29.06.2021 року ухвалою суду поновлено провадження у справі, призначено судове засідання на 29.07.2021 року. 29.07.2021 року розляд справи було відкладено, відсутні відомості про належне повідомлення відповідача на 26.08.2021 року. 26.08.2021 року позивач в судове засідання не з`явився, надав письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач про час і місце розгляду повідомлена відповідно до ч.3 ст.223 ЦПК України. Відзиву до суду не подано. У матеріалах справи є копії ордерів адвоката Шаповалова М.С., який представляє інтереси відповідача, про час і місце розгляду належним чином повідомлений, відповідно до поштового повідомлення вручено 11.08.2021 року, проте в судове засідання не з`явився, причини не повідомив. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на викладене, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. З матеріалів справи судом встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб, виданого 13 березня 2020 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Славутицького міського управління юстиції у Київській області, копія якого долучена до справи, [PERSON] , та [PERSON] , 29 липня 1995 року зареєстрували шлюб, про що був здійснений актовий запис №112. Після укладення шлюбу присвоєні прізвища: чоловіку [PERSON] , дружині [PERSON] . Під час шлюбу неповнолітніх дітей не має. Як вбачається із змісту позовної заяви, шлюбні відносини у позивача та відповідача не склалися, зв`язку з різними поглядами на шлюб та сім`ю, що унеможливлює збереження шлюбу, спільне господарство не ведеться. Між ними втрачені почуття поваги та взаємопорозуміння, у зв`язку з чим шлюбні відносини між ними припинено. На даний час відповідачка перебуває на заробітках у Польщі. У позивача інша жінка, з якою він має наміри укласти шлюб спільне господарство не ведеться. На запит суду із Центру обробки спеціальної інформації державної прикордонної служби України надайшла інформація, що [PERSON] на протязі 2019-2021 років періодично виїздить у Польщу, при цьому у період надання судом строку для примирення сторонам, вона приїздила і перебувала в Україні, проте у суді відсутні відомості, що наданий строк для примирення сторонам дав позитивний результат і сторони примирились. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши та давши належну оцінку зібраним по справі доказам, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до положень ст. 51 Конституції України, ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на добровільній згоді жінки та чоловіка, примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Із статті 5 Протоколу № 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 р., ратифікована Україною 17 липня 1997 р.) вбачається, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Згідно ч. 2 ст. 18, п. 3 ст. 51, ч. 3 ст. 56, ч. 1 ст. 110 СК України дружина і чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань, при цьому способом захисту сімейних прав та інтересів, у тому числі є право на припинення шлюбних відносин шляхом пред`явлення до суду позову про розірвання шлюбу одним з подружжя. Відповідно до ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що за час сімейного життя у сторін склалася обстановка, що виключає можливість спільного проживання, почуття любові один до одного між сторонами втрачено. Примирення між подружжям та збереження сім`ї неможливо. Строк наданий сторонам для примирення позитивніх результатів не дав. За таких обставин суд дійшов до висновку, що сім`я розпалася остаточно, а шлюб існує формально, подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача і відповідача. Враховуючи відсутність обставин, що перешкоджають розірванню шлюбу, передбачених ч.2 ст. 110 СК України, суд вважає за необхідне позов про розірвання шлюбу задовольнити, оскільки позовні вимоги є обґрунтованими і такими, що не суперечать закону та не порушують права інших осіб. У відповідності до ст.113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Оскільки відповідач з приводу зміни прізвища в заяві про скасування заочного рішення, а також в інших заявах не зазначила дане питання, то суд вважає, що після розірвання шлюбу необхідно залишити їй прізвище - « [PERSON] ». За правилами ч.2 п.1 ст.141 ЦПК України позивачу, на користь якого ухвалюється рішення, суд присуджує з відповідача понесені та документально підтверджені судові витрати пропорційно розміру задоволених вимог. Виходячи з того, що позивачем сплачено судовий збір в сумі 840,80 гривень, то з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по оплаті судового збору в сумі 840 гривень 80 копійок.

Outcome: approved