Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-03 00:00:00

23.09.2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до приватного підприємця [PERSON] про визнання недійсним договору оренди землі. Ухвалою від 25.09.2020 року позовна заява була залишена без руху. Після усунення недоліків позовної заяви 08.10.2020 року позовна заява прийнята судом до розгляду та відкрито провадження у справі. 01.12.2020 року по справі продовжено строк підготовчого провадження до 06.01.2021 року. Ухвалою від 12.01.2021 року по справі призначено судово-почеркознавчу експертизу та зупинено провадження. Після надходження до суду висновку експерта, 18.06.2021 року поновлено провадження по справі. 01.09.2021 року до суду надійшла заява позивача про уточнення позовних вимог, якою позивач виклав позовні вимоги в новій редакції, а саме: про витребування та повернення земельної ділянки та зобов`язання не чинити перешкод в користуванні нею. 07.10.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позовні вимоги, після їх уточнення, позивач обґрунтував тим, що він є власником земельної ділянки, площею 5,5271 га, кадастровий номер 5123183400:01:001:0381, розташованої на території Римарівської сільської ради Окнянського району Одеської області, на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯЛ №275552 від 12.10.2011 року. Вказана земельна ділянка перебуває в оренді у відповідача, але він бажає сам обробляти земельну ділянку. Коли він звернувся до відповідача щодо оренди земельної ділянки, йому стало відомо, що 14.02.2014 року від його імені з відповідачем укладений договір оренди його земельної ділянки, строк дії договору 15 років, але він не підписував ні вказаний договір, ні додані до нього документи, а про його наявність йому стало відомо у 2019 році після погіршення стану здоров`я його матері, так як документи знаходилися у його матері. Саме тоді виявилось, що договір оренди був укладений без його згоди і цей договір він не підписував, тобто він не виявляв свого волевиявлення передати свою земельну ділянку в оренду на 15 років і не бажав настання таких наслідків, що за правилами ст.ст.203, 215 ЦК України є підставою для визнання договору недійсним. Той факт, що він не підписував договір, підтверджується також і висновком експерта. Він пропонував відповідачу мирно вирішити даний спір, надіславши йому претензію від 25.08.2020 року, але добровільно повернути земельну ділянку відповідач відмовляється. Тому у позивача відсутні умови для повернення власної земельної ділянки, у зв`язку з чим він змушений звернутися до суду з даним позовом і просити суд зобов`язати відповідача повернути належну йому земельну ділянку та не чинити перешкод в користуванні нею. Від представника відповідача до суду надійшов відзив на позов, в якому він просив відмовити у задоволенні позовних вимог та стягнути з позивача на користь відповідача судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 18000 грн. В обґрунтування заперечень представник відповідача зазначив, що, на його думку, позовна заява є безпідставною, необґрунтованою та такою, що містить недостовірну та оманливу інформацію. На думку представника відповідача, позивач суперечить сам собі, зазначаючи у позові, що він не знав про укладений договір оренди та дізнався лише тоді, коли у 2019 році звернувся до відповідача з приводу оренди землі. Тоді незрозуміло, чому у 2019 році позивач звертався до відповідача з приводу оренди землі, якщо він тоді вважав, що договору не існує. Крім того, особисто позивачу 15.11.2018 року та 22.09.2020 року видавались довідки від ФОП [PERSON] з метою оформлення позивачем субсидії, в яких було чітко зазначено, що земельна ділянка перебуває в оренді, а позивач отримує за це орендну плату. Крім того, в бухгалтерській довідці №06 від 23.10.2020 року детально відображено отримання позивачем орендної плати за договором та утримання з неї податків відповідачем, як податковим агентом позивача. Також до відзиву додано копії податкових розрахунків сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку за період з 2014 по 2020 р.р., які були подані відповідачем до контролюючих органів. У графі 5 податкових розрахунків відображено ознаку доходу №106, тобто дохід від надання майна в лізинг, оренду або суборенду. Таким чином, з податкових розрахунків зрозуміло, що відповідач нараховував позивачу саме орендну плату за договором оренди, а не якісь інші виплати. Оскільки позивач не отримував від відповідача інших виплат, крім тих, які здійснювались за договором, на думку представника відповідача, очевидно, що позивачу з моменту укладення договору було відомо про його існування. При цьому, крім орендної плати, позивач отримував й інші додаткові виплати у вигляді матеріальної допомоги за договором щороку. Крім того, підтвердженням того, що позивач особисто підписував договір і знав про його існування, є факт надання відповідачу державного акту на право власності на земельну ділянку позивача, копій ідентифікаційного номеру та паспорта позивача, без яких неможливо було підготувати договір для укладення. Тому, на думку представника відповідача, має місце недобросовісна та суперечлива поведінка позивача, який спочатку укладає з відповідачем договір, отримує щорічну орендну плату, отримує довідки про нарахування йому орендної плати з метою оформлення субсидії, а потім подає позов, в якому зазначає, що вказаний договір є недійсним. При цьому, з 2014 року договір виконується сторонами, що підтверджує його належне укладення та волю сторін. Крім того, на думку представника відповідача, позивачем пропущено встановлений ст.257 ЦК України трирічний строк позовної давності, оскільки відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позивачу було відомо про існування договору оренди з відповідачем з моменту його підписання (з 14.02.2014 року), зокрема, у позивача з 14.02.2014 року був свій другий примірник договору, адже після його підписання у 2014 році позивач більше не звертався до відповідача з проханням надати відповідний примірник договору. Більше того, після проведення державної реєстрації права оренди землі відповідач у тому ж 2014 році надав позивачу витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. При цьому, копії договору та витягу додано до позовної заяви особисто позивачем, що, на думку представника відповідача, вказує на його обізнаність про укладений договір з 2014 року. Крім того, позивач щорічно отримує від відповідача з 2014 року орендну плату та матеріальну допомогу за договором. При цьому, дохід позивач отримував саме від оренди земельної ділянки за договором, що підтверджується податковим розрахунком сум доходу за період з 2014 по 2020 р.р. Крім того, позивач зазначив, що звернувся до відповідача щодо оренди землі у 2019 році, але як він міг звернутися до відповідача з таким питанням у 2019 році, якщо, зі слів позивача, він не знав про існування укладеного договору. Тому представник відповідача вважає, що строк позовної давності сплив ще у 2017 році і просив застосувати наслідки пропуску строку позовної давності та відмовити у задоволенні позову. Позивач та його представник в судовому засіданні на задоволенні позовних вимог наполягали, пояснивши, що позивач є власником земельної ділянки, якою користується відповідач на підставі договору оренди, який позивач не підписував, що підтверджується висновком судово-почеркознавчої експертизи. Вказаний договір підписала його мати, так як в той час він був відсутній за місцем проживання та тимчасово проживав у м.Одеса. Мати відповідача приїхала до його матері підписувати договори з його матір`ю, оскільки у неї теж є земельні ділянки, і також дала їй на підпис й договір від його імені. Через деякий час мати сказала йому, що підписала договір на 7 років. В той час всім займалася його мати, і орендну плату теж отримувала мати, тому він не заперечував щодо оренди його землі на 7 років. У 2019 році мати передала йому документи, так як вже не мала можливості займатися землею і він побачив, що від його імені з відповідачем укладено договір оренди не на 7 років, а на 15 років, на що згоди він не давав. Що стосується довідок на субсидію, то таких довідок у відповідача він не брав, а брав довідки для центру зайнятості і не у відповідача, а у сільській раді, а щодо субсидії, можливо, таку довідку брала його мати, але йому про це невідомо. Позивач звертався до відповідача з метою мирного врегулювання спору, оскільки договір він не підписував і орендну плату не отримував, але відповідач відмовився. Тому позивач просив зобов`язати відповідача повернути йому його земельну ділянку та не чинити йому перешкод у користуванні нею, а також стягнути з відповідача судові витрати по сплаті судового збору та витрат на проведення експертизи. Представник відповідача просив у задоволенні позову відмовити з підстав, зазначених у відзиві на позов та письмових поясненнях, доповнивши, що позивач зазначає, що у 2019 році не знав, що існує договір, але все ж таки звернувся щодо орендної плати, тобто позивач суперечить сам собі. Позивач знав про наявність договору ще з дня його укладення. При цьому за договором сплачувалась орендна плата, перераховувались податки. Тому представник позивача просив застосувати наслідки пропуску строку позовної давності та відмовити у задоволенні позову, а також стягнути витрати на правову допомогу. Вислухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного. За змістом статей 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч.2 ст.16 ЦК України. Згідно із статті 93 Земельного кодексу України, право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідної орендареві для провадження підприємницької діяльності та іншої діяльності. Земельні ділянки можуть передаватися в оренду юридичним особам. Орендодавцями земельних ділянок є їх власники або уповноважені ними особи. Відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються законом. Частиною четвертою статті 124 ЗК України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, які перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України , договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За змістом частини другої статті 792 ЦК України, майнові відносини, що виникають з договору найму (оренди) земельної ділянки, є цивільно-правовими, ґрунтуються на засадах рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності сторін договору та, крім загальних норм цивільного законодавства, щодо договору, найму регулюються актами земельного законодавства - ЗК України, Законом України «Про оренду землі». Спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов`язані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі». За правилами, передбаченими ст.ст. 1, 2, 6, 13, 14, 16, 24, 31 Закону України «Про оренду землі», чинного на час виникнення спірних правовідносин, оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Орендарі набувають право на оренду земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі. Право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону. Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Типова форма договору оренди землі затверджується Кабінетом Міністрів України. Укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельні ділянку. Укладення договору оренди земельної ділянки може бути здійснено на підставах цивільно-правового договору. Укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Так, судом встановлено, що [PERSON] є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 5,5271 га, кадастровий номер 5123183400:01:001:0381, яка розташована на території Римарівської сільської ради, що посвідчено Державним актом на право власності на земельну ділянку серія ЯЛ №275552 від 12 жовтня 2011 року /т.1 а.с.9, 19, т.2 а.с.17/. 25 серпня 2020 року позивач звертався до відповідача з претензією про повернення йому належної йому земельної ділянки, так як договір оренди від 14.02.2014 року він не підписував, а дізнався про його наявність лише у 2019 році, оскільки документи перебували у його матері. На теперішній час він бажає сам обробляти свою земельну ділянку. Також просив вказаний договір оренди розірвати та виплатити йому орендну плату за весь час користування земельною ділянкою /т.1 а.с.10-11/. Згідно договору оренди землі б/н від 14.02.2014 року, укладеного між [PERSON] та приватним підприємцем [PERSON] , [PERSON] передав в оренду на 15 років земельну ділянку, площею 5,5271 га, кадастровий номер 5123183400:01:001:0381 /т.1 а.с.13-15/. Як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права, право оренди земельної ділянки за вищевказаним договором оренди зареєстроване 19.02.2014 року державним реєстратором Реєстраційної служби по Красноокнянському району Котовського міжрайонного управління юстиції в Одеській області /т.1 а.с.18/; Згідно з довідкою про склад сім`ї, виданою позивачу в.о. старости Римарівського старостинського округу Окнянської селищної ради Малиновською С.Г., до складу сім`ї [PERSON] входить дружина, син та донька. Державний акт на земельну ділянку 5,53 га переданий в оренду ПП [PERSON] , на земельну ділянку 6,28 га переданий в оренду ПП [PERSON] /т.1 а.с.20/. Відповідно до довідок №5 від 15.11.2018 року та №5 від 22.09.2020 року, виданих [PERSON] , приватним підприємцем [PERSON] , державний акт на земельну ділянку 5,53 га знаходиться в оренді з 14.02.2014 року. Сума орендної плати за 2017 рік складає 5274,49 грн., фактично виплачено 4325,08 грн.; за 2019 рік складає 6700 грн. /т.1 а.с.49, 50/. Згідно з бухгалтерською довідкою №06 від 23.10.2020 року, складеною ФОП [PERSON] , за договором оренди від 14.02.2014 року, укладеним між ФОП [PERSON] та [PERSON] , у період з 2014 по 2019 р.р. щороку нараховувалась орендна плата, з якої утримувався ПДФО та військовий збір, виплачувалась орендна плата та сплачувались податки /т.1 а.с.51/. Як вбачається з копій податкових розрахунків сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку за IV квартал 2015 року, ІІІ квартал 2016 року, IV квартал 2017 року, IV квартал 2018 року, IV квартал 2019 року, ФОП [PERSON] до податкової служби подано інформацію про нарахування позивачу доходу (код 106), з якого утримано та перераховано податки /т.1 а.с.52, 53, 54-55, 56, 57/. За інформацією, наданою Головним управлінням ДПС в Одеській області, ФОП [PERSON] у період 2014-2019 р.р. нараховував та виплачував [PERSON] дохід за ознакою доходу «106» (надання майна в лізинг, оренду або суборенду) та сплачував до бюджету податок на доходи фізичних осіб і військовий збір /т.1 а.с.186/. За клопотанням позивача для перевірки доводів позивача щодо непідписання ним оспорюваного договору оренди землі, ухвалою суду від 12.01.2021 року було призначено судово-почеркознавчу експертизу. Висновком експерта №674/675/21-26 від 03.06.2021 року за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи, проведеної експертом Хмельницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України встановлено, що: «1. Підписи від імені [PERSON] в графі орендодавець у договорах оренди землі від 14.02.2014 року, укладених між [PERSON] та приватним підприємцем [PERSON] виконані рукописним способом без попередньої технічної підготовки та технічних засобів». 2. Підпис від імені [PERSON] в графі «Орендодавець» договору оренди землі від 14.02.2014 року (кадастровий номер земельної ділянки 5123183400010010381, загальною площею 5,5271 га), укладеного між [PERSON] та приватним підприємцем [PERSON] (з рукописним написом «Надано державним реєстратором Ремінним О.О.») виконано не [PERSON] , а іншою особою з наслідуванням якогось підпису [PERSON] . Надати відповідь на питання: «Чи виконаний підпис від імені [PERSON] в графі орендодавець у договорі оренди землі від 14.02.2014 року, укладеного між [PERSON] та приватним підприємцем [PERSON] (з рукописним написом «Надано ФОП [PERSON] » до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права серія ЕАР №446014) самим [PERSON] чи іншими особами?» не представилось можливим. Надати відповідь на питання: «Чи виконаний підпис від імені [PERSON] в графі орендодавець у договорі оренди землі від 14.02.2014 року, укладеного між [PERSON] та приватним підприємцем [PERSON] (з рукописним написом «Надано Яковишиним» до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права серія ЕАР №446015) самим [PERSON] чи іншими особами?» не представилось можливим.» /т.1 а.с.206-2015/. За змістом статті 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори) (ч.ч.1.2 ст.202 ЦК України). Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частин 1, 3 даної норми матеріального права, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини. Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли. У разі, якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов договору, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Ч.2 ст.207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний стороною (сторонами). Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України). За частиною першою статті 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону (частина друга цієї ж статті). У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені у ньому умови не є такими, що регулюють спірні правовідносини. Така правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц. Також у вказаній постанові Велика Палата зазначила, що за змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. У справі №145/2047/16-ц, що розглядалася Великою Палатою Верховного Суду, позивач звернувся з вимогою про визнання недійсними договорів оренди, посилаюсь на те, що ці договори не підписував, умови їх не погоджував, тож відповідач безпідставно відмовляє в поверненні використовуваних земельних ділянок позивачу як власнику цих земельних ділянок, покликаючись до умов договорів, підписаних невстановленою особою замість позивача. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Разом із тим Велика Палата Верховного Суду констатує, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення. Відповідно до ч.5 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Згідно з ч.1 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Частина 5 ст. 263 ЦПК України передбачає, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При цьому суд зазначає, що ст.81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доказування та надання доказів, а саме, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. За результатами проведеної судово-почеркознавчої експертизи, хоча не вдалося встановити, чи підписував позивач екземпляри договору оренди позивача та відповідача, однак встановлено, що, договір, який відповідачем було передано для державної реєстрації, позивач не підписував, а отже, не виявляв свого волевиявлення на укладення вказаного договору, а тому спірний договір оренди є неукладеним, тобто таким, що не відбувся і тому не створює правових наслідків. Таким чином, судом встановлено, що відповідач користується належною позивачу земельною ділянкою без належних правових підстав та своїми діями створює позивачу перешкоди у користуванні власністю. З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають судовому захисту шляхом зобов`язання відповідача повернути позивачу належну йому земельну ділянку та не чинити перешкод у користуванні нею. Відповідно до п.6 ч.1 ст.264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання як розподілити між сторонами судові витрати. В судовому засіданні позивачем та його представником заявлено вимоги про розподіл судових витрат на оплату судового збору та витрат за проведення експертизи. Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі витрати, пов`язані з проведенням експертизи (п.2 ч.3 ст.133 ЦПК України). Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі задоволення позову - на відповідача. Позивачем заявлено вимоги про повернення земельної ділянки та зобов`язання відповідача не чинити перешкод у її використанні. Вказані вимоги суд вважає такими, що логічно випливають одна з одної, а тому при зверненні до суду позивачем повинен був бути сплачений судовий збір за одну вимогу немайнового характеру, розмір якого станом на день подачі позову до суду складав 840,80 грн., і вказана сума судового збору сплачена позивачем. Крім того, за проведення експертизи позивачем сплачено 2574,15 грн. Так як позов задоволено повністю, то з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати по сплаті судового збору в сумі 840,80 грн., а також витрати на оплату вартості проведення судово-почеркознавчої експертизи в сумі 2574,15 грн. Що стосується надмірно сплаченого позивачем судового збору, то позивачу слід роз`яснити, що питання щодо його повернення може бути розглянуте судом за відповідним клопотанням позивача. Щодо заяви представника відповідача про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, то у її задоволенні слід відмовити, виходячи із наступного. Відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позов про повернення земельної ділянки є негаторним позовом, про що також зазначила Велика Палата Верховного Суду у п.7.28 постанови від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц. Крім того, згідно з п.7.27 вказаної постанови, «негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок (див. також постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 71), від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 96), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (пункт 81), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 97))». З урахуванням зазначеного, судом встановлено, що позивач не підписував спірний договір оренди землі, відповідач користувався належною позивачу земельною ділянкою без належних правових підстав, а тому позивач мав право звернутися до суду з даним позовом, який відноситься до негаторних позовів, протягом всього часу тривання порушення його прав, як законного володільця земельної ділянки, а тому правила щодо позовної давності на даний позов не застосовуються.

Outcome: approved