Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-18 00:00:00

23.10.2019 [PERSON] звернувсь до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, в якому просив суд стягнути з відповідача грошові кошти за борговою розпискою від 17 березня 2018 року в розмірі 1373 євро, що становить 38 169,40 гривень станом на 01.07.2018 та 3% річних в сумі 1531 грн та 768,40 грн судового збору. В обґрунтування позовних вимог вказав, що 17 березня 2018 року надав відповідачу грошові кошти в розмірі 1700 євро та 445 доларів США. Передача грошових коштів була оформлена відповідною розпискою про отримання грошових коштів, згідно якої грошові кошти мають бути повернуті позивачу до 01 липня 2018 року. Так, станом на момент подання позову взяті на себе зобов`язання відповідач не виконала, кошти в повному обсязі не повернула. [PERSON] повертала кошти частинами, відтак сума, яка залишилася не повернутою станом на 23.10.2019 становить 1373 євро. Ухвалою суду від 30 жовтня 2019 року відкрито провадження у справі та встановлено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження (а.с.13). В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив задовільнити в повному обсязі з підстав зазначених в позовній заяві. Проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач в судове засідання повторно не з`явилася. Відповідача належним чином інформовано про день та час судового розгляду справи, по місцю реєстрації та через оголошення на офіційному сайті суду (а.с.12,18,19,23,24). Як вбачається з матеріалів справи, відповідач не скористалася своїм правом на подання відзиву на позовну заяву у строк, встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження у справі. Згідно ч.2 ст.191 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства, є розумність строків розгляду справи. Позов перебуває в провадженні Миргородського міськрайонного суду Полтавської області з 23 жовтня 2019 року. Тривале не вирішення спору призводить до порушення конституційних прав позивача. Положеннями ч.4 ст.223 ЦПК України передбачено, що в разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Враховуючи вищевикладене, у відповідності до положень ст.ст.280, 281 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи у відсутності відповідача. Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~ЦПК України. Судом встановлено, що 17 березня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики. На підставі цієї угоди позивач, надавав позику шляхом передачі грошових коштів у розмірі 1700 євро та 445 доларів США. Факт передачі грошових коштів позивач підтвердив оригіналом наданої розписки від 17 березня 2018 року. Відповідно до якої строк повернення грошових коштів становив до 01 липня 2018 року по курсу продажу валют банківських установ. Таким чином, між сторонами виникло зобов`язання із договору позики, за яким боржник зобов`язався повернути позикодавцеві (позивачу) таку ж суму грошових коштів (суму позики), яка ним отримана. Відповідач повернула кошти частково, про що свідчить розрахунок написаний позивачем на звороті розписки та засвідчений підписом відповідачки (а.с.5 на звороті). Так [PERSON] повернула 17.03.2018 кошти в сумі 445 доларів США та 80 євро. В період з травня по грудень 2018 року відповідач повертала кошти в гривнях, що в еквіваленті, як зазначив позивач на загальну суму становить 247 євро. Сума яка залишилася неповернутою 1373 євро (1700-80-247=1373), що в гривневому еквіваленті складає 38 169,40 гривень (1373 євро х 27,8- курс євро). Відповідно до ст. 1047 ЦК України\~договір позики укладається у письмовій формі, на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. На підтвердження зобов`язань відповідача, позивачем була надана боргова розписка. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини 1стаття 1046\~ЦК України). Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Договір є обов`язковим для виконання сторонами, це закріплено в положеннях ст. 629 ЦК України. Згідно із ч.1ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У відповідності зі ст.\~526\~ЦК України зобов`язання повинне виконуватися належним чином згідно умов договору й вимог ЦК України. Згідно з\~ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно із ч.1 ст. 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Згідно з ч.1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст.\~509\~ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. У своєму рішенні Великою Палатою Верховного Суду (ВП/ВС у справі №340/385/17, від 27.11.19) зроблено висновок, що позикодавець за договором позики в іноземній валюті має вільно обрати валюту стягнення, або визначену у договорів позики (розписці) або у національній одиниці - гривні. Також даним рішенням визначено, що позичальник який скористався правом на стягнення боргу у гривні, має право на стягнення боргу з урахуванням інфляційних втрат та процентів відповідно до ст. 625 ЦК України. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та у порядку, що встановлені договором. Як вбачається з ч. 1 ст. 1050 ЦК України,\~якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до\~ст. 625 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст.\~625\~ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Верховний Суд України у постановах від 01.10.2014 року у справі № 6-113цс14 та від 30.03.2016 року у справі №6-2168цс15 і постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 14-446цс18 сформував правові позиції, в яких вказав на те, що за змістом ч. 2\~ст. 625 ЦК України\~нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні плати від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Право подати позов про стягнення 3% річних за кожен місяць виникає з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Зважаючи на те, що строк виконання зобов`язання на час звернення позивача із позовом сплинув, позивач має право вимагати від відповідача, окрім повернення основної суми заборгованості, відшкодування матеріальних втрат у вигляді 3% річних. Таким чином, сума 3% річних за період з 02 липня 2018 року по день звернення із позовом становить 1531 грн (38169,40 грн х 3% за 16 місяців). Зважаючи на вище викладене, суд вважає, що між сторонами виникло зобов`язання із договору позики, за яким боржник (відповідач) зобов`язався повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів (суму позики), яка ним отримана від позивача. Зазначений договір оформлений письмовою розпискою, складеною відповідачем, яку було передано позивачу, та яка є борговим документом. За яким позивач свої зобов`язання виконав у повному обсязі, а саме передав відповідачу кошти вказані в договорі позики, а відповідач зобов`язався повернути гроші в строк, однак свої зобов`язання не виконав, гроші в повному обсязі не повернув. Згідно з ч. 1 ст.\~13\~ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом, у передбачених ЦПК України випадках. Суд, встановивши характер правовідносин між сторонами, вважає встановленим той факт, що позичальник не виконавши належним чином взяті на себе за договором позики від 17 березня 2018 року зобов`язання, на вимогу позикодавця повинен сплатити останньому за договором позики борг у розмірі 38 169,40 грн та трьох відсотків річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі 1531 грн. Згідно вимог ст.141 ЦПК України, судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в розмірі 768,40 грн.

Outcome: approved