Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-27 00:00:00

22 червня 2021 року позивач [PERSON] звернулася до суду із цим позовом та просить суд ухвалити рішення, яким визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування жилим приміщенням у [ADDRESS] . Вказаний позов обґрунтований тим, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку з господарськими будівлями за адресою: [ADDRESS] . Разом із позивачем у будинку зареєстрований її син [PERSON] , який проживав разом із позивачем до 2010 року, а потім переїхав на постійне місце проживання за кордон. Протягом тривалого часу позивач просила відповідача знятися з реєстрації в належному їй будинку, але останній на її прохання не реагує, чим порушує права позивача на вільне користування і розпорядження своїм майном. Оскільки позивач залишається зареєстрованим в житлі позивача, вона позбавлена можливості оформити та отримати субсидію на оплату комунальних послуг. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, надала до суду заяву, у якій просить розгляд справи провести без її участі, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] у судове засідання не прибув, про причини неявки не повідомив, у відповідності до п. 1 ч. 8 ст. 128 ЦПК України є належним чином повідомленим про час та місце судового розгляду, своїм правом на подання відзиву на позов не скористався, заяв або клопотань про відкладення розгляду справи не направляв. Розгляд справи проведено у відповідності до вимог статті 280 ЦПК України у зв`язку з неявкою належним чином повідомленого відповідача, який про причини неявки суд не повідомив, відзив не подав, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, дослідивши наявні у справі докази в їх сукупності, доходить висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON] народилася [INFO] у с. Вільшана Недригайлівського району Сумської області та зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорта серії [NUMBER] (а.с. 5). Із копії свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, виданого 14.10.1988 на підставі рішення виконкому Недригайлівської районної ради народних депутатів №118 від 21.08.1988, позивач [PERSON] є власником житлового будинку у [ADDRESS] (а.с.8). Відповідно до довідки Вільшанської сільської ради від 28.05.2021 за №413 (а.с.9) [PERSON] , [INFO] , дійсно зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , і має склад сім`ї: син [PERSON] , 1976 року народження (а.с.9). Родинні відносини позивача та відповідача підтверджуються копією свідоцтва про народження [PERSON] серії [NUMBER] від 23.07.2004 (а.с.7). Відповідно до довідки Вільшанської сільської ради від 27.05.2021 за №407 (а.с.10) [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою [ADDRESS] , у домогосподарстві матері [PERSON] , [INFO] , але фактично не проживає понад 10 років (а.с.10). Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду (ст. 83 ЦПК України). Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Право власності на житло охоплює правомочності із володіння, користування та розпорядження ним як об`єктом права власності. Ці правомочності можуть належати тільки власнику житла та іншим особам, зокрема, які проживають разом із ним, у тому числі на праві спільної власності. Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. У відповідності до ч. 1 ст. 316 ЦК України, право власності є право особи на річ (майно) яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності до ст. 319 ЦК України, власник має право володіти, користуватися, розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ст. 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес способом, що встановлений договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 Житлового кодексу Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Частиною 4 ст. 156 Житлового кодексу Української РСР встановлено, що до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Із змісту ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» вбачається, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням. Виходячи з наведеного, суд вважає, що оскільки відповідач [PERSON] , будучи зареєстрованим у будинку, належному на праві власності позивачу, у ньому не проживає понад строк, встановлений законодавством, а саме не проживає десять років, він є таким, що втратив право користування ним. Оскільки будь-яких письмових домовленостей між сторонами стосовно користування житловим будинком за вказаною адресою не існує, вимоги позивача підлягають задоволенню. Вимога про стягнення судових витрат позивачем не заявлена. На підставі викладеного,

Outcome: approved