Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-20 00:00:00

24.07.2015 (згідно з датою на штампі поштового відділення) позивач [PERSON] через свого представника за довіреністю [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] міської ради, в якому просить суд: встановити факт постійного проживання зі спадкодавцем, його батьком [PERSON], на момент відкриття спадщини, станом на 16.09.2014 за адресою: [ADDRESS]; та визнати за ним право власності на спадкове майно квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Представник відповідача [PERSON] міської ради за довіреністю [PERSON] 21.03.2016 подала суду клопотання про розгляд справи за відсутності представника відповідача, в якому зазначила, що міська рада не заперечуватиме проти задоволення позову при дотриманні вимог ст.\~213 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості судового рішення, ухваленого відповідно до закону на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилається позивач, що підтверджені доказами, які досліджені в судовому засіданні (а.с.\~116). Представники позивача [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні позов підтримали і просили задовольнити позовні вимоги повністю, пославшись на обставини, наведені в позовній заяві. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши документи, подані стороною позивача в якості письмових доказів на підтвердження позовних вимог, допитавши свідків, суд встановив такі обставини і дійшов таких висновків. Позивач [PERSON], [INFO], є сином [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії АЯ №\~851532 від 02.06.201953 (а.с. 82). Згідно з паспортом громадянина [PERSON] Федерації №\~27\~01\~340400, виданим 17.01.2002, [PERSON] є громадянином [PERSON] Федерації та його місце проживання зареєстроване в [INFO] (а.с. 88). Батько позивача [PERSON] помер в м. Умані Черкаської області 16.09.2014, про що 17.09.2014 Відділом ДРАЦС по м. Умані РС [PERSON] МРУЮ у Черкаській області видане свідоцтво про смерть серії І-СР №\~240918 (а.с. 71). За життя [PERSON] 04.10.2011 склав заповіт, яким все належне йому майно, де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалось та взагалі все те, на що він за законом матиме право на день своє смерті, заповів [PERSON], [INFO] Заповіт посвідчила державний нотаріус [PERSON] міської державної нотаріальної контори [PERSON], в реєстрі № 3-2769 (а.с. 72, 73). Згідно зі Свідоцтвом про право власності на житло від 13.05.1993, виданого [PERSON] відділом житлового господарства, квартира [ADDRESS], належить на праві приватної спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] (а.с. 76). Постановою від 15.04.2015 про відмову у вчиненні нотаріальної дії державний нотаріус [PERSON] міської державної нотаріальної контори [PERSON] відмовила [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON], померлого 19.06.2014, на квартиру [ADDRESS], так як спадкоємець в установлений законом шестимісячний строк не подав заяву про прийняття спадщини і немає фактичного прийняття спадщини постійно не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини (а.с. 75). У позовній заяві (сторінка 2 абзац 2) вказано, що ще за життя батьки мати і батько склали заповіти на [PERSON], а в судовому засіданні представник [PERSON] пояснив, що мати [PERSON] померла у 2013 році, приблизно за рік до смерті свого чоловіка. Однак під час розгляду справи в суді ні позивач, ні його представники на подали суду доказів того, що [PERSON] склала заповіт, а також доказів смерті [PERSON] у 2013\~році та прийняття її сином [PERSON] як спадкоємцем за заповітом її спадщини в передбачений законом спосіб і строк. Як на підставу позовних вимог позивач посилається на те, що на час відкриття спадщини його батька [PERSON] на 16.09.2014 він постійно проживав із ним в м.\~Умані Черкаської області по вул.\~Шевченка, 9, в квартирі № 26, тому на підставі ч. 3 ст.\~1268 ЦК України вважається таким, що прийняв спадщину. Як на докази, що підтверджують постійне проживання зі спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини, позивач посилається на показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], які проживають в [INFO] по сусідству з квартирою спадкодавця, та [PERSON], яка виконувала ремонтні роботи в квартирі [PERSON] в період з 10 по 20 вересня 2014 року, які були допитані в судовому засіданні 21.06.2016, а також на документи про оплату комунальних послуг квитанції, рахунки (а.с. 91-103). Оцінюючи названі докази квитанції та рахунки щодо оплати комунальних послуг суд вважає їх неналежними, такими, що не містять інформації про предмет доказування. Надані позивачем документи (а.с. 91-103) підтверджують лише факт оплати за електроенергію, водопостачання і водовідведення, утримання будинку і прибудинкової території по особовим рахункам, які заведені на [PERSON] по квартирі [ADDRESS], в період з 30.03.2015 по 23.04.2015 (а.с. 92, 99, 100-103). Вказана оплата могла бути здійснена [PERSON], так як у виданій ним довіреності від 17.04.2015 (а.с.\~83) наявні відомості про прибуття в Україну 25.03.2015. Тобто вказані документи не містять інформації про постійне місце проживання позивача в період до 16.09.2014. Показання названих вище свідків, які вона дали в суді щодо перебування [PERSON] в м.\~Умані на день смерті батька, а також до його смерті і після того деякий час, однак без вказівки на точні дати приїзду і від'їзду з м.\~Умані, суд вважає недопустимими доказами в цій справі на підставі ч.\~2 ст.\~59 ЦПК України. На думку суду, та обставина, що громадянин [PERSON] Федерації [PERSON] проживав постійно на України в м.\~Умані разом зі своїм батьком на законних підставах не може бути підтверджена показаннями свідків, враховуючи такі положення законодавства України. Згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Визначення поняття «постійне місце проживання» у Цивільному кодексі України відсутнє, тому суд вважає можливим використання визначення, яке міститься у Законі України «Про зовнішньоекономічну діяльність» від 16.04.1991 №\~959-XII, яке є незмінним з часу прийняття вказаного Закону. Відповідно до ч. 1 цього Закону №\~959-XII під постійним місцем проживання розуміється місце проживання на території якої-небудь держави не менше одного року фізичної особи, яка не має постійного місця проживання на території інших держав і має намір проживати на території цієї держави протягом необмеженого строку, не обмежуючи таке проживання певною метою, і за умови, що таке проживання не є наслідком виконання цією особою службових обов'язків або зобов'язань за договором (контрактом). Іноземець особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав, який перебуває в Україні на законних підставах, користується тими самими правами і свободами, а також несе такі самі обов'язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України (п. 6 ст. 1, ст. 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 № 3773-VI (далі Закон № 3773-VI). Як було встановлено і зазначено вище, позивач [PERSON] є громадянином [PERSON] Федерації, тобто іноземцем, тому на нього поширюється дія відповідних законів України, які регулюють правовий статус іноземців та умови і порядок їх перебування на території України. Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України «Про імміграцію» іммігрувати в Україну на постійне проживання. І документом, що підтверджує право іноземця на постійне проживання в Україні, є посвідка на постійне проживання (п.\~17 ст. 1 Закону №\~3773-VI). Частинами 1, 2 ст. 16 Закону № 3773-VI передбачено, що реєстрація іноземців, які в'їжджають в Україну, здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України органами охорони державного кордону, і в паспортному документі та/або імміграційній картці або інших передбачених законодавством України документах ставиться відмітка про реєстрацію іноземця. Законом України «Про імміграцію» від 07.06.2001 №\~2491-III (у редакції, що діяла у 2014\~році) у статті 1 визначено, що імміграція це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців на постійне проживання; іммігрантом є іноземець, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання. Підпунктом 2 п. 2 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України (затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 15.02.2012 № 150) передбачено, що іноземці, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території не більш як 90\~днів протягом 180 днів у разі вїзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком вїзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України. І згідно з пунктом 3 цього Порядку реєстрація іноземців, які вїжджають в Україну, здійснюється в пункті пропуску через державний кордон посадовою особою Держприкордонслужби. Отже, оскільки Законом № 3773-VI передбачена обов'язкова реєстрація іноземців, які в'їжджають в Україну, яка здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України, і визначено, що документом, який підтверджує право іноземця на постійне проживання в Україні, є посвідка на постійне проживання, то допустимими і належними доказами постійного проживання [PERSON] з батьком за місцем проживання останнього в м. Умані станом на 16.09.2014 може бути посвідка на постійне проживання в Україні, яка була видана йому не пізніше 16.09.2013, у поєднанні зі зробленими посадовою особою Держприкордонслужби відмітками в паспортному документі [PERSON], які підтверджують його в'їзд і перебування на території України за рік до смерті [PERSON] Щодо Дозволу на імміграцію в Україну, наданого [PERSON] Управлінням Державної міграційної служби України в Черкаській області № 08-06/686 від 02.10.2014 (а.с.\~89, 90), то, враховуючи наведені вище норми законодавства України, суд вважає, що цей Дозвіл свідчить лише про те, що [PERSON] в період з 02.10.2014 по 01.10.2015 мав право на законних підставах залишитися проживати в Україні постійно як дитина громадян України. Однак вказаний Дозвіл був наданий [PERSON] вже після відкриття спадщини [PERSON] і тому не може підтверджувати постійне його проживання на законних підставах в України станом на 16.09.2014. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно зі статтями 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. При цьому докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі наведеного вище та вимог Законів України, суд вважає, що позивач [PERSON] не надав суду належних і допустимих доказів того, що він на законних підставах постійно проживав зі спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини 16.09.2014 в [ADDRESS]. І тому позовна вимога про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини за адресою: [ADDRESS],о задоволенню не підлягає. Оскільки під час судового розгляду не було встановлено підстав, передбачених ч. 3 ст. 1268 ЦК України, для визнання позивача [PERSON] спадкоємцем [PERSON], який прийняв спадщину, і позивач не подавав нотаріусу заяву про прийняття спадщини, то суд вважає встановленим те, що [PERSON] є спадкоємцем, який не прийняв спадщину ані за заповітом, ані за законом після смерті батька [PERSON] І тому вимога позивача про визнання за ним права власності на квартиру [ADDRESS], задоволенню також не підлягає. За наведених вище обставин суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] міської ради грунтуються на обставинах, які не доведені в суді на підставі належних та допустимих доказів, і тому позов задоволенню не підлягає повністю.

Outcome: dismissed