Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-09 00:00:00

24.05.2019 року позивач [PERSON] звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] , третя особа Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Одинцова Світлана Олександрівна про визнання договору дарування недійсним. 15.07.2019 року позивач [PERSON] уточнив позовні вимоги та з урахуванням уточнень заявлених позовних вимог просив визнати недійсним договір дарування квартири за адресою: [ADDRESS] , який був посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Одинцовою С.О. 12.02.2019 року за р.№ 194. В обґрунтування поданого позову позивач [PERSON] вказав на те, що він постійно проживав за адресою: [ADDRESS] . Раніше в даній квартирі він проживав разом із родиною (батьками), але на сьогодні всі родичі померли. Вказана квартира належала йому та членам його сім`ї на праві власності на підставі свідоцтва про право власності, видане 12.03.1998 року Державним житлово-комунальним підприємством «Південне», зареєстроване в ДМБТІ за № 436п-468-312. Приблизно 17.02.2019 року позивачу стало відомо про те, що вказана квартира йому вже не належить, а на підставі Договору дарування, який був укладений між ним та відповідачем 12.02.2019 року належить відповідачу. Відповідач з`явився в квартирі приблизно в грудні 2018 року та запропонував позивачеві допомогти оформити спадщину після смерті родичів. Позивач в той час перебував в «запої», а тому фактично весь час перебував в стані алкогольного сп`яніння. Через те, що тривалий час позивач не працював в нього не було грошей на життя. Відповідач з метою втертися в довіру до позивача став обіцяти допомагати позивачеві, обіцяв допомогти оформити спадщину після смерті батьків та все зробити, щоб позивач став власником квартири. Після того, як позивач впустив відповідача до своєї квартири, він відібрав у нього всі документи (паспорт, правовстановлюючі документи на квартиру, всі документи про народження та про смерть батьків) та забрав до себе. Позивача закрили в його ж квартирі і не випускали на двір, періодично привозили йому їжу, яка становила хліб та воду, а також спиртні напої. Фактично він жив «як тварина» і тривалий час з грудня 2018 року по травень 2019 року позивача залякували, силоміць приводили в стан сп`яніння, до такого стану, щоб він не розумів, що відбувається з ним та його майном. Він тривалий час голодував, як міг просив про допомогу. Свідки цих подій, потрапивши до квартири побачили позивача в стані, в якому позивач майже не міг самостійно пересуватись, був ледь живим, виснаженим та дуже схудлим, майже не міг розмовляти, після чого його доставили до 16-ої лікарні м. Дніпра, де він отримав медичну допомогу. При цьому, позивач вказав на те, що до нього з грудня 2018 року приходив відповідач з якимись людьми і вимагав, щоб на них позивач переписав квартиру, били його, возили до нотаріуса, він щось підписував, при цьому відповідач йому пообіцяв, що якщо він підпише договір, то не стане «божом» і йому придбають інше житло. З метою, щоб він скоріше погодився його силоміць споювали горілкою, лякали заподіянням тілесних ушкоджень, а вже після того, як воля позивача була зломленою, він погодився підписати договір дарування, після чого його взагалі позбавили волі та можливості спілкуватися з іншими людьми, заперши в квартирі. Отже, відповідач шляхом насильства як фізичного (залякуванні, побоях, позбавленні їжі та води) так і психологічного (погроз) змусив позивача підписати договір дарування, повідомивши, що у разі якщо він цього не зробить, то його взагалі вивезуть за місто і там скалічать, залишать напризволяще. Насправді позивач взагалі не бажав ані продавати квартиру, ані її дарувати будь-кому, оскільки спірна квартира є єдиним житлом позивача, в ній він проживав все своє життя і не бажав дарувати її сторонній особі, адже договір дарування є вкрай невигідним правочином для позивача і передбачає позбавлення права власності безкоштовно. При цьому і на даний час позивач продовжує проживати в спірній квартирі, що свідчить про його небажання дарувати будь-кому. Позивач зазначає, що відповідач набув квартиру шляхом в тому числі, шахрайських дій і не розпочав нею користуватись, дбати за нею та сплачувати комунальні платежі. Також позивач просив звернути увагу на те, що договір дарування був укладений під впливом тяжкої обставини, а саме хвороби та безпомічного стану позивача, в якому він перебував в той час і дуже тривалий час. Отже договір дарування не відповідав внутрішній волі позивача та життєвим обставинам, що склалися. Спираючись на норми ЦК просив задовольнити позовні вимоги. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27.05.2019 року було відкрите провадження у справі. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 28.05.2019 року було повернуто заяву позивача про забезпечення позову. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 03.06.2019 року заяву позивача про забезпечення позову було задоволено частково і накладено арешт на спірну квартиру шляхом заборони здійснення з нею будь-яких реєстраційних дій. Ухвалами Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 30.07.2019 року, 16.08.2019 року було витребувано докази. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23.08.2019 року було закрите підготовче провадження і справу призначено до розгляду по суті, визнано явку позивача обов`язковою, вирішено питання про допит свідків. При цьому, під час розгляду справи судом було ухвалено розглядати справу без витребуваних доказів ухвалою від 16.08.2019 року, оскільки вони не були надані суду без поважних причин і на неодноразові нагадування суду залишилися не виконаними, а також через те, що під час розгляду справи по суті стало зрозуміло, що дані докази не стосуються предмету доказування договору дарування квартири від 12.02.2019 року, а є доказами обставин і подій, що відбулися значно пізніше, ніж укладення спірного договору дарування, а тому вказані докази не мають принципового значення для вирішення справи судом, не стосуються предмету спору і їх витребування безпідставно затягує розгляд даної справи. При вирішенні даного питання суд керувався нормами ч. 1 та ч. 2 ст. 77 ЦПК України. Крім цього в ході розгляду справи судом було ухвалено розглядати справу без свідків [PERSON] та [PERSON] , які про час та місце розгляду справи неодноразово сповіщались, неодноразово до суду викликались, але свідок [PERSON] повідомив суду про неможливість його явки до суду через перебування на стаціонарному лікуванні, а свідка [PERSON] викликати в судове засідання не надалося можливим, через невірне зазначення відповідачем її номеру телефону та через те, що за вказаною відповідачем адресою свідок [PERSON] не отримала судових викликів. При вирішенні даного питання суд керувався нормами ст. 91 ЦПК України. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі та пояснив суду, що до нього звернулись його знайомі з питанням приватизації належної йому квартири і він погодився. Раніше в цій квартирі проживали крім нього його батько та мати, які померли приблизно 2 роки потому. В ці часи він постійно змінював місце проживання, але останні 3 роки проживав в цій квартирі. Відповідач це його друг дитинства. Він не бажав дарувати квартиру. Відповідач йому приносив горілку. Двері до квартири відчиняв відповідач. Умови його життя були поганими. Він не бажав дарувати квартиру, але до нотаріуса він ходив у супроводі. На нього був тиск, але хто саме тиснув він не пам`ятає. Іншого житла в нього немає. В нього забрали документи на квартиру і взагалі документи, але хто саме це зробив він не пам`ятає. Інколи він міг покидати квартиру, а інколи ні, оскільки двері не відчинялись. Чому не відчинялись двері він пояснити не може. Його насильно змушували пити, він втрачав пам`ять, йому обіцяли відібрати квартиру. Спиртне йому приносив відповідач та інші гості. Голодував він через те, що в нього не було їжі. Його били, в тому числі і сусіди. Били його по голові. Його позбавляли їжі та води сусіди переставляли кружку. Квартиру він не дарував. До нотаріуса він потрапив на прийом через двері, що було далі він не пам`ятає, він щось підписував, але що саме сказати не може. Позивач стверджував, що відповідач приїздив до нього 1-2 рази на тиждень та привозив горілку. Відповідач приходив не один, погрожував, але не пам`ятає з ким саме. Він неодноразово лежав у лікарнях. Він сам не міг сходити за їжею, так як в нього не було сил. Вони зникли через хворобу і він втрачав пам`ять і свідомість. Він не пам`ятає, хто саме йому приносив їжу, може і друг, але його ніхто не годував. Зараз його також ніхто не годує. В лютому 2019 року він був у такому ж стані, як і зараз коли краще, а коли гірше. На даний час він не вживає спиртні напої. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, спираючись на доводи поданої позовної заяви та додатково суду пояснив, що враховуючи той стан, в якому перебував позивач, він погано пам`ятає як саме відбулося відчуження спірної квартири і він вважає, що через діагнози позивача він може плутати осіб, не пам`ятати певних речей, проте він чітко сформулював, що не бажав дарувати квартиру. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав в повному обсязі та суду пояснив, що в позовній заяві правди немає. Все було зовсім інакше. За життя батьків позивача, його покійна нині мати попрохала його доглянути [PERSON] . Після смерті матері позивача, він організував похорони, а позивач увійшов в стан глубокого шоку, він довго і багато пив, він намагався закодувати його, проте в лікарні йому відмовили в цьому. Він 2 рази на тиждень привозив їжу позивачеві і прибирав в його квартирі. 18.05.2019 року до квартири забігли 3 чоловіки і викинули його з квартири, а позивача кудись повезли. Він викликав поліцію. З січня 2018 року позивач зловживав алкогольними напоями у великій кількості, а потім перестав пити, так як в нього закінчилися гроші. Він запропонував позивачеві здавати квартиру, а йому зняти іншу, що буде ближчою до відповідача. Він пояснив [PERSON] , що з його квартирою слід щось вирішувати і запропонував укласти договір довічного утримання, або договір дарування, або заповіт. При цьому він на позивача не тиснув. Він привозив позивачу 1-2 рази на тиждень хліб, ковбасу, картоплю, а потім 2 місяці нічого не привозив, тому що позивач ледь не вчинив пожежу. Позивач від страху, що буде голодувати міг з`їсти одразу 2 батони. Спиртне він позивачу не привозив. Нотаріуса шукав він, і обрав найближчого до будинку позивача. Спочатку вони зробили спадщину на позивача, а потім договір дарування. Позивач приходив до нотаріуса двічі: підписував документи для прийняття спадщини, а потім договір дарування квартири. Він в той момент був тверезий. Він дійсно замінював замки в квартирі, оскільки побоювався, що позивач знову загубить ключі, оскільки він загубив 6 телефонів. При цьому, він забрав документи у позивача, оскільки боявся, що хтось візьме кредит на позивача. Він обрав договір дарування квартири, так як не розлучений з дружиною. Він не міг постійно доглядати позивача безкоштовно, хоча раніше так і робив. З 24.05.2019 року він перестав доглядати позивача. На момент обговорення укладення спірного договору він бажав здати квартиру позивача та на ці кошти годувати позивача. Всі документи, що необхідні були для оформлення договору дарування збирав він і нотаріус, оплату здійснював він. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнав в повному обсязі. Третя особа приватний нотаріус Одинцова С.О. позовні вимоги не визнала в повному обсязі, а саме в частині виконання нею своїх посадових обов`язків та суду пояснила, що позивач та відповідач звернулись до неї щодо договору дарування. Вона повідомила їх про неможливість укладення даного договору через не оформлення позивачем спадщини. Крім цього вона пояснила, що таке договір довічного утримання. [PERSON] підписав заяву про прийняття спадщини і вони пішли збирати необхідні документи. Повернулись вони в 2018 році і вона оформила спадщину за [PERSON] Потім сторони повернулися до неї з метою укладення договору дарування квартири і вона все роз`яснила їм. Умови договору були прочитані вголос. [PERSON] повідомив, що йому так буде краще. В неї не складалось враження, що [PERSON] хтось погрожує, він не був у стані алкогольного сп`яніння і сторони повідомляли, що вони давно знайомі. Якби вона побачила, що волевиявлення не є вільним, вона б відмовила у вчиненні нотаріальної дії. Вона бачила, що в цей день в [PERSON] щось було з ногами, тому вона підносила йому всі документи. За договір дарування сплачував [PERSON] Вона бачила, що [PERSON] є особою, що зловживає спиртними напоями, але у неї він був тверезим і під час укладення спірного договору він також був тверезим. Допитаний в ході розгляду справи свідок [PERSON] суду пояснив, що в останній час [PERSON] зник. Раніше говорив, що хтось йому щось каже за квартиру, казав, що боїться цих людей, а потім зник. Він ходив двічі до поліції і заявляв про це. Позивач казав, що боїться [PERSON] і той щось підливає йому у горілку. Через двері [PERSON] кричав, що він помирає, хоче їсти, але двері були зачиненими. Наступного дня він повернувся і відкрив двері, штовхнувши їх. Зайшовши до квартири, він побачив [PERSON] у неприглядному вигляді та просив їсти. Він викликав «швидку». [PERSON] він знає з 2016 року, коли запрошував його працювати. Взимку цього року [PERSON] попросив його про допомогу, коли випадково зустрів біля магазину і казав про те, що його друг дитинства його споює. Він порадив [PERSON] звернутись до поліції. Десь за 3 місяці його стан значно погіршився. Коли [PERSON] привезли до лікарні. Він кричав, щоб йому повернули квартиру. Він відвіз [PERSON] до 16 лікарні, де йому надали допомогу, а він купував ліки. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона сусідка [PERSON] з 1985 року. Вони були замкнутими людьми і крім [PERSON] вона нікого не бачила у них в гостях. Після смерті батьків [PERSON] в цій квартирі проживав один. Спочатку все було добре, він був нормальним хлопцем. Вона знає, що [PERSON] випивав ще за життя матері, а [PERSON] сварив його за це. 1-2 рази на тиждень вона бачила, що приїздив [PERSON] до [PERSON] З травня по листопад була на дачі. Щодо укладення договору дарування квартири їй нічого не відомо. З грудня 2018 року по травень 2019 року [PERSON] був нормальним і приходив до її невістки за цигарками. Він весь час казав, що [PERSON] [PERSON] його найкращій друг. З квартири [PERSON] був неприємний запах весь час. Окрім [PERSON] до [PERSON] ніхто не приходив. Свідок [PERSON] [PERSON] суду показав, що знає [PERSON] з 2018 року. Вони не були близькими друзями, а лише інколи випивали разом. В розмові [PERSON] казав, що [PERSON] хоче забрати в нього квартиру. [PERSON] він не знає. Він радив [PERSON] звернутись до поліції. В листопаді 2018-січні 20-19 року [PERSON] ще міг самостійно пересуватись. Останній раз він бачив [PERSON] в кінці минулого року. Останній раз вони випивали разом на початку лютого 2019 року. Свідок [PERSON] суду пояснив, що [PERSON] є його знайомим і вони інколи разом випивали. Він казав, що в нього відбирають квартиру, це було в січні 2019 року. Після цього він перебував у лікарні з інсультом і [PERSON] не бачив. Свідок [PERSON] суду пояснив, що є сином відповідача у справі. 18.05.2019 року [PERSON] викрали. Він знає [PERSON] з дитинства. Вони з батьком приїздили до [PERSON] приблизно 6 разів після смерті матері [PERSON] Вони приїздили та надавали з батьком допомогу [PERSON] , оскільки той був самотній, лежачій, його потрібно було вивести зі стану апатії та лінощів. Свідок [PERSON] суду пояснила, що знає позивача близько 2 років. Вони познайомились біля магазину «Терра», оскільки йому було погано і він попросив, щоб вона відвела його додому. Він був один в стані алкогольного спяніння. У нього вдома вони випивали, він розповів про [PERSON] , який хоче відібрати в нього квартиру і сказав, що його не годують, а [PERSON] привозить йому горілку. Приходила вона ще передно Новим роком 2019. Весною вона до нього приходила, але він не відчинив двері і кричав, що хоче їсти. Він казав, що його хотять всі обманути і [PERSON] хоче забрати квартиру, і що вони з [PERSON] домовились, що він віддасть квартиру. Коли вона була у нього в квартирі, то бачила, що в ній безлад та багато пляшок від горілки. Вона завжди бачила [PERSON] самого. Свідок [PERSON] суду показав що до Обласної клінічної психіатричної лікарні поступив чоловік, який перебував на лікуванні з 23.05.2019 року по 23.06.2019 року з психічними розладами. Він був у важкому стані, сам він не ходив. Він був пролікований і після лікування стан його поліпшився, проте самостійно переміщатись він не міг. Зі слів [PERSON] він не їв, зловживав алкоголем. Його слова співпадали із зовнішнім виглядом та відповідали психічному стану. В нього було порушене мислення, в цьому стані від нього можливо було добитися дій на користь інших осіб. Для того, щоб прийти у такий стан потрібен значний час не день чи два, а декілька місяців. Спрогнозувати конкретно він не може. З рота в нього був запах ацетону, що говорить про те, що він тривалий час не доїдав. Він негативно казав про того, хто мав за ним піклуватись, проте ПІБ цієї особи він не називав. [PERSON] спілкуватись з ним було неможливо, оскільки в нього була енцефалопатія. До надходження до нього у відділення [PERSON] перебував в 16 лікарні ще в гіршому стані. Якби йому не надали адекватної допомоги, то скоріш за все [PERSON] очікувала би летальна участь. [PERSON] казав, що його покинули, але він був у такому стані, коли після декількох запитань він засинав або переставав відповідати. Свідок [PERSON] суду показав, що він працював разом з [PERSON] . Після смерті його матері він став сильно пити, зник і перестав ходити на роботу. Через 3 місяці його знайома дала номер телефону [PERSON] якому він зателефонував і запитав про справи [PERSON] . З телефонних розмов з [PERSON] він дізнався, що [PERSON] годує [PERSON] і він останній час не може обходитись без допомоги [PERSON] Сам [PERSON] нічого зв`язаного про [PERSON] сказати не зміг. Суд дослідивши матеріали справи, вислухавши сторони та їх представників, а також третю особу, допитавши свідків дійшов до висновку про необхідність задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Матеріалами справи встановлене наступне. Згідно копії свідоцтва про право власності на житло від 12.03.1998 року, копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 07.02.2019 року, копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 07.02.2019 року, копій витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності від 08.02.2019 року, [PERSON] був власником квартири [ADDRESS] . Згідно копії договору дарування квартири від 12.02.2019 року, копії витягу з Реєстру для реєстрації нотаріальних дій та копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 12.02.2019 року [PERSON] Дарувальник, передав безоплатно у власність, а [PERSON] [PERSON] , прийняв безоплатно у власність (в дар) належну Дарувальнику квартиру [ADDRESS] . Сторони оцінили цей дар у сумі 792909,00 грн. Згідно копії Звіту про оцінку ринкова вартість 3-кімнатної житлової квартири [ADDRESS] Запорізьке [ADDRESS] , [ADDRESS] станом на дату оцінки (без ПДВ) становить 792909 грн., що в еквіваленті по курсу долара НБУ на дату оцінки становить 29411,33 доларів США. Згідно копії довідки про реєстрацію місця проживання особи [PERSON] № 02.3-24/7214 від 03.06.2019 року, він зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Згідно копії медичної карти стаціонарного хворого № 4726/2019 [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні у відділенні № 40 Дніпропетровського ГУОЗ ДОД КП «ДКПЛ» ДОР» з 23.05.2019 року по 21.06.2019 року з діагнозом «емоційно-лабільний розлад органічного походження». Згідно копії виписки з історії хвороби № 4740/1130 КЗ «Міська клінічна лікарня № 16» Терапевтичне відділення, [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні з 18.05.2019 року по 23.05.2019 року з діагнозом «Гипертонічна хвороба ІІІ ст.3, сер.4 ДЕП ІІ-ІІІ зі зниженням якості живих функцій сп ІІ А, ІБС, кардіосклероз, склероз грудного відділу хребта» і мав скарги при надходженні «на слабкість, неможливість переміщуватись, головний біль». Згідно копії медичної карти стаціонарного хворого № 3219/158 видно, що [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні в КЗ «Міська клінічна лікарня № 16» ДОР» з 03.04.2019 року по 16.04.2019 року з діагнозом «гіпертонічна хвороба ІІ ст. 3 ризик 3 СМТ ІВС кардіосклероз дифузний». Згідно копії медичної карти стаціонарного хворого № 7469/989 видно, що [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні в КЗ «Міська клінічна лікарня № 16» ДОР» з 09.08.2017 року по 18.08.2017 [INFO] з діагнозом «енцефалопатія змішаного генезу». Суд дійшов до висновку про необхідність задоволення позову виходячи з наступного. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Як встановлено в ході розгляду справи, предметом доказування в даному конкретному випадку є договір дарування, що був укладений між сторонами 12.02.2019 року і події, обставини та умови, що зумовили укладення даного договору. За таких обставин суд не бере до уваги всі доводи, що не стосуються предмету доказування, а саме щодо подій, які відбувалися з 18.05.2019 року і в подальшому оскільки дані відомості та докази в повній мірі не стосуються предмета доказування, крім історій хвороб [PERSON] з яких можна бачити стан позивача до потрапляння на стаціонарне лікування та показань свідка [PERSON] , який спираючись на історію хвороби від 23.05.2019 року пояснив фізичний та психічний стан позивача до моменту його потрапляння на стаціонарне лікування у відділення № 40 Дніпропетровського ГУОЗ ДОД КП «ДКПЛ» ДОР». Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформованої в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, повязаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобовязує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обовязок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29. За таких обставин, щодо інших доводів учасників справи, що не стосуються предмету доказування в межах спірних правовідносин, судом оцінки не надано. Щодо заявлених позовних вимог, то суд виходив з такого. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів». Згідно ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Як було встановлено в ході розгляду справи, відповідач за договір дарування квартири з боку позивача, мав годувати позивача та надати йому інше житло, що за своєю правовою природою вже не є договором дарування, а має ознаки договору довічного утримання. Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені\~частинами першою - третьою,\~п`ятою\~та\~шостою статті 203\~цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Згідно ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Згідно ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Винна сторона (інша особа), яка застосувала фізичний або психічний тиск до другої сторони, зобов`язана відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину. З роз`яснень, які викладено в п. 19 постанови Пленуму ВС «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6.11.2009 № 9, убачається, що правочин, учинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент учинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Помилка, допущена внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним. Виходячи зі змісту ст.ст.203,\~717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Також, судом встановлено, що на час укладення оспорюваного договору дарування від 12.02.2019 року, позивач хворів на енцефалопатію змішаного генезу та кардіосклероз та неодноразово перебував на стаціонарному лікуванні. Також, у нього було діагностовано «Дифузний кардіосклероз», у звязку із чим він міг неправильно трактувати суть вчиненого правочину. Вказане підтверджується виписками із медичних карток стаціонарного хворого. Тобто, укладаючи договір дарування позивач міг мати на увазі договір довічного утримання, оскільки до укладення договору дарування квартири відповідач тривалий час надавав допомогу позивачеві. При цьому в ході розгляду справи позивач неодноразово зазначав про відсутність в нього намірів дарувати квартиру. Наведене свідчить, про наявність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення під час укладення договору дарування. Натомість сам факт прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, не може вважатись безумовними обставинами, які б виключали підстави для визнання договору дарування недійсним, внаслідок укладення його під впливом помилки. Враховуючи вищевикладені обставини, суд прийшов до висновку, що позивачем повністю доведено факт укладення правочину під впливом помилки та тиску на нього з боку відповідача, неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, а саме волевиявлення позивача не було направлене на укладення договору дарування. При цьому, сам відповідач в ході розгляду справи зазначав, що мав намір доглядати позивача, годувати його взамін на укладення договору дарування квартири. При цьому відповідач повідомив, що не уклав договір довічного утримання з позивачем через те, що в наступному це майно могло б бути розділене між подружжям у разі його поділу, а він на даний час є одруженим. В ході розгляду справи було встановлено, що [PERSON] був алкозалежною особою, мав вади здоров`я, через що потребував допомоги. Вказані обставини не були заперечені як відповідачем у справі, так і підтверджені за допомогою показань свідків. При цьому, описаний свідками стан позивача напередодні укладення договору дає всі підстави вважати, що він потрапив у скрутний для нього стан та опинився у повній залежності від відповідача, що є тиском з боку відповідача на позивача під час укладення спірного договору дарування квартири, оскільки на час укладення спірного договору дарування він був єдиною особою, що мала доступ до помешкання позивача та мала змогу надавати допомогу позивачеві. Відповідно до п.1\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. З цього слідує, що при вирішенні позову про визнання недійсним договору дарування суди повинні виходити із відповідних норм\~Цивільного кодексу України, якими регулюється вчинення саме цього виду договорів. Договір дарування є особливою формою договорів, який опосередковує безоплатну передачу майна в власність від однієї сторони (дарувальника) до іншої сторони (обдарованого). Згідно розяснення п.7\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»\~правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Отже, виходячи з вищеперелічених доводів, суд вважає, що наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої\~статті 229 ЦК України\~та\~статей 203\~і 717\~ЦК України\~у сукупності вважаються правильно застосованими. Аналогічні правові висновки міститься й у постановах Верховного Суду України від 18 червня 2014 року №6-69цс14; від 21 жовтня 2015 року №6-202цс15; від 02 грудня 2015 року №6-2087цс15; від 16 березня 2016 року №6-93цс16; від 27 квітня 2016р № 6-372цс16. Як було встановлено в ході розгляду справи, після укладення оспорюваного договору позивач продовжує проживати у спірній квартирі, а також несе витрати на її утримання та оплату комунальних послуг, що не оспорюється відповідачем й відповідно свідчить про те, що передача квартири фактично не відбулася та підтверджує відсутність реальних намірів у позивача саме на укладення договору дарування. Також судом встановлено й те, що спірна квартира була і є єдиним житлом позивача, який за станом здоровя, зважаючи на наявність ряду хронічних тяжких захворювань, як вказував позивач та підтвердив відповідними медичними виписками з історій хвороби, та відповідачем не спростовано, потребував стороннього догляду. Про зобовязання відповідача надавати догляд позивачу свідчить і його власні пояснення, надані в ході розгляду справи, а саме про надання до моменту укладення оспорюваного договору дарування квартири систематичної допомоги у вигляді доставки продуктів харчування 1-2 рази на тиждень. При цьому, доводи відповідача про те, що саме позивач був ініціатором укладення договору дарування, а також про те, що укладаючи спірний договір позивач розумів, що укладає саме договір дарування та його волевиявлення на укладення даного договору було вільним, судом до уваги не приймаються, оскільки такі доводи не спростовують пояснень позивача про те, що він через стан здоровя помилився в дійсній природі спірного правочину, уклав його під тиском. За таких обставин, суд оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, а також враховуючи норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини сторін, приходить до висновку про відсутність у позивача під час укладення спірного договору дарування волевиявлення не безоплатну передачу майна у власність відповідача. Таким чином, суд вважає, що позивачем допущено помилку при укладенні спірного договору, а тому він підлягає визнанню недійсним. \~ \~ \~ \~При винесенні даного рішення суд враховує стан здоровя позивача, а саме те, що він мав вади здоровя, що унеможливлювали ним в повній мірі розуміти природу вчиненого правочину, необхідність стороннього догляду, життєві обставини, що склалися навколо позивача, те, що спірна квартира є єдиним житлом позивача, психологічний тиск на позивача, що в своїй сукупності і призвело до помилки з боку позивача при укладенні оспорюваного договору дарування квартири, а також відсутність волевиявлення у позивача безоплатно передати квартиру у власність відповідача, що підтверджується тим, що з моменту укладення оспорюваного договору дарування позивач продовжує користуватись квартирою, проживає в ній, тобто фактично передача дарунку до цього часу так і не відбулася. \~ \~ \~ \~Таким чином укладений правочин не відповідав на момент його укладення волі позивача, а відповідав волі іншого учасника правочину відповідача у справі і був вчинений в тому числі під впливом психічного та фізичного тиску, а тому не відповідає вимогам ст. 203 ЦК України. Згідно зіст.141\~ЦПК України\~з відповідача слід стягнути на користь позивача судовий збір в сумі 768,40 грн.

Outcome: approved