Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-17 00:00:00

22.02.2021 року до Кіровського районного суду міста Дніпропетровська звернулось Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» з позовом до [PERSON] , в якому просить суд: - стягнути з [PERSON] на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором SAMDN52000075400653 від 18.10.2019 року у розмірі 60688,74 грн станом на 21.12.2020 року, яка складається з: 1604,00 грн - заборгованість за кредитом; 784,22 грн - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 58299,61 грн - заборгованість за пенею та судові витрати у розмірі 2270,00 грн. І. Стислий виклад позиції учасників справи. В обґрунтування своїх позовних вимог Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») зазначило, що відповідач звернувся до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим ними була підписана Анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг № б/н від 06.02.2013 року, згідно з якою відповідач отримала кредит у виді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Як зазначив позивач, відповідач не надала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, внаслідок чого утворилась заборгованість. Відповідач та АТ КБ «Приватбанк» 18.10.2019 року підписали Додаткову угоду № SAMDN52000075400653, відповідно до умов якої банк здійснює анулювання частини заборгованості, яка зазначена в п. 1.2 Додаткової угоди, якщо клієнт здійснить платіж в розмірі та в строки, вказані в п. 1.5.1 Додаткової угоди, строк повернення кредиту, вказаний в п. 1.3 Додаткової угоди. При цьому, відповідно до п. 1.6 додаткової угоди, ця угода, відповідно до ст. 212 ЦК України, укладається під відкладальну обставину, а саме: в разі належного виконання клієнтом зобов`язань, які передбачені договором та п. 1.5 угоди вступають в дію умови про анулювання заборгованості, визначені п. 1.2 угоди, умова про зміну процентної ставки, передбачене п. 1.4 угоди. Відповідно до п. 1.6.1 угоди, в разі прострочення виконання клієнтом будь-якого зобов`язання, передбаченого п. 1.5.2 угоди та/чи будь-якого із зобов`язань, передбачених договором на 31 день, умова про анулювання частини заборгованості, передбачене п. 1.2 умова про зміну процентної ставки, передбачене п. 1.4 угоди не поширюється. Водночас відповідно до п. 1.7, в разі порушення клієнтом термінів по погашенню кредиту, зазначених в п. 1.5.2, понад 31 день безперервно: 1.7.1 терміном повернення кредиту є 31-й день з моменту такого порушення. Вся заборгованість по кредиту, починаючи з дня, наступного за днем повернення кредиту, є простроченою, про що зазначено у п. 1.7.2 угоди. При укладенні договору сторони керувались ст. 634 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), яка регулює правовідносини щодо укладення договору приєднання. Як зазначив позивач, відповідно до ст. 634 ЦК України, між сторонами був укладений приєднання. При цьому позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, а саме: надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому кредитним договором. А відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами, відповідно до умов договору, що відображено у розрахунку заборгованості за договором. Тобто в порушення умов кредитного договору, а також ст.ст. 509, 526, 1054 ЦК України, відповідач не виконав свої зобов`язання належним чином. Таким чином, загальна заборгованість відповідача за кредитним договором станом на 21.12.2020 року складає: 60688,74 грн, що складається з: 1604,91 грн - заборгованість за кредитом; 784,22 грн - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 58299,61 грн - заборгованість за пенею. Тому позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача кредитної заборгованості за кредитним договором № SAMDN52000075400653 від 18.10.2019 року у загальному розмірі 60688,74 грн. Відповідач, не погодившись з доводами позивача, викладеними у позовній заяві, надала суду відзив на позовну заяву від 03.08.2021 року, в якому заперечувала проти задоволення позовних вимог та просила суд відмовити у їх задоволенні. В обґрунтування своїх заперечень проти суті позовних вимог відповідач зазначила, що в анкеті-заяві відсутня її згода на ознайомлення з Умовами та Правилами надання банківських послуг, в тому числі з Умовами та Правилами обслуговування по платіжним картам, розташованим на сайті позивача. При цьому відповідач вважає, що вона не має боргових зобов`язань перед позивачем, та позивач не надав суду доказів наявності такої заборгованості. За таких обставин, за твердженнями відповідача, без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків та пені за користування кредитними коштами, є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Також, за поясненнями відповідача, у позовній заяві взагалі відсутні документи, які б підтверджували факт реальної видачі відповідачу кредитних коштів. Оскільки відповідач не укладала з позивачем договору № SAMDN52000075400653 від 18.10.2019 року та/або договору № SAMDN52000075400653 від 06.02.2013 року. Тому відповідач вважає, що у позивача відсутні правові підстави посилатися у позовній заяві на уявні договори: № SAMDN52000075400653 від 18.10.2019 року та/або № SAMDN52000075400653 від 06.02.2013 року. Крім того, відповідач вважає, що позивачем було пропущено строк на пред`явлення вимоги про виконання зобов`язання з моменту складання Анкети-заяви від 06.02.2013 року. Тому відповідач просить суд застосувати строки позовної давності та відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Позивач, заперечуючи проти тверджень відповідача, викладених у відзиві на позов, надав суду відповідь на відзив від 25.08.2021 року, в якій виклав підстави звернення до суду з позовом, як про це зазначено у позовній заяві. При цьому позивач зазначив, що з матеріалів справи не видно та відповідачем не доведено відсутність заборгованості та виконання умов договору належним чином. Тому позивач вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню повністю. Крім того, з приводу строку позовної давності позивач зазначив, що за умовами договору строк виконання зобов`язань спливає 25.04.2020 року, а позивач звернувся до суду з позовом - 14.02.2021 року, тобто позов подано до спливу строку позовної давності. При цьому позивач зазначив, що відповідач, підписуючи додаткову угоду від 18.10.2019 року погодилася з вірністю нарахування відсотків та пені за договором кредитування, а також з розміром заборгованості за вказаним договором. При цьому згідно з випискою по рахунку, відповідач до певного часу належним чином виконувала свої зобов`язання за кредитом, що свідчить про те, що відповідач знала про умови кредитування та була ознайомлена з ними. Крім того, до відповіді на відзив позивач додав клопотання про продовження процесуального строку на подання до суду відповіді на відзив, посилаючись на карантинні обмеження, згідно з Прикінцевими положеннями ЦПК України. У судовому засіданні представник відповідача зазначив, що відповідач заперечує проти позовних вимог, не підтримав своє клопотання про витребування доказів, викладене у відзиві на позов, та зазначив, що відповідач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог, з огляду на предмет спору. При цьому представник відповідача заперечував проти задоволення клопотання позивача про продовження строку на подання відповіді на відзив та повідомив, що у нього немає відомостей щодо дати отримання позивачем відзиву на позову. Представник відповідача, посилаючись на позицію відповідача, викладену у відзиві на позовну заяву, у судовому засіданні зазначив про те, що позивач просить суд стягнути з відповідача кредитну заборгованість за кредитним договором від 18.10.2019 року. Проте, в матеріалах справи відсутній такий кредитний договір, а наявною є тільки додаткова угода до договору № SAMDN52000075400653 від 18.10.2019 року, розрахунок заборгованості за договором № SAMDN52000075400653 від 18.10.2019 року станом на 21.12.2020 року, виписка за період з 18.10.2019 року по 21.12.2020 року за договором від 18.10.2019 року № SAMDN52000075400653. При цьому відповідач не заперечує того, що нею була підписана анкета заява від 06.02.2013 року про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку та, відповідно, укладено з позивачем договір про приєднання, що становить кредитний договір. Проте позивач заперечує те, що нею було укладено кредитний договір № SAMDN52000075400653 від 18.10.2019 року та відсутня дата додаткової угоди до цього договору. Також представник відповідача в судовому засіданні звернув увагу суду на той факт, що в позовній заяві позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № SAMDN52000075400653 від 18.10.2019 року станом на 21.12.2020 року, проте не надає копію такого договору, як і не надає пояснень щодо цього у відповіді на відзив. Тому, враховуючи викладене, представник відповідача просив суд відмовити у продовженні строку на прийняття до розгляду відповіді на відзив та відмовити у задоволенні позовних вимог, з огляду на їх недоведеність та необґрунтованість. ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 06.04.2021 року було відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи. Представник позивача у судове засідання не з`явився, проте разом з позовом подавав письмове клопотання про розгляд справи за його відсутності. Суд на підставі ст.ст. 211, 223 ЦПК України розглянув справу за відсутності представника позивача. З огляду на положення ст.ст. 43, 126, 127, 179 ЦПК України, а також враховуючи те, що представником відповідача на підтвердження своїх заперечень проти прийняття до розгляду відповіді позивача на відзив, не було надано суду доказів отримання представником позивача відзиву на позов, суд прийняв до розгляду відповідь на відзив позивача від 25.08.2021 року та враховує його під час вирішення справи по суті спору. У судовому засіданні 18.10.2021 року судом були заслухані пояснення по суті спору представника відповідача, досліджені письмові докази, наявні в матеріалах справи, заслухані заключні слова представника відповідача та проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази, що містяться в матеріалах справи. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено те, що 06.02.2013 року сторонами була підписана анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку з відображенням бажаного кредитного ліміту по платіжній картці «Універсальна/Gold» у розмірі 1000,00 грн (мова оригіналу - російська мова) (а.с.12). На підтвердження заявлених до стягнення з відповідача сум спірної заборгованості у загальному розмірі 60688,74 грн (заборгованість за наданим кредитом (тілом) кредиту) - 1604,91 грн; заборгованість за процентами - 784,22 грн; загальна сума нарахованої пені - 58299,61 грн) позивач надав суду копію Додаткової угоди до Договору № SAMDN52000075400653 від 18.10.2019 року, виписку за період з 18.10.2019 року по 21.12.2020 року за договором № SAMDN52000075400653 від 18.10.2019 року, розрахунок заборгованості за договором № SAMDN52000075400653 від 18.10.2019 року станом на 21.12.2020 року, копія паспорта громадянина України [PERSON] , [INFO] (а.с.9-29). Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу стягнення з [PERSON] на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором SAMDN52000075400653 від 18.10.2019 року у розмірі 60688,74 грн станом на 21.12.2020 року, яка складається з: 1604,00 грн - заборгованість за кредитом; 784,22 грн - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 58299,61 грн - заборгованість за пенею. ІV. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення. Відповідно до ч. 1 ст. 14 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним ст. 1055 ЦК України. Згідно з ч. 1 ст. 633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією зі сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. За змістом ст. 1056-1 ЦК України, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами 1 та 2 ст. 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до правової позиції, викладеної Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року, справа № 444/9519/12, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статі 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Також суд зазначає, що в частинах 1, 3 ст. 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. При цьому суд зазначає, що відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1, ч. 2, ч. 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами , зокрема, письмовими, речовими і електронними доказами. Відповідно до ст.ст. 77, 78 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1, ч. 5, ч. 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1, ч. 2, ч. 3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає (постанова КЦС ВС від 13.02.2019 року, справа № 369/13976/15?ц; постанова КЦС ВС від 27.03.2019 року, справа № 806/2?1093/2011). Аналіз викладеного вище, а також письмових доказів, наявних в матеріалах справи, у контексті приведених вище норм, свідчить про безпідставність заявлених позовних вимог. Оскільки предметом позову у справі, що розглядається, є стягнення з [PERSON] на користь позивача заборгованості за кредитним договором № SAMDN52000075400653 від 18.10.2019 року у загальному розмірі 60688,74 грн. Проте на підтвердження заявлених позовних вимог позивач не надав суду вказаного договору, а відповідач заперечує його укладення з позивачем. При цьому суд, вирішуючи спір між сторонами, враховує те, що позивач не зазначив суду ані в позові, ані у відповіді на відзив, в чому полягає відмінність чи тотожність кредитного договору № SAMDN52000075400653 від 18.10.2019 року, за яким ним заявлено до стягнення заборгованість, та кредитного договору за підписаною сторонами анкетою-заявою № б/н від 06.02.2013 року, відповідно. Хоча відповідна позиція була відображена відповідачем у відзиві на позов та не спростована позивачем, як і не спростовується наявними в матеріалах справи письмовими доказами. Це, своєю чергою, з урахуванням принципу змагальності сторін у цивільному судочинстві та недопустимості базування доказування на припущеннях, унеможливлює надання судом належної оцінки умовам укладеного кредитного договору, їх виконання чи невиконання учасниками спору, розміру кредитної заборгованості, її наявності чи відсутності, та в цілому наявним в матеріалах справи письмовим доказам, зокрема виписки по рахунку за кредитним договором № SAMDN52000075400653 від 18.10.2019 року, розрахунку заборгованості, як і надання оцінки судом твердженням відповідача щодо недотримання позивачем строків позовної давності, з урахуванням позиції відповідача, викладеній у відповідній заяві про застосування строків позовної давності. З огляду на викладене, суд доходить висновку, що позивач в порушення вимог ст. 81 ЦПК України не надав суду належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження заявлених ним до стягнення сум кредитної заборгованості. V. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви та вирішення питання про розподіл судових витрат. Суд, враховуючи вищевикладені норми чинного законодавства України, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, доходить висновку, що позовні вимоги Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задоволенню не підлягають. З приводу розподілу судових витрат, суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір у розмірі 2270,00 грн у справі не відшкодовується та покладається на позивача.

Outcome: dismissed