Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-24 00:00:00

22.01.2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] ,зазначив третьою особою УДМС України в Донецькій області про визнання особи такою, що втратила право на користування житломи та зобов*язання зняти її з реєстраційного обліку.Свій позов обгрунтовує тим, що його колишня дружина-[PERSON] та їх син-[PERSON],[INFO] більше року, з 16.12.2012 року, не проживають в будинку [ADDRESS] і належного йому на праві приватної власності на підставі договору дарування від 17.10.2003 року. Тому просить суд на підставі ст.405 ЦК України визнати тільки відповідача [PERSON]такою,що втратила право користування житлом в його будинку та зняти її з реєстраційного обліку. 12.03.2014 року [PERSON] в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього сина- [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житлом. Свій позов [PERSON] обгрунтовує тим,що вона постійно проживає в спірному будинку,як член сім*ї його власника та за його згодою,а також і тим,що вона не порушувала умов проживання,передбачених ст.116 ЖК України. 25.04.2014 року від [PERSON], інтереси якого представляє його мати [PERSON], надійшов зустрічний позов в доповнення вимогам останньої про заборону [PERSON] до досягнення ним повноліття або надання альтернативного житла здійснювати дії щодо переоформлення майнових прав на належни й йому житловий будинок ,а також вчиняти дії,які перешкоджають йому реалізовувати своє право щодо користуваннч ним. У зв*язку з цим просять зобов*язати [PERSON] не чинити їм перешкод у користуванні житлом в його будинку. В судовому засіданні позивач за первісним позовом [PERSON] та його представник-[PERSON], заявленні вимоги підтримали лише відносно відповідача [PERSON] і ,оскільки вважають ,що неповнолітня дитина-[PERSON], є сином позивача, як власника жилого приміщення і який відповідно до ст.18 ЗУ «Про охорону дитинства» має право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником, тому таку вимогу ,як визнання його втратившим право на користування житлом, вважають неправомірною. Зустрічні позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житлом, як безпідставні,вони просять залишити без задоволення. В судовому засіданні [PERSON], вона ж в інтересах неповнолітнього сина [PERSON] та їх представник [PERSON] первісні позовні вимоги [PERSON] не визнали, а свої зустрічні вимоги підтримали у повному обсязі, мотивуючи тим,що до спірних правовідносин повинні бути застованні норми житлового кодексу і , зокрема ст.ст.116,156,157 ,162 ,а тому просять зобов*язати позивача не чинити їм перешкод у користуванні житлом . Заслухавши пояснення сторін та їх представників, представників органу опіки та піклування , свідків , дослідивши матеріали справи , суд вважає ,що первісний позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню ,а зустрічний без задоволення з наступних підстав. Згідно договору дарування від 15.10.2003 року,зареєстрованого [PERSON]- приватним нотаріусом Великоновосілківського нотаріального округу Донецької області в реєстрі за №2238 ,позивач [PERSON] є власником житлового будинку з надвірними побудовами,розташованих по [ADDRESS]. Його приватне право власності на зазначене домоволодіння підтверджене і рішенням Апеляційного суду Донецької області від 26.06.2012 року, яке набрало законної сили. В цьому будинку, з дозволу [PERSON] 14.06.2004 року була зареєстрована його дружина-[PERSON], а 20.06.2004 року і їх син-[PERSON],[INFO]. Після розірвання шлюбу з [PERSON], [PERSON] та [PERSON] залишилися проживати в будинку ,належного [PERSON] На пропозицію останнього знятися з реєстрації в зазначеному будинку,[PERSON] не погодилась .В результаті чого між ним склалися неприязні відносини, які вони намагалися вирішити через правоохоронні органи та судові інстанції. 16.10.2012 року [PERSON] запропонував [PERSON] сплачувати йому за користування житлом в його будинку,а остання ,повідомив власника,що вона не заперечую, щоб той надіслав на її адресу договір найму житлового приміщення ,забрала з будинку свої та сина речі, і з 16.12.2012 року без зняття з реєстрації, перейшла з дитиною проживати в тому ж населенному пункті до близьких родичів,де проживає і на теперішній час. Відсутність [PERSON] в житловому приміщенні ,належного [PERSON] з 16.12.2012 року до теперішнього часу підтверджена в судовому засіданні показаннями свідків [PERSON] та [PERSON] . Тобто в житловому приміщенні, належного [PERSON], [PERSON] була відсутньою без поважних причин понад один рік і стала претендувати на нього знову лише після того, як [PERSON]звернувся з цим позовом до суду. Доводи [PERSON] та його представника, що дані спірні правовідносини повинні розглядатися в площині ст.405 ЦК України є слушними, оскільки умови укладення, зміни, розірвання договору найма житла на підставі визнання особи такою, що втратила право на користування житлом, що належить до приватного житлового фонду визначається Цивільним кодексом України, а особливості укладання договорів найму житла, втрати права користування житлом,що належить до державного або комунального житлового фонду визначається Житловим кодексом України. Оскільки житловий будинок [PERSON] належить йому на праві приватної власності, до правовідносин, що виникли між сторонами у зв*язку користуванням цим житлом,зокрема, при розгляді спору щодо визнання особи, що втратила право користування житловим приміщенням, мають бути застосовані положення Цивільного кодексу України. Відповідно до ч. 1 ст.405 ЦК України члени сім*ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Частина 2 ст.405 ЦК України передбачає, що член сім*ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім*ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Із встановленого в судовому засіданні вбачається ,що [PERSON] у грудні 2012 року добровільно виїхала з житлового будинку, належного [PERSON] і забрала свої та сина речі та переїхала проживати до свого рідного діда, який мешкає в тому ж самому населеному пункті. Будь-які докази щодо вчинення перешкод у користуванні вказаним житлом [PERSON] та малолітньому [PERSON]- відсутні. Таким чином, суд приходить до висновку, що [PERSON] добровільно залишила спірне житло у грудні 2012 року і з цього часу мешкає із малолітнім сином за іншою адресою, а будь-які поважні причини, які б вказували на поважність відсутності її понад один рік в будинку [ADDRESS] ,належного на праві приватної власності [PERSON] - відсутні , а тому відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України,вона втратила право користування житлом. При цьому, як і позивач [PERSON] та його представник, суд вважає також , що підстави для визнання неповнолітнього [PERSON] таким ,що втратив право проживання у спірному помешканні відсутні, виходячи з таких підстав. Статтею 3 Конвенції «Про права дитини» , схваленої резолюцією 44 сесії Генеральної Асамлеї ООН 44/25 від 20.11.1989 року та ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-ХХІІ, встановлено ,що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до вимог абзаців 2,3 ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» діти-члени сім*ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Вказаною нормою забезпечено права дітей на житло батьків, що належить їм на відповідній правовій основі. Тобто, право на користування житлом батька за неповнолітнім [PERSON] зберігається незалежно від втрати права користування матір*ю. Крім того, неповнолітній відсутній у спірному житлі більше року не з власної волі, а внаслідок переїзду до іншого помешкання з ініціативи матері. Тому довід [PERSON] та його представника в цій частині є слушним, а тому ними і не заявленні позовні вимоги про визнання втратившим користування жилим приміщенням. Позовні вимоги [PERSON] у частині зобов*язання упраління державної міграційної служби в Донецькій області зняти з реєстраційного обліку [PERSON] не підлягають задоволенню,оскільки спір про право між УДМС та позивачем відсутній. Крім того ,суд звертає увагу на те,що відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зніття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду( про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнаним особи безвісно відсутньою або померлою) ,свідоцтва про смерть. Тобто, рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням є підставою для зняття її з реєстраційного обліку. На підставі вищенаведного та , як безпідставні, не підлягають задоволенню у повному обсязі зустрічні позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням .

Outcome: partial