Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-06 00:00:00

23.03.2020 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання договору недійсним. У позовній заяві позивач зазначає, що 28.11.2019 року сторонами укладено договір між батьками про проживання, виховання дитини та сплату аліментів на дитину. Відповідно до умов договору місцем проживання дитини - [PERSON] , [INFO] , визначено місце проживання відповідача за адресою: [ADDRESS] . Також договором встановлено права та обов`язки сторін, аліментні зобов`язання. Проте, позивач вважає, що вказаний договір є недійсним, оскільки він був укладений на вкрай невигідних для нього умовах, під впливом відповідача та збігу тяжких обставин, волевиявлення на укладення цього договору саме на таких умовах не було, умови договору суперечать вимогам законодавства та не відповідають нормам СК України, а саме: 1.в п. 4.1. договору встановлено розмір, строки та порядок виплати аліментів на дитину, зокрема, у разі навчання за денною формою навчання у вищому навчальному закладі, до його закінчення. Однак не вказано, що після досягнення дитиною повноліття батьки зобов`язані утримувати повнолітню дитину тільки за умовами, якщо вона продовжує навчання та не було припинено навчання і потребує матеріальної допомоги і лише до 23 років; 2.згідно п. 4.2. договору у випадку, якщо розмір аліментів становитиме менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, платник зобов`язується сплачувати мінімальний розмір аліментів не менш, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що на думку позивача не відповідає вимозі закону, якою визначено, що мінімальний розмір аліментів не може бути нижчим ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку; 3.у п. 4.7. визначено, що аліменти, одержані на дитину є власністю одержувача, а не власністю дитини, що призводить до звуження законних прав дитини; 4. п. 4.5. передбачено, що лише батько дитини зобов`язаний сплатити 100 відсотків коштів на стаціонарне лікування або обстеження дитини, що призводить до нерівності обов`язків обох батьків щодо утримання дитини та фактично звільняє матір від таких зобов`язань; 5.п. 4.2. визначені обов`язки, які не є предметом самого договору, а саме, що батько до досягнення дитиною повноліття зобов`язується надавати матері щорічно грошові кошти у розмірі, встановленому в договорі щодо довгострокової накопичувальної програми Страхової Компанії «UNIQA» від АТ «Райффайзен Банк Аваль», укладеного в 2019 році для забезпечення інтересів дитини. Отже, вважає, що такі умови договору суперечать вимогам закону та звужують права дитини, оскільки згідно зі ст. 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини; розмір, строки та порядок виплати аліментів на утримання дитини встановлено ст. 180 СК України до моменту досягнення нею повноліття; при цьому законодавчо ст.182 СК України визначено, що мінімальний розмір аліментів не може бути нижчим, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Окрім того, оспорюваним договором визначені обов`язки лише позивача як батька дитини та на нього покладені обв`язки, які не є предметом такого договору, зокрема, щодо надання коштів на погашення довгострокової накопичувальної програми Страхової Компанії «UNIQA». Передумовою укладення договору були вимоги відповідача про те, що у разі не підписання позивачем вказаного договору із вимогами, на яких наполягала відповідач, остання не дозволить побачення із дитиною та вивезе сина на тимчасово окуповану територію. На підставі викладеного позивач просить визнати вказаний договір недійсним. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 26.03.2020 року відкрито спрощене позовне провадження та призначено судове засідання у справі. 20.07.2020 року до суду засобами поштового зв`язку надійшов відзив від відповідача, у якому вона заперечує проти позовних вимог та просить відмовити в задоволенні позову, вважаючи, що в договорі визначено усі домовленості, які існували до нотаріального його посвідчення. Зазначає, що ніяких погроз не було, вивозити дитину на постійне місце проживання на тимчасово непідконтрольну територію владі України не має наміру. Підтверджує, що вона дійсно родом із селища П`ятипілля, м. Макіївка, Донецької обл., де проживають її рідні. Однак ніколи не оформлювала перепустку з метою перетину територію, де проживають рідні. Батьки відповідача є внутрішньо переміщеними особами і мешкають у Краматорську, де вона за свої кошти придбала квартиру. В матеріалах справи також міститься відповідь на відзив, що надійшла на адресу суду 03.08.2020 року, в якій позивач вказує, що відповідач у відзиві не надала доказів та не вказала фактів, які б заперечували аргументи позовної заяви. Додатково повідомив, що отримання перепустки на перетин зони розмежування є питанням часу, так як у батька та матері відповідача є такі перепустки. В селищі П`ятипілля, м. Макіївки, Донецької області зареєстрований та постійно проживає її батько, який виїжджає в м. Краматорська для отримання пенсії. Тому можливість вивезення дитини на непідконтрольну територію мають аргументовані підстави. Щодо придбаної квартири у м. Краматорськ, згідно з договором купівлі-продажу якої відповідачка є її одноосібним власником, то зазначав, що відповідачка закінчила університет у 2017 році та, будучи студенткою, не працювала і не отримувала доходу. Після закінчення університету працювала не більше п`яти місяців. Стверджує, що придбала зазначену квартиру на особисті кошти, однак походження яких позивачу невідоме. Не заперечуючи свій обов`язок по утриманню дитини, позивач стверджує, що готовий платити аліменти на дитину згідно чинного законодавства України у випадку проживання дитини спільно з матір`ю на одній житловій площі. На підтвердження обставин щодо невигідних умови позивач в клопотанні про приєднання документів зазначав, що він отримав 14.11.2019 року та 05.12.2019 року в інтересах сім`ї два кредити, сума платежів на місяць за якими складає 19500 грн. Крім того, за договором довгострокової накопичувальної програми Страхової Компанії «UNIQA», укладеним позивачкою в 2019 році, ним був сплачений перший платіж в сумі 150000 грн., а також щомісячний платіж складатиме 12500 грн. При цьому платежі за аліментами становлять 10000 грн. щомісячно. Таким чином, загальна щомісячна сума платежів може становить 42000 грн., а середньомісячна заробітна плата позивача - 35612,73 грн. Тобто, передбачені в договорі платежі створили для позивача вкрай невигідні умови. Разом з тим, відповідач умови договору не виконує, оскільки не проживає за визначеним місцем проживання дитини, де дитина фактично проживає з бабусею, яка без дозволу відповідачки не відпускала дитину з позивачем у відпустку. У судовому засіданні позивач та його представник підтримали заявлені вимоги та просили їх задовольнити з підстав, викладених у позовні заяві. Позивач пояснив, що на даний час він має можливість спілкуватись та проводити час із сином, це питання узгоджено з відповідачкою. Відповідачка у судове засідання не з`явилася, в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи без її участі. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що сторони з 28.08.2012 року перебувають у шлюбі, в якому у них [INFO] народився син [PERSON] . 28.11.2019 року сторонами укладено договір між батьками про проживання, виховання дитини та сплату аліментів на дитину, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Лахно Ю.В., який позивач просить визнати недійсним. Так, умовами договору визначено місце проживання дитини за адресою: [ADDRESS] (п.п. 1.3.). Пунктами 2, 3 визначений порядок здійснення батьківських прав та права і обов`язки сторін. Крім того, за оспорюваним договором встановлено розмір, строки та порядок виплати аліментів на утримання дитини (п. 4). Згідно з п.п. 5.1. договору він є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення і діє до моменту досягнення дитиною повноліття або, у разі навчання за денною формою навчання у вищому навчальному закладі, до його закінчення. Аліментні зобов`язання за змістом укладеного договору виникають у платника - позивача по справі з місяці, у якому відбулося розірвання шлюбу. До теперішнього часу шлюб між сторонами не розірваний. Позивач вважає, що умови договору суперечать вимогам законодавства та наявні підстави для визнання його недійсним. Договір про сплату аліментів (аліментний договір) є цивільно-правовим договором, відповідно до якого платник аліментів зобов`язується надавати одержувачу аліментів матеріальне утримання на узгоджених ними умовах. Відповідно до ст. 8 СК України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин. Так, СК України не встановлює порядок укладення, зміни, припинення договору про сплату аліментів на дитину, визнання його недійсним, а тому до таких положень застосовуються норми загального законодавства - ЦК України. Спеціальне - сімейне законодавство - встановлює особливі правила, які витікають зі специфічного характеру аліментних зобов`язань, а саме: суб`єктний склад, тривалість правовідносин, мінімальний розмір аліментів. Тому, враховуючи положення ст. 8 СК України, слід звернутися до відповідних норм цивільного законодавства. Згідно із законодавчо передбаченої можливості такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Згідно із ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 ЦК України. За ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засада; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Недодержання у момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦПК України, є підставою для визнання його недійсності. Позивач у позові посилається, зокрема, на те, що оспорюваний договір був укладений на вкрай невигідних для нього умовах, під впливом відповідача та збігу тяжких обставин, волевиявлення на укладення цього договору саме на таких умовах не було. За змістом ч.1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Як роз`яснив Пленум ВС у п. 23 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року, правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст. 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути важка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але змушена це зробити через тяжкі обставини. Між тим, необхідно відмітити, що «тяжкі обставини» це оціночний критерій. Підсумовуючи зазначене вище вбачається, що відповідно до судової практики і для того, щоб визнати правочин недійсним з підстав передбачених ст. 233 ЦК України, в сукупності необхідно мати такі підстави, як докази,зокрема: 1. наявність у особи, що вчинює правочин, тяжких обставин: зокрема, хвороба, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини; 2. правочин, повинен бути вчинений саме для усунення та/або зменшення тяжких обставин; 3. правочин повинен бути вчинений особою добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки; 4. особа повинна усвідомлювати свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини. Також необхідним критерієм для визнання правочину недійсним, з підстав передбачених вище, є доведення в судовому процесі нерозривного причино наслідкового зв`язку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчиняється виключно для усунення та/або зменшення тяжких обставин, тобто основний акцент припадає на об`єктивну і суб`єктивну сторони. Верховний суд України чітко констатує, що особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Окремо необхідно вказати, що узагальнюючи практику розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними Верховний суд України, серед іншого, вказує, що при розгляді зазначеної категорії справ потрібно враховувати такі фактори, як майновий і психічний стан осіб та їх близьких напередодні й на момент вчинення правочину, а також враховувати їх вплив на формування волевиявлення сторін. Тяжкі обставини судді розуміють як не будь-яке несприятливе матеріальне, соціальне чи інше становище, а як його крайні форми. Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність тяжких обставин, що дійсно були і мали істотне значення, за яких суд може визначити, як вплинули вони на волевиявлення особи під час укладення договору. Позивач в обґрунтування своїх вимог зазначає, що передумовою укладення договору були вимоги відповідача про те, що у разі не підписання цього договору з такими вимогами для нього настануть негативні наслідку у вигляді заборони спілкування з сином та вивезення дитини на тимчасово окуповану територію, звідки відповідачка сама родом. Однак зазначені обставини не підтверджуються жодними належними та допустимими доказами, а також не узгоджуються з приписами чинного законодавства. Щодо посилання [PERSON] відносно того, що умови договору суперечать вимогам законодавства та не відповідають нормам СК України, вбачається наступне. Відповідно до ст. 181 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю сторін. Сторонами договору про сплату аліментів виступають батьки дитини. Вони мають право скласти такий договір як у період їх перебування у шлюбі, так і після його розірвання. Аліментний договір спрямований, передусім, на добровільне виконання аліментного зобов`язання одним із батьків, який проживає окремо, а також надає можливість батькам самостійно вирішити питання надання аліментів без втручання суду шляхом укладення договору, в якому буде визначено розмір та строки їх виплати (ч.1 ст.189). Законодавство України не закріплює чітких вимог щодо укладення такого договору, лише вказано, що він укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, тому при його укладанні мають бути дотримані загальні вимоги, що встановлені ст. 203 ЦК України. Так, згідно умов укладеного сторонами договору позивач має сплачувати щомісячно аліменти у сумі 10 000 грн. до моменту досягнення дитиною повноліття або, у разі навчання за денною формою навчання у вищому навчальному закладі, до його закінчення. Також батько до досягнення дитиною повноліття (18 років) зобов`язується надавати до 10 жовтня кожного року грошові кошти у розмірі, визначеному в договорі щодо довгострокової накопичувальної програми Страхової компанії «UNIQA» від АТ «Райффайзен Банк Аваль», укладеного в 2019 році для забезпечення інтересів дитини (п.п. 4.2.). При необхідності стаціонарного лікування або обстеження дитини платник виплачує одержувачу грошові кошти для здійснення цього лікування або обстеження в розмірі 100 відсотків (п.п. 4.5.). Слід зазначити, що зміст договору про сплату аліментів на дитину законодавством чітко не регламентований, в ньому за загальними правилами мають міститись істотні, до яких варто відносити його предмет, розмір, порядок та строки виплати аліментів і порядок їх цільового використання, та звичайні умови. Отже, сторони даного договору не обмежені в можливості визначити як істотні умови для конкретного договору про сплату аліментів на дитину (дітей), так і додаткові умови. Зокрема, в договорі про сплату аліментів сторони мають можливість самостійно передбачити розмір аліментів вище за суму, яку б встановив суд у своєму рішенні, якщо аліменти стягувалися у судовому порядку, або вище за той, на який одержувач аліментів міг би претендувати згідно із законом. До того ж батьки можуть включити до договору й інші умови, які вони вважатимуть необхідними, а тому можуть мати місце випадкові умови, що не стосуються безпосередньо предмету даного договору. СК України у цьому контексті висуває лише одну вимогу: умови договору не можуть порушувати права дитини, що встановлюються СК України. Таким чином, договір між батьками про сплату аліментів дає можливість сторонам зобов`язання самостійно погоджувати найбільш прийнятні для них умови надання утримання на дитину. У п.п. 4.2. договору сторони обумовили, що платник надає одержувачу утримання (аліменти) для дитини, а також здійснює інші виплати у термін, у розмірі, формі та порядку, що їх встановлено цим договором. Слід враховувати, що термін «утримання» виступає більш ширшим за термін «аліменти», оскільки утримання включає в себе не тільки грошову суму або продукти харчування, але й створення необхідних умов життя, що у визначених законом або договором випадках надається одним членом сім`ї іншому, якщо останній не має власних коштів для існування, для гармонійного і всебічного розвитку та способу життя останнього. Таким чином, вимоги в частині розміру та сплати позивачем на користь відповідача для забезпечення потреб дитини аліментів та додаткових витрат, що викладені в п.п. 4.2. та 4.5., не порушують вимоги закону. Разом з тим, суд погоджується з доводами позивача в частині невідповідності укладеного договору нормам законодавствам в частині мінімального розміру аліментів (п.п. 4.2.), їх строку виплати (п.п. 4.1.) та відносно того, що аліменти є власність одержувача, а не дитини (п.п. 4.7.). Так, конституційно закріплюється, що найвищою соціальною цінністю є людина, її життя, здоров`я, честь, гідність, недоторканність і безпека, зокрема, ст. 51 Конституції України передбачається, що сім`я, дитинство, материнство й батьківство охороняються державою. Складовою частиною такої правової охорони є законодавчо встановлений обов`язок того з батьків, хто проживає окремо від дитини, сплачувати кошти (аліменти) на її утримання, що дозволяє дитині отримувати соціальний захист та належні блага. Чинне сімейне законодавство хоча дійсно надає можливість батькам дитини самостійно за власною домовленістю укласти договір про сплату аліментів на дитину (ст. 189 СК України), але і встановлює умови, обов`язкові при укладенні такого договору. Відповідно до ст. 189 СК України та п. 4.15 Наказу Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5 «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» умови договору про сплату аліментів на дитину мають визначати розмір, строки, порядок виплати та підстави цільового використання аліментів, а також відповідати загальним умовам дійсності і не порушувати права та інтереси дитини, які встановлені Сімейним кодексом України. У випадку порушення інтересів дитини можливе пред`явлення позову про його примусову зміну, розірвання або визнання недійсним. Поняття порушення інтересів дитини в СК України не розкрито, тобто має оціночний характер. Наявність або відсутність суттєвого порушення інтересів зазначених осіб аліментною угодою встановлюється судом у кожному конкретному випадку відповідно до вимог закону про забезпечення пріоритетного захисту прав та інтересів дітей. За своєю правовою природою даний договір сплату аліментів на дитину належить до сімейно-правових договорів, оскільки внаслідок його укладення і виконання настають правові наслідки, передбачені нормами сімейного законодавства, а саме надання батьками утримання дитині. Предметом аліментного договору є аліменти, що надаються аліментнозобов`язаною особою на утримання особи, яка його потребує, у рамках сімейних правовідносин. Той з батьків, який отримує аліменти за договором, діє як законний представник в інтересах дитини. Уповноваженою особою є сама дитини, яка є і власником аліментів. Таким чином п. 4.7. оскаржуваного договору обмежує законні прав дитини. Також слід звернути увагу на положення ст. 182 СК, відповідно до якої гарантований мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Ця норма має імперативний характер і поширюється не тільки на розмір аліментів, встановлений рішенням суду, але й при визначенні розміру аліментів у договорі про сплату аліментів на дитину. Тобто, можливість щодо їх зменшення обмежена, оскільки існує вказівка СК на те, що умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені законом. Тому у будь-якому випадку розмір аліментів за договором повинен відповідати вимогам ст. 182 СК, відповідно до якої мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. При недотриманні цього обмеження, передбаченого законодавством, договір про сплату аліментів може бути визнано недійсним у судовому порядку. Отже, встановлення мінімального розміру аліментів в розмірі не менш ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку є також порушення прав дитини. Крім того, оскільки аліментні відносини мають тривалий характер, загальною істотною умовою аліментного договору є їх строк. ЦК України визначено, що строком договору є час, упродовж якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. У науці сімейного права строк відносять до різновиду юридичних подій. В аліментних зобов`язаннях саме настання повноліття дитини є підставою припинення зобов`язання і, відповідно, припинення договору. Отже, договір про сплату аліментів на дитину може бути укладений на невизначений строк, але не більше ніж на строк до досягнення дитиною повноліття, що виходить із суті самого зобов`язання та назви договору. За ч.ч. 2, 3 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Між тим, зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач, звернувшись до суду з позовом про визнання договору недійсним повністю, не вказав, якій нормі закону суперечить зміст всього договору, чи може оспорюваний правочин виконуватися без урахування недійсної частини за обставин, коли воля сторін спрямована на настання правових наслідків, обумовлених ним. Відповідно до положень ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Визнання недійсними вказаних умов договору не впливає на дійсність решти його умов, оскільки ці питання врегульовані безпосередньо законом і не можуть бути змінені домовленістю сторін, тому навіть потребують окремого застереження в договорі. Враховуючи викладене, позов підлягає задоволенню частково та визнання договору недійсним в частині, що не відповідає закону. Разом з тим, зміст позовної заяви та пояснень позивача свідчить про намагання таким чином змінити розмір визначених за договором аліментів, при визначених якого він, можливо, діяв необачливо для себе. Однак суд звертає увагу позивача, що підстави для визнання правочинів недійсними і підстави для їх розірвання не є тотожними. Зокрема, за відсутності підстав для визнання правочину недійсним може порушуватися питання про його зміну або розірвання. Так, аліментний договір може бути змінено за взаємною згодою сторін або за рішенням суду. Зміна або припинення аліментного договору можлива у будь-який час за взаємною згодою сторін і також повинна укладатися в нотаріальній формі. У випадку недосягнення згоди розмір аліментів може бути змінений судом за позовом платника аліментів або одержувача аліментів. Відповідно до ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них. З урахуванням часткового задоволення позову відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягає пропорційному стягненню з відповідачки на користь позивача судовий збір в сумі 420,40 грн.

Outcome: partial