Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-01 00:00:00

23.07.2019 до Краснолиманського міського суду Донецької області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про припинення права на частку в спільному майні та визнання права власності на 1/6 частку житлового будинку(а.с.3-6). Ухвалою судді від 23.07.2019 позовну заяву прийнято до розгляду та справу призначено до підготовчого засідання. Позивач [PERSON] в підготовче засідання не з`явилася, просить розглянути цивільну справу без її участі та задовольнити позовні вимоги, про що надала до суду відповідну заяву (а.с. 53). Відповідачі - [PERSON] , [PERSON] , належним чином повідомлені про час та місце розгляду цивільної справи, в підготовче засідання не з`явилися, надали до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності. Крім того, позовні вимоги позивача визнали у повному обсязі не заперечували проти їх задоволення та розгляду справи у підготовчому засіданні(а.с.54). На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою всіх учасників справи, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши зібрані у справі докази, всебічно і повно з`ясувавши всі обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши письмові докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив фактичні обставини та відповідні їм цивільні правовідносини. Судом встановлено, підтверджується наявними у справі доказами, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого 15.04.1999 державним нотаріусом Краснолиманської державної нотаріальної контори Семеновою І.М., за реєстровим № 403, зареєстрованого в КП «БТІ» 15.04.1994 за реєстровим № 410, позивач [PERSON] є власницею 5/6 часток жилого будинку з відповідною частиною господарсько-побутових будівель і споруд, що знаходяться в [ADDRESS] , на земельній ділянці розміром 1500 кв.м., що належали [PERSON] , яка померла [INFO] , на підставі свідоцтва про право власності на будинок, виданого Краснолиманською міською радою 06.05.1998, зареєстрованого в Слов`янському інвентар бюро 08.05.1998 під № 410; та на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Краснолиманською державною нотаріальною конторою 18.06.1998 по реєстру № 450, зареєстрованого в Слов`янському інвентар бюро 25.06.1998 під № 410(а.с.12-18). Друга 1/6 частка зазначеного житлового будинку в рівних частках, належить відповідачам по справі [PERSON] та [PERSON] , які є спадкоємцями за заповітом, посвідченого 15.05.1997 державним нотаріусом Краснолиманської державної нотаріальної контори Семеновою І.М., за реєстровим № 728, складеного від імені [PERSON] , померлого [INFO] (а.с19.). Заповіт, на теперішній час чинний: не змінений та не скасований, що підтверджується повідомленням Лиманської державної нотаріальної контори від 01.08.2019(а.с48.). Оскільки на теперішній час позивач є власником 5/6 часток спірного будинку, інша частка майна є незначною і не може бути виділена в натурі, позивач бажає оформити право власності та бути власником цілого будинку. Відповідно до технічної документації, загальна площа житлового будинку складає 82,8 кв.м., в тому числі житлова 25,4 кв.м., у зв`язку з чим на належну відповідачам 1/6 частку приходиться 4,23 кв.м. житлової площі. Отже, 1/6 частка відповідачів у спірному житловому будинку є незначною та не може бути виділена в натурі(а.с.10-11). Крім того, на теперішній час позивач користується та розпоряджається спірним будинком, що підтверджується записами домової книги для прописки громадян, відповідно до якої, позивач зареєстрована в спірному будинку з 22.07.1998, донька позивачки [PERSON] , [INFO] , з 01.12.2012. Крім того, позивачу 20.04.1999 головним архітектором Виконкому Краснолиманської міської ради народних депутатів, був наданий дозвіл на виконання робіт, на земельній ділянці [ADDRESS] ), а також у травні 2006 року, на підставі рішення виконкому № 191 від 21.05.2003, головним архітектором Виконкому Краснолиманської міської ради народних депутатів, був наданий дозвіл на виконання робіт, на земельній ділянці [ADDRESS] )(а.с5-9.). До матеріалів справи, сторонами було долученого розписку, складену 02.08.2019, з якої вбачається, що відповідачі по справі [PERSON] та [PERSON] отримали грошову суму у розмірі 25 000,00 гривень, в рахунок компенсації вартості 1/6 частки жилого будинку з відповідною частиною господарсько-побутових будівель і споруд, що знаходяться в [ADDRESS] (а.с.52). Вирішуючи справу по суті суд приходить до наступного. Частиною першою статті 346 ЦК України передбачені випадки, за наявності яких право власності може бути припинено. Виходячи зі змісту частини другої цієї статті, зазначений перелік не є вичерпним і право власності може бути припинене і в інших випадках, встановлених законом. Один з таких випадків наведено в ст. 365 ЦК України, яка регулює підстави та умови припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Зокрема, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Під час розгляду справи № 6-68цс14, Верховний Суд України 02.07.2014 також сформулював правову позицію, якою роз`яснив, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Зі змісту практики Верховного Суду України випливає, що для ухвалення рішення про припинення права на частку в спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої з обставин, передбаченої п. 1-3 ч.1 ст. 365 ЦК України, яка обов`язково повинна бути в сукупності з обставиною, передбаченою п. 4 ч. 1 цієї статті. Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України у абз. 3 п. 6 постанови від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», розмір грошової компенсації визначається за угодою сторін, а за відсутності такої угоди - судом за дійсною вартістю будинку на час розгляду справи. В силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Виходячи з аналізу вищезазначених норм, з врахуванням закріплених в п. 6 ст. 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар. В судовому засіданні встановлено, що позивач є власником 5/6 часток спірного будинку, частка відповідачів у спірному житловому будинку є незначною та не може бути виділена в натурі, під час розгляду справи відповідачами отримана компенсація вартості 1/6 частки спірного будинку, сума якої погоджена між сторонами, відповідачі, у відповідності до вимог ч.1 ст. 206 ЦПК України, визнали позов, що не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси інших осіб. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Так, згідно із ст. ст. 41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст. 9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] про припинення права на частку в спільному майні та визнання права власності на 1/6 частку житлового будинку.

Outcome: approved