Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-26 00:00:00

22 січня 2015 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява [PERSON], в якій позивач просив суд визнати договір купівлі-продажу автомобіля PORSCHE Cayenne V6 3600 см. куб. 300 к.с., 2013 року випуску, державний номер [NUMBER], укладений 04 червня 2014 року між [PERSON] та [PERSON], оформлений довідкою - рахунком № ВІА 508187 недійсним, скасувати державну реєстрацію автомобіля PORSCHE Cayenne V6 3600 см. куб. 300 к.с., 2013 року випуску, державний номер [NUMBER], за [PERSON], відновити державну реєстрацію автомобіля PORSCHE Cayenne V6 3600 см. куб. 300 к.с., 2013 року випуску, державний номер [NUMBER] за [PERSON] В обґрунтування заявлених позовних вимог [PERSON] посилався на те, що 28 березня 1998 року між ним та [PERSON] було укладено шлюб, про що в книзі реєстрації актів про одруження було зроблено запис № 217 від 28 березня 1998 року та відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Жовтневої районної ради м.Дніпропетровська видане свідоцтво про одруження серії І-КИ № 049641. Після одруження [PERSON] вирішила обрати прізвище чоловіка - [PERSON]. 28 жовтня 2014 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. 24 червня 2014 року позивач звернувся до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовною заявою про визнання майна обєктом спільної сумісної власності подружжя, поділ майна подружжя, виділ в натурі 1/2 частки квартири та припинення права спільної часткової власності. Під час попереднього судового засідання [PERSON] звернулася до суду із зустрічною позовною заявою про поділ спільного сумісного майна подружжя, де, зокрема, зазначила про поділ чотирьох автомобілів, що були придбані під час шлюбу. Однак, при цьому [PERSON] не вказала про існування ще одного автомобіля, що був придбаний на її імя під час шлюбу - PORSCHE Cayenne V6 3600 см. куб. 300 к.с., державний номер [NUMBER], 2013 року випуску. Так, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі та проживаючи однією сім'єю, [PERSON], зі згоди позивача, як співвласника майна, за договором купівлі - продажу № 638 від 11 жовтня 2013 року придбала у власність зазначений вище автомобіль - PORSCHE Cayenne V6 3600 см. куб. 300 к.с., державний номер [NUMBER], 2013 року випуску. Для отримання даних щодо зазначеного автомобіля представником позивача було подано до Державтоінспекції адвокатський запит. Згідно із отриманою відповіддю від 27 серпня 2014 року № 14/1ЦНП-4578 автомобіль PORSCHE Cayenne, 2013 року випуску, був зареєстрований за [PERSON] на підставі вантажної митної декларації №125110006/2013/154199 від 22 жовтня 2013 року та довідки - рахунку № ААВ329397; видано державний номер [NUMBER] та свідоцтво про реєстрацію САТ518225. 04 червня 2013 року автомобіль було знято з обліку за заявою власника. Станом на 27 серпня 2014 року зазначений автомобіль було зареєстровано за [PERSON] на підставі довідки - рахунку № ВІА508187 від 04 червня 2014 року та видано держаний номер [NUMBER]. Таким чином, 04 червня 2014 року автомобіль був проданий [PERSON], без згоди позивача, на підставі довідки - рахунку № ВІА508187 від 04 червня 2014 року та зареєстрований на нового власника - [PERSON] Позивач зазначив, що відповідачі по справі знаходяться у досить близьких родинних стосунках, оскільки є рідними сестрами, що свідчить про те, що правочин щодо відчуження зазначеного автомобіля був здійснений задля уникнення розподілу цього майна та позбавлення позивача права на нього при поділі спільного сумісного майна подружжя. [PERSON] під час укладання угоди купівлі - продажу автомобіля не повідомила позивача, як свого чоловіка, про намір продати спірний автомобіль, не отримала від нього письмової згоди на укладення такої угоди. За таких обставин договір від 04 червня 2014 року купівлі-продажу автомобіля PORSCHE Cayenne V6, оформлений довідкою - рахунком № ВІА508187, державний номер [NUMBER], має бути визнаний недійсним на підставі ч. 1 ст. 215, ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України, оскільки цей правочин було вчинено в порушення закону, без згоди іншого співвласника, та порушує його права на спільно нажите майно, а також право розпорядження своєю часткою в ньому. Представник позивача в судове засідання не зявилась, надала до суду заяву, в якій просила суд розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд їх задовольнити з підстав, викладених в позові та згідно доказів, наявних в матеріалах справи, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином відповідно до вимог ст. 74 - 76 ЦПК України, про причини своєї неявки суду не повідомила, заяви про розгляд справи за її відсутності не надала, з клопотанням про відкладення розряду справи до суду не звернулася, а також не скористалась правом надання заперечень проти позову. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином відповідно до вимог ст. 74 - 76 ЦПК України, про причини своєї неявки суду не повідомила, заяви про розгляд справи за її відсутності не надала, з клопотанням про відкладення розряду справи до суду не звернулася, а також не скористалась правом надання заперечень проти позову. Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення); за ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У звязку з чим суд, з метою недопущення порушення строків розгляду справи, передбачених ст. 157 ЦПК України, з урахуванням згоди позивача, вважає за можливе провести заочний розгляд справи та вирішити справу у порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст. 15 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що 28 березня 1998 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, про що в книзі реєстрації актів про одруження було зроблено запис № 217 від 28 березня 1998 року та відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Жовтневої районної ради м. Дніпропетровська видане свідоцтво про одруження серії І-КИ № 049641. Після одруження [PERSON] обрала прізвище чоловіка та змінила на [PERSON] (а.с. 7). Перебуваючи у зареєстрованому шлюбі [PERSON] за договором купівлі - продажу № 638 від 11 жовтня 2013 року придбала у власність автомобіль - PORSCHE Cayenne V6 3600 см. куб. 300 к.с., державний номер [NUMBER], 2013 року випуску (а.с. 8 - 12). Відповідно відповіді з Державтоінспекції ГУ МВС України в Дніпропетровській області від 27 серпня 2014 року, наданої на адвокатський запит [PERSON], автомобіль PORSCHE Cayenne, 2013 року випуску, був зареєстрований за [PERSON] на підставі вантажної митної декларації № 125110006/2013/154199 від 22 жовтня 2013 року та довідки - рахунку № ААВ329397; видано державний номер [NUMBER] та свідоцтво про реєстрацію САТ518225. 04 червня 2013 року автомобіль було знято з обліку за заявою власника. Станом на 27 серпня 2014 року зазначений автомобіль зареєстровано за [PERSON] на підставі довідки - рахунку № ВІА508187 від 04 червня 2014 року та видано держаний номер [NUMBER] (а.с. 14). Як зазначає позивач в поданому ним позові згоди на відчуження майна, а саме автомобіля - PORSCHE Cayenne V6 3600 см. куб. 300 к.с., державний номер [NUMBER], 2013 року випуску, своїй дружині [PERSON] він не надавав. Окрім того, 24 червня 2014 року [PERSON] звернувся до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом про визнання майна обєктом спільної сумісної власності подружжя, поділ майна подружжя, виділ в натурі 1/2 частки квартири та припинення права спільної часткової власності. 29 вересня 2014 року за рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с. 55). Правовідносини, що виникли між сторонами по справі врегульовані Цивільним кодексом України та Сімейним кодексом України. Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За змістом ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідно до ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.\~\~ Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 61 та ч. 1 ст. 63 СК України передбачено, що обєктами права спільної власності подружжя можуть бути будь які речі за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними), та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, було розяснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Згідно п. 24 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. Як було встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, з 28 березня 1998 року по 29 жовтня 2014 року [PERSON] перебувала з позивачем у зареєстрованому шлюбі. Відповідно до відповіді Державтоінспекції ГУ МВС України в Дніпропетровській області від 27 серпня 2014 року, автомобіль PORSCHE Cayenne, 2013 року випуску, був зареєстрований за [PERSON] на підставі вантажної митної декларації №125110006/2013/154199 від 22 жовтня 2013 року та довідки - рахунку № ААВ329397; видано державний номер [NUMBER] та свідоцтво про реєстрацію САТ518225. 04 червня 2013 року спірний автомобіль було знято з обліку за заявою власника. Станом на 27 серпня 2014 року зазначений автомобіль зареєстровано за [PERSON] на підставі довідки - рахунку № ВІА508187 від 04 червня 2014 року та видано держаний номер [NUMBER]. За викладеного вбачається, що автомобіль PORSCHE Cayenne був придбаний [PERSON] під час шлюбу з позивачем. Відповідач [PERSON] не надала суду будь яких доказів того факту, що спірний автомобіль був придбаний нею за власний рахунок, щоб могло дати підстави суду виключити його з переліку спільної сумісної власності подружжя. У звязку з чим та за наявних в матеріалах справи доказів, суд дійшов висновку, що спірний автомобіль був спільною сумісною власністю сторін. Як зазначає позивач в поданому ним позові, згоди на продаж даного транспортного засобу дружині він не надавав. Даний факт відповідачами спростований не був. З огляду на що та в контексті спірних правовідносин, суд дійшов висновку про те, що [PERSON] спільне сумісне майно - автомобіль PORSCHE Cayenne V6, державний номер [NUMBER], 2013 року випуску відчужила без одержання згоди позивача перебуваючи з ним в законному шлюбі. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року, цивільні відносини щодо недійсності правочинів регулюються Цивільним кодексом України та іншими актами законодавства. При розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову застосовують норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішують справи. Згідно зі статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ст. 626 ЦК України). Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості ( ст. 627 ЦК України ). Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину, за якою договір є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Стаття 203 ЦК України передбачає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Згідно зі ст. 369 Цивільного Кодексу України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень (ч. 4 ст. 369 Цивільного кодексу України). Такі самі вимоги, щодо розпорядження спільним майном подружжя, закріплені в статті 65 Сімейного кодексу України, згідно якого дружина та чоловік розпоряджаються майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Отже, [PERSON] під час укладання угоди купівлі - продажу автомобіля, не повідомила позивача, як свого чоловіка, про намір продати спірний автомобіль, не отримала від нього письмової згоди на укладення такої угоди, тобто нею не було виконано вимоги ч. З ст. 65 Сімейного кодексу України, де, зокрема, зазначено, що дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим з подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового та ч. 3 ст. 369 Цивільного кодексу України. Позивач своєї згоди на вчинення угоди по відчуженню спільного майна подружжя, яке є цінним, не надавав. За таких обставин договір від 04 червня 2014 року купівлі - продажу автомобіля PORSCHE Cayenne V6, оформлений довідкою - рахунком № ВІА508187, державний номер [NUMBER], має бути визнаний недійсним на підставі ч. 1 ст. 215, ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України, оскільки цей правочин було вчинено в порушення закону, без згоди іншого співвласника, та порушує його права на спільно нажите майно, а також право розпорядження своєю часткою в ньому. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Таким чином державну реєстрацію спірного автомобіля за [PERSON] повинно бути також скасовано та відновлено державну реєстрацію на спірний автомобіль за [PERSON] Аналізуючи встановлені в судовому засіданні фактичні обставини в контексті наведених вище норм цивільного законодавства, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання договору купівлі - продажу автомобіля недійсним в повному обсязі. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд на підставі ст. 88 ЦПК України, враховуючи результат вирішення справи, дійшов висновку про стягнення з відповідачів на користь позивача судовий збір, сплачений останні при зверненні до суду з даним позовом у розмірі 243,60 гривень (квитанція № 61 38 К від 22 січня 2015 року). На підставі викладеного,

Outcome: approved