Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-05 00:00:00

22.01.2014р. позивач [PERSON] звернулась до Полтавського районного суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення боргу та моральної шкоди за договором позики, посилаючись на те, що 11.06.2010р. відповідач [PERSON] отримав від позивача [PERSON] у позику 14000 грн., і позичальник зобов»язався повернути борг до 2013року, в підтвердження чого написав власноручно розписку. Проте до вказаного строку відповідач за договором позики отримані кошти не повернув. Позивач просив стягнути з відповідача борг за договором позики, сума якого на день звернення до суду складала: - 14000 грн. боргу за розпискою, - 7000 грн. моральної шкоди, - 385 грн. 3 % річних від простроченої суми та 126 грн. інфляційна складова за період 11 місяців 2013р. В судовому засідання позивачка та представник позивача позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити в повному обсязі, надавши в судовому засідання аналогічно викладиним в позовній заяві. В судовому засідання відповідач та його представник відповідача позовні вимоги визнали в частині суми основного боргу, а в іншій частині вимог позивачки просили відмовити за безпідставністю. Заслухавши пояснення позивачки її представника, відповідача його представника, свідків: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи, матеріали цивільної справи № 2-1873/11р., заперечення на позовну заяву, суд приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню в частині, що обгрнутовується слідуючим. В частині позовних вимоги [PERSON] про стягнення з боржника [PERSON] моральної шкоди в сумі 7000 грн. слід відмовити з наступних підстав: Враховуючи правову позицію КОЛЕГІЇ СУДДІВ СУДОВОЇ ПАЛАТИ У ЦИВІЛЬНИХ СПРАВАХ ВЕРХОВНОГО СУДУ УКРАЇНИ висвітлену в Р І Ш Е Н Н І від 01.02.2006р., встановлено, що наслідки порушення договору позичальником встановлені ст.ст. 625 та 1050 ЦК України, які не передбачають відшкодування моральної шкоди. Не передбачає таких наслідків порушення договору позичальником і укладений між сторонами договір позики (а.с. 26), а відтак, відсутні підстави для задоволення позову в частині стягнення суми моральної шкоди. Враховуючи правову позиції КОЛЕГІЇ СУДДІВ СУДОВОЇ ПАЛАТИ У ЦИВІЛЬНИХ СПРАВАХ ВЕРХОВНОГО СУДУ УКРАЇНИ висвітлену в Р І Ш Е Н Н І від 23.04.2008р., встановлено, що згідно діючого законодавства особа несе відповідальність за заподіяну моральну шкоду у випадках коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або у випадках, передбачених статтями 280, 611, 1167, 1168 ЦК України,а також іншими нормами законодавства, які встановлюють відповідальність за заподіяння моральної шкоди. Оскільки встановлено, що між сторонами виник спір з приводу невиконання договірних зобов'язань, а договором позики не було передбачено відшкодування моральної шкоди, а тому в частині задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди - слід відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 2 ст. 58 ЦПК України, сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно ч.1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. В судовому засіданні встановлено і підтверджується матеріалами справи, що відповідно до розписки від 11.06.2010 року [PERSON] взяв у борг 14000 грн. у позикодавця [PERSON] та зобов»язався повернути вказану суму в строк до 2013 року. (а.с. 26). У вказаний строк в розписці від 11.06.2010р. гроші повернуті не були та з цього приводу позикодавець [PERSON] направляла на адресу боржника претензії датовані 12.03.2013р. та 20.05.2013р. з вимогою повернути їй борг, але боржник [PERSON] дані вимоги не виконав. Суд вважає, що між позивачем [PERSON] і відповідачем [PERSON] відповідно до ст.1046 Цивільного кодексу України склалися зобов'язальні правовідносини з приводу позики грошей, тобто грошові зобов'язання. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Як встановлено, позивачка [PERSON] виконала умови договору позики надавши відповідачу позику в розмірі 14000 грн. із строком поверення суми позики до 2013 року, а відповідач боржник [PERSON] порушив умови договору позики невиконавши зобов»язання у встановлений строк. Згідно ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до статті 543 Цивільного кодексу України, у разі солідарного обов'язку боржників кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або у повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором чи законом. Відповідно до ст.615 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання. Враховуючи правовий висновок, що міститься в постанові від 18 вересня 2013р. Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах по справі № 6-63 цс 13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Суд, всебічно, повно та об»єктивно оцінивши всі надані докази, приходить до висновку, що позивачка правомірно вимагє повернення суми позики, посилаючись на договір позики та чинне законодавство України, а тому позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню в частині стагнення суми основного боргу, суми інфляції, 3% річних та судового збору. Відповідно вимог ст. 215 ЦПК України, суд при винесенні рішення зобов'язаний вирішити питання розподілу судових витрат по справі, згідно ст. 84, 88 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: partial