Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-02 00:00:00

23.09.2019 до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа: [PERSON] , згідно вимог якої позивач просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, нотаріально посвідченого державним нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори 14 липня 1994р., зареєстрованого за реєстровим номером 16-5622, в частині купівлі-продажу частки квартири, яка належала позивачу на праві спільної сумісної власності та визнати за позивачем права власності на дану частку квартири. В обґрунтування заявлених вимог позивач вказує, що при проведенні ремонтних робіт, у червні місяці 2019р. в квартирі, в якій на даний час спільно проживають відповідач (мати позивача) та позивач, останній знайшов архівні документи, з яких дізнався про те, що 06 червня 1994р. на нього та на інших членів його сім`ї була приватизована квартира за адресою: [ADDRESS] та видано Свідоцтво про право власності на житло, відповідно до якого позивач набув у спільну сумісну власність зазначену квартиру. Згідно Свідоцтва про право власності на житло від 06 червня 1994р. спірна квартира була приватизована на позивача та членів його сім`ї: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . В подальшому позивачу стало відомо, що 12 липня 2019р. спірна квартира, яка належала йому на праві спільної сумісної власності, 14 липня 1994р. була відчужена [PERSON] і в той же день, 14 липня 1994 р., була відчужена [PERSON] , а згодом продана 22 липня 1994р. [PERSON] - [PERSON] . У позовній заяві вказано, що оскільки позивач, будучи неповнолітнім, на час продажу квартири мав право власності на її частину, при купівлі квартири відповідач [PERSON] свого обов`язку щодо забезпечення його житлом не виконала і продала квартиру, яка належала позивачу у спільній сумісній власності - [PERSON] , всупереч інтересам дитини. Після продажу квартири позивачу не було придбано іншої житлової площі, чим були порушені особисті майнові права позивача, а саме неповнолітньої дитини на той час, яким був позивач, а відтак наявні підстави для задоволення позовних вимог. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 02.10.2019 року відкрито провадження у справі. 03.12.2019 до суду надійшли письмові пояснення [PERSON] , у яких остання просила відмовити у задоволенні позовних вимог. В судове засідання позивач, відповідач та третя особа не з`явилися, про місце і час судового розгляду повідомлені належним чином. 23.11.2020 представник позивача направив до суду заяву про розгляд справи без участі представників сторони позивача. 03.06.2021 представник третьої особи подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність та просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до висновку про можливість постановлення по справі рішення у відсутність учасників справи з урахуванням наявності клопотання позивача про розгляд справи у її відсутність, що узгоджується з приписами частини 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України. Дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Вказані принципи знайшли своє втілення і в нормах цивільного процесуального законодавства, а саме ст. ст. 2, 12, 13 ЦК України. Судовим розглядом встановлено, що, згідно Свідоцтва про право власності на житло від 06 червня 1994р., квартира за адресою: [ADDRESS] , була приватизована на праві приватної спільної (сумісної) власності на [PERSON] та членів його сім`ї: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та позивача - [PERSON] . В подальшому, 14 липня 1994 році, укладено договір купівлі продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , що посвідчений Першою київською державною нотаріальною конторою та зареєстровано за реєстром № 16-5622 та зареєстрований у Київському бюро технічної інвентаризації під № 16-5622. Відповідно до зазначеного договору купівлі-продажу квартири [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , яка діяла від імені свого неповнолітнього сина, а саме позивача - [PERSON] продали квартиру [PERSON] . Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного Кодексу України 2003 року положення зазначеного Кодексу застосовуються до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Так, цивільні відносини, які виникли до набрання чинності Цивільного Кодексу України 2003 року, положення цього кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Оскільки оспорюваний договір купівлі-продажу квартири був укладений до набрання чинності новим Цивільним кодексом України і не мають продовжуваного характеру наявні підстави для застосування положень Цивільного Кодексу Української РСР 1963 року та на закон України «Про власність». Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України «Про власність», майно може належати на праві спільної (часткової або сумісної) власності громадянам, юридичним особам і державі. Відповідно до ч. 1. ст.4 Закону України «Про власність» власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном. Відповідно до 4.2. ст.4 Закону України «Про власність», власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Відповідно до ч. 3 ст.4 Закону України «Про власність», всім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд, продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції від 09.04.1994р.), власник приватизованого житла має право розпорядитися квартирою (будинком) на свій розсуд: продати, подарувати, заповісти, здати в оренду, обміняти, закласти, укладати інші угоди, не заборонені законом. Порядок здійснення цих прав власником житла регулюється цивільним законодавством України. Відповідно до ст. 112 Цивільного Кодексу Української РСР 1963 року, майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність). Статтями 60, 78, 128, 145 Кодексу про шлюб та сім`ю України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що обов`язком батьків визначено захист прав та інтересів їх неповнолітніх дітей. Якщо у неповнолітніх є належне їм майно, батьки управляють ним як опікуни і піклувальники без спеціального на те призначення, але з додержанням відповідних правил про опіку і піклування. Завданням опіки і піклування є, зокрема, захист особистих і майнових прав та інтересів неповнолітніх дітей. Опікун не вправі без дозволу органів опіки і піклування укладати угоди, а піклувальник - давати згоду на їх укладення, якщо вони виходять за межі побутових. Згідно статті 79 Кодексу про шлюб та сім`ю України, у разі виникнення спільної власності батьків і дітей правовідносини щодо цієї власності регулюються на загальних підставах Цивільним кодексом Української РСР. У відповідності до вимог ст. 14 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року), що діяв на момент укладання договору купівлі продажу квартири за неповнолітніх, які не досягли п`ятнадцяти років, угоди укладають від їх імені батьки (усиновителі) або опікун при умові, що ці угоди є лише дрібні побутові. Спірний договір купівлі-продажу квартири виходить за рамки дрібної, побутової угоди. За правилами ст. 145 Кодексу про шлюб та смію України опікун не вправі без дозволу органів опіки і піклування укладати угоди, а піклувальник - давати згоду на їх укладення, якщо вони виходять за межі побутових, зокрема договори, що потребують нотаріального посвідчення і спеціальної реєстрації. Так, відповідно до відомостей, які надані Першою київською державною нотаріальною конторою, у липні 1994 року Опікунська рада Печерської районної державної адміністрації надала дозвіл гр. [PERSON] на право укладення від імені неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , договору продажу частини приватизованої квартири по [ADDRESS] , яка дійсно належала йому на праві приватної спільної сумісної власності. Вказане спростовує доводи позивача, що при відчуженні квартири відповідач не отримав згоду від органу опіки і піклування на укладення спірного договору купівлі-продажу квартири. Одночасно, у вказаному дозволі зазначено, що дозвіл надається при умові, що [PERSON] у придбаній квартирі забезпечить житловою площею свого неповнолітнього сина не менше тією, що зазначена у свідоцтві про право власності на житло по [ADDRESS] . Так як на підставу для визнання частково договору-купівлі продажу квартири недійсним, позивач вказує, що оскільки позивач, будучи неповнолітнім, на час продажу квартири мав право власності на її частину, при купівлі квартири відповідач [PERSON] свого обов`язку щодо забезпечення його житлом не виконала і продала квартиру, яка належала позивачу на праві спільної сумісної власності - [PERSON] , всупереч інтересам дитини та після продажу квартири позивачу не було придбано іншої житлової площі, чим було порушено особисті майнові права позивача, а саме неповнолітньої дитини на той час, яким був позивач. Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина друга статті 77 ЦПК України). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. (частина перша статті 80 ЦПК України). Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частина друга статті 80 ЦПК України). Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (частина четверта статті 77 ЦПК України). Наряду з вказаним, доводи позивача щодо того, що відповідач не забезпечила його житлом являється безпідставним, адже окрім вказаних обставин, що викладені у позові, [PERSON] не надав будь-яких доказів, які у своїй сукупності дали б змогу дійти висновку про обґрунтованість доводів. Відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Згідно п.п.7,8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Пунктом 26 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2'Х)9 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним» зазначено, що особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, проте позивач же ні у позовній заяві, ні у будь-яких інших документах не довів, що його права були порушені, що є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Відповідно до ч.1 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно з нормами ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відповідно до ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Відповідно до ч. 1 ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Усі інші пояснення сторін, їх докази і аргументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог . На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed