Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-07 00:00:00

22 листопада 2016 року [PERSON] звернулася до суду із вищезазначеним позовом, в якому вказала, що 30 березня 2015 року помер її чоловік [PERSON], після смерті якого залишилося спадкове майно у вигляді, зокрема, земельної ділянки площею 7,63 гектара (далі га), що розташована на території Розівської селищної ради та призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка належала спадкодавцю на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії І-ЗП №032831, виданого 09 вересня 1999 року на підставі рішення Розівської селищної ради від 24 лютого 1999 року №39 та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №681. Позивач вказала, що спір про спадщину відсутній, інших спадкоємців за законом та заповітом не має, оскільки їх спільний син [PERSON] відмовився від прийняття спадщини на користь позивача, а їх спільна донька [PERSON] в передбачений діючим законодавством термін із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори не звернулась. При цьому, [PERSON] у встановленому законом порядку звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті [PERSON], однак державний нотаріус відмовив їй у вчиненні нотаріальної дії, а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вказану земельну ділянку через відсутність правовстановлюючого документа на зазначену земельну ділянку на імя спадкодавця, який було втрачено. Посилаючись на відсутність можливості отримати дублікат державного акту, позивач [PERSON] прохає суд визнати за нею право власності на спірну земельну ділянку в порядку спадкування за законом. Позивач [PERSON] у письмовій заяві, поданій до суду, вказала про те, що вона підтримує позов та прохає задовольнити заявлені вимоги по тих підставах, які були викладені в позовній заяві. Прохала розглянути справу за участі її представника [PERSON] (а.с.36-38). Позицію позивача [PERSON] підтримав її повноважний представник [PERSON], який надав судові відповідну письмову заяву (а.с.39). Повноважний представник відповідача - Розівської селищної ради [PERSON], у письмовій заяві, поданій до суду повідомив про те, що Розівська селищна рада позов визнає та не заперечує проти його задоволення (а.с.42-43). Представник нотаріальної контори як третьої особи без самостійних вимог завідувач нотаріальної контори [PERSON] у письмовій заяві, поданій до суду, не заперечувала проти задоволення позову, погодившись із доводами, наведеними у ньому (а.с.32). Сторони, третя особа та їх представники в судове засідання не з'явились, хоча про час і місце його проведення повідомлялися належним чином (а.с.29-31), до суду подали заяви з проханням слухати справу без їх участі (а.с.32,36,39,42). Виходячи з наведеного, а також положень ч.2 ст.158, ст.169 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні судового засідання за відсутності сторін, третьої особи та їх представників. У відповідності до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось через неявку у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, зясувавши позиції осіб, які беруть участь у справі, викладену в письмових заявах, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази та надавши їм належну оцінку, вважає, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до положень статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи, 14 лютого 1969 року позивач [PERSON] (дівоче прізвище Пашко) Л.С. та [PERSON] зареєстрували шлюб у Розівській селищній раді, про що складено відповідний актовий запис №5. Вказані відомості підтверджуються копією відповідного свідоцтва (а.с.7). 09 вересня 1999 року на підставі рішення Розівської селищної ради від 24 лютого 1999 року №39 [PERSON] було видано державний акт серії І-ЗП №032831 на право приватної власності на землю та передано у приватну власність земельну ділянку площею 7,63 га, що розташована на території Розівської селищної ради і призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Державний акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №681 (а.с.9,10,11-14). [PERSON] помер 30 березня 2015 року в смт. Розівка Розівського району Запорізької області, про що 01 квітня 2015 року складено відповідний актовий запис №35. Вказані відомості підтверджуються свідоцтвом про його смерть серії I-ЖС № 361799 (а.с.5). Згідно статті 1216 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять всі права та обовязки, що належали на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з ч.1 ст.1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобовязаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. З матеріалів справи, а саме, згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру та листа завідувача нотаріальної контори встановлено, що після померлого 30 березня 2015 року [PERSON] нотаріальною конторою 07 серпня 2015 року за заявою спадкоємця за законом [PERSON] заведена спадкова справа №77/2015 за номером у спадковому реєстрі 57784608. При цьому, син померлого [PERSON] - [PERSON] письмово від прийняття спадщини відмовився на користь [PERSON]. Інші особи з заявами про прийняття спадщини до нотаріальної контори не зверталися. В матеріалах спадкової справи відсутні дані про усунення спадкоємців померлого від права на спадкування (а.с.8,33-35). Проте, постановою державного нотаріуса від 06 жовтня 2015 року [PERSON], яка 20 жовтня 2016 року здійснила обмін паспорта громадянина України у звязку з неточностями в записі її по-батькові, відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Розівської селищної ради, що залишилась після померлого 30 березня 2015 року [PERSON]. При цьому, державний нотаріус розяснив, що [PERSON] може отримати свідоцтво про право на спадщину на вищевказану земельну ділянку лише за умови надання документів, що підтверджують право власності померлого на земельну ділянку (а.с.15,41). Частинами 1,4 статті 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Абзацом 2 частини 2 статті 373 ЦК України визначено, що право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. За правилами частини 1 статті 125 Земельного кодексу України (далі ЗК України) право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Статтею 126 ЗК України передбачено, що право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». З інформаційної довідки відділу Держгеокадастру у Куйбишевському районі Запорізької області встановлено, що померлому [PERSON] згідно державного акту на право приватної власності на землю серії І-ЗП №032831, виданого 09вересня 1999 року на підставі рішення Розівської селищної ради від 24 лютого 1999 року №39, належить земельна ділянка площею 7,63 га, що розташована на території Розівської селищної ради та призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Зазначений державний акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 681 (а.с.9,10). З матеріалів справи вбачається, що померлим [PERSON] за життя було втрачено оригінал державного акту серії І-ЗП №032831на право приватної власності на вищевказану землю. Проте, виготовлення, видача та реєстрація державних актів (дублікатів) з 01 січня 2013 року не передбачена. Разом з тим, суд враховує, що свідоцтво про право на спадщину це процесуальний нотаріальний документ, який посвідчує перехід права власності на майно спадкодавця до спадкоємців. За таких обставин, неможливість отримання дубліката державного акта замість втраченого не позбавляє спадкоємця [PERSON] права на спадщину. Встановлені обставини у справі сторони визнали, їх не оспорювали, а тому згідно з ч.1 ст.61 ЦПК України ці обставини не підлягають доказуванню. Згідно п.5 ч.1 ст.19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року №1952-ІV державна реєстрація прав проводиться, зокрема, на підставі рішень судів, що набрали законної сили. Беручи до уваги те, що у [PERSON] виникли труднощі із оформленням в установленому законом порядку свого права на спадщину після смерті чоловіка [PERSON], суд прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову. Визнання відповідачем предявленого до нього позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Питання про розподіл судових витрат позивачем [PERSON] не порушувалось.

Outcome: approved