Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-29 00:00:00

23.02.2021р. КП «Дніпроводоканал» ДМР звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості по оплаті послуг водопостачання та водовідведення (а.с. 2). Ухвалою судді від 12.07.2021р. позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження і розгляд справи призначено в порядку спрощеного провадження в судове засідання з повідомленням сторін (а.с. 20). В обґрунтування позовних вимог, представник позивача - Попатенко Я.І. (діє на підставі довіреності від 04.01.2021р. - а.с. 10) зазначив, що позивач надає відповідачам послуги з водопостачання та водовідведення, але вони станом на 01.07.2018р. мають заборгованість в розмірі 20 433,43 грн.., яку представник позивача просив стягнути солідарно разом із судовими витратами, понесеними при пред`явлені позову. Крім того, просила стягнути інфляційне збільшення суми заборгованості в розмірі 2251,62 грн. та 3% річних у розмірі 351,74 грн. 29.11.2021р. до суду від представника позивача Попатенко Я.І. (діє на підставі довіреності від 04.01.2021р. - а.с. 37) надійшла заява про розгляд справи за її відсутності та без фіксування процесу технічними засобами, позовні вимоги підтримала в повному обсязі на їх задоволенні наполягала (а.с. 36). Відповідачі [PERSON] і [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про дату, місце і час розгляду справи були повідомлені належним чином, 07.10.2021р. надали заяви, у яких просили стягнути заборгованість у межах трирічного строку позовної даності, в іншій частині позовні вимоги визнали (а.с. 30-33). За нормою ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами. Дослідивши матеріали справи та надані докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Судом встановлено наступні обставини справи і відповідні ним правовідносини. Між КП «Дніпроводоканал» та відповідачами встановилися фактичні відносини з приводу надання послуг, згідно з рішенням Дніпропетровської міської ради №526 від 20.04.1995р. про розподіл платні за надання населенню комунальних послуг, споживачам, переданим на обслуговування КП «Дніпроводоканал», основному квартиронаймачу [PERSON] відкритий особовий рахунок № [NUMBER] . Згідно зі статутом КП «Дніпроводоканал» ДМР, затвердженого рішенням Дніпровської міської ради 20.03.2019р. № 68/13, метою та предметом діяльності позивача є господарська діяльність, в тому числі з надання послуг водопостачання та водовідведення (а.с. 10 зворот). У квартирі [ADDRESS] відповідачі [PERSON] і [PERSON] зареєстровані, що підтверджується відповіддю адресно-довідкового підрозділу (а.с. 19), заявами самих відповідачів (а.с. 30-31), довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 01.02.202р. (а.с. 5). Відповідальним квартиронаймачем є відповідач [PERSON] , на ім`я якої відкрито особовий рахунок № [NUMBER] (а.с. 8). Під час розгляду справи судом встановлено, що відповідачі свої зобов`язання перед позивачем у частині сплати за надані послуги з водопостачання та водовідведення не виконували в повному обсязі, у зв`язку з чим у них за період з 01.09.2016р. по 30.06.2018р. виникла заборгованість перед позивачем у розмірі 23 036,79 грн., з яких 20 433,43 грн. - сума основного боргу, 351,74 грн. - сума 3% річних та інфляційне збільшення - 2251,62 грн. (а.с. 8). Відповідно до правової позиції Верховного суду України, викладеної в постанові від 20.04.2016р. по справі № 6-2951цс15 споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Відповідно до п. 2 ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Згідно з ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Згідно ст. 22 Закону України «Про питну воду та питне водопостачання» споживачі питної води зобов`язані своєчасно вносити плату за використану питну воду відповідно до встановлених тарифів на послуги централізованого водопостачання і водовідведення. Відповідно до ст.ст. 67, 68 ЖК України, плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, електрична, теплова енергія та інші послуги) береться, крім квартирної плати, за затвердженими в установленому порядку тарифами. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити кошти тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання свого обов`язку. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживач зобов`язаний оплатити житлово-комунальні послуги, якщо він фактично користувався ними. Стосовно позовних вимог у частині стягнення трьох відсотків річних та інфляційного збільшення суми боргу, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). В силу ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як роз`яснив Верховний Суд України у правовій позиції, яка висловлена в постанові від 16.12.2015р. у справі № 6-2023цс15, закріплена в пункті 10 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення платежів за житлово - комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування до таких правовідносин правових норм, установлених у статті 625 ЦК України. Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утриманими грошовими коштами. Тобто, у разі прострочення виконання грошового зобов`язання з оплати отриманих житлово - комунальних послуг, на боржника покладається відповідальність, передбачена ст. 625 ЦК України. Матеріали справи не містять відомостей про встановлений між сторонами інший розмір відсотків за несвоєчасне виконання зобов`язання, отже, вимога позивача про стягнення з відповідачів трьох відсотків річних та інфляційного збільшення суми боргу обґрунтована й підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з розрахунком позивача, розмір інфляційного збільшення суми заборгованості складає 2251,62 грн. та 3% річних у розмірі 351,74 грн. У поданих до суду заявах відповідачі визнали позовні вимоги про стягнення з них заборгованості за оплату з водопостачання та водовідведення, у межах строку позовної давності. Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки. До вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік (стст. 256 - 257, ч. 2 ст. 258 ЦК України). У статті 257 ЦК України передбачена загальна позовна давність тривалістю в 3 роки. Оскільки застосування санкції у вигляді сплати 3% річних не є неустойкою, підстав для застосування спеціальних (скорочених) строків відповідно до ст. 258 ЦК немає. Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Частиною 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Як вбачається із долученого до позовної заяви розрахунку заборгованості, заборгованість в сумі 20 433,43 грн. нарахована за період з 01.09.2016р. по 30.06.2018р. Позивач звернувся до суду із даним позовом 23.02.2021р. (а.с. 2). Таким чином, звернувшись до суду з даною позовною заявою 23.02.2021р., позивач пропустив строк позовної давності в частині вимог про стягнення заборгованості за період з вересня 2016 року по 23.02.2018р., тому в задоволенні позову в цій частині суд відмовляє, та із відповідачів підлягає стягненню заборгованість, яка виникла лише у за лютий - червень 2018 року, тобто в сумі 1 716,26 грн., а також стягненню підлягає заборгованість за указаний період з інфляційного збільшення в сумі 48,56 грн. та 21,16 - 3% річних, згідно розрахунку (а.с. 38-39). Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до абз. 3 п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009р № 2, у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Приймаючі до уваги вищезазначене, та враховуючи, що відповідачі у встановлений законом строк не виконав перед позивачем своїх зобов`язань за надані послуги водопостачання та водовідведення, визнали зменшені позовні вимоги КП «Дніпроводоканал» ДМР, суд вважає необхідним стягнути з відповідачів на користь позивача заборгованість за надані послуги в розмірі 1 716,26 грн. за період з 01.02.2018р. по 30.06.2018р., інфляційне збільшення суми заборгованості у розмірі 48,56 грн. та 3% річних у розмірі 21,16 грн., а разом 1 785,98 грн. На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідачів [PERSON] і [PERSON] на користь позивача підлягають стягненню судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме: 175,98 грн. (розмір заявлених вимог 23036,79 грн., розмір вимог, що підлягають задоволенню 1785,98 грн., розмір судового збору, що підлягав сплаті при звернення до суду з цим позовом 2270,00 грн. (2270 грн. х 1785,98 грн. : 23036,79 грн. = 175,98 грн.), тобто по 87,99 грн. з кожного. Положеннями ч. 1 ст. 142 ЦПК України визначено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, що також кореспондується з частиною 3 статті 7 Закону України «Про судовий збір». Позивачем судовий збір у розмірі 2270,00 грн. був сплачений на підставі платіжного доручення № 46840885 від 02.02.2021р. на рахунок UA498999980313141206000004629, отримувач коштів ГУ ДКСУ у Дніпропетровській області, код 37988155 (а.с. 1). У зв`язку з тим, що відповідачі позовні вимоги визнали одразу в першому судовому засіданні, то позивачеві з державного бюджету підлягає поверненню 50 відсотків сплаченого при подачі позову судового збору, що становить у розмірі 1135,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved