Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-11 00:00:00

23 листопада 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особа: орган опіки та піклування в особі Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про зобов'язання не чинити перешкод у спілкуванні та визначення способу участі у вихованні дітей. Свої вимоги він обґрунтовує наступним, що 21 червня 2008 року між ним та відповідачкою було укладено шлюб, актовий запис №577. Від шлюбу народилися діти, син, [PERSON], [INFO] та донька, [PERSON], [INFO]. За рішенням Приморського районного суду м. Одеси по цивільній справі №522/28617/12 від 04.02.2013 року, шлюб між сторонами був розірваний. У своєму позові позивач також зазначив, що відповідачка приховує від нього своє фактичне місце проживання, перешкоджає позивачу у вихованні та спілкуванні з дітьми, що негативно впливає на дітей. Усі його спроби домовитися з відповідачкою про спілкування з дітьми виявилися марними, відтак у нього виникла потреба у зверненні до суду за захистом своїх прав та прав дітей. [PERSON] та його представник в судове засідання не з'явились, надали заяву в який просили суд розглянути цивільну справу за їх відсутністю, підтримали свої позовні вимоги з підстав викладених у позовній заяві та просили суд їх задовольнити. [PERSON] в судове засідання не з'явилась, надала заяву в який просили суд розглянути цивільну справу за її відсутністю, підтримали висновок органу опіки та піклування. Третя особа, орган опіки та піклування в особі Приморської районної адміністрації Одеської міської ради в судове засідання не з'являлись, про час та місце судового засідання повідомлялись належним чином, шляхом неодноразового надсилання судових повісток на їх адресу Дослідивши матеріали справи, суд вважає що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 21 червня 2008 року між позивачем, [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстрований Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції в Одеській області, актовий запис №577. Від шлюбу у сторін є спільні діти, [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. За рішенням Приморського районного суду м. Одеси по цивільній справі №522/28617/12 від 04.02.2013 року, шлюб між сторонами був розірваний. Згідно висновку органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради від 01-05-3/127вх, що міститься в матеріалах справ, вбачається, що на засіданні комісії були присутні обидва батьки, яких було заслухано комісією, перевірено відповідні матеріали, зокрема позитивну характеристику батька та його належні житлово-побутові умови, за результатами дослідження яких, був встановлений наступний графік побачень та спілкування батька [PERSON] у спілкуванні з дітьми, щосереди з 17.00 год. до 20.00 год., що неділі з 10.00 год. до 20.00 год., на дні народження та святкові дні за попередньою домовленістю з матір'ю, [PERSON] Частини 4-6 ст. 19 СК України встановлюють, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 159 СК України, вирішуючи спір щодо участі у вихованні дитини того з батьків хто проживає окремо від неї, суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини з урахуванням віку, стану здоров'я, поведінки батьків, а також інших обставин, що мають істотне значення. Виходячи з положень ст. 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року (ратифіковано Постановою ВР України за N 789-XII від 27.02.91р.), держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. За правилами частини 2 ст. 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Згідно зі ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч.ч. 3, 8, 9 ст. 7 СК України, сімейні, відносини регулюються лише у тій частині, у якій це є допустимим і можливим з точки зору інтересів їх учасників та інтересів суспільства. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно з ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Як вбачається з положень ст. 150 СК України, батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. В сенсі зазначеного вище суд вважає за доцільне звернути увагу на судову практику Європейського суду з прав людини при вирішенні аналогічної категорії цивільних справ. З п. 54 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року вбачається, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див., наприклад, рішення від 27 листопада 1992 р. у справі «Олсон проти Швеції (№ 2)» (Olsson v.Sweden (№ 2)), Series A, № 250, с. 35-36, п. 90), і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які у залежності від природи та важливості можуть переважати над інтересами батьків. Зокрема, ст. 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров'ю чи розвитку дитини (див. рішення від 7 серпня 1996 р. у справі «Йогансен проти Норвегії» (Johansen v. Norway), Reports of Judgments and Decisions 1996ІII, с. 10081009, п. 78). Таким чином під час розгляду справи судом не встановлено обставин або підстав для обмеження позивача у спілкуванні з дітьми. У відповідності до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК України установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в з'ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення. В статті 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1). При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом (ст. 4 ЦПК України). Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК України). Частиною 2 ст. 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом. Згідно до роз'яснень, наданих ВСУ у своєму аналізі практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. За ст. 6 Конвенції визнається право людини на доступ до правосуддя, а за її ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Згідно ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. На підставі встановлених у судовому засіданні фактів, оцінки наданих сторонами доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог позивача, [PERSON]. На підставі викладеного та

Outcome: partial