Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-27 00:00:00

23.11.2020 [PERSON] , [PERSON] звернулися до суду з позовом до Великосорочинської сільської ради про визнання права власності на нерухоме майно. В обґрунтування позовних вимог зазначили, що [PERSON] , [PERSON] постійно проживають в житловому будинку [ADDRESS] . Домоволодіння віднесене до суспільної групи колгоспний двір, головою якого була [PERSON] . Рішенням № 5 виконавчого комітету Савинцівської сільської ради від 26.03.1997 «Про оформлення прав власності на будинки, що розташовані в селі Савинці», вирішено оформити право приватної власності на будинок [ADDRESS] за [PERSON] на 1/2 частку, за [PERSON] на 1/2 частку. Право власності на вищезазначений будинок в ДКП «Миргородтехінвентаризація» не зареєстроване, тому позивачі не можуть зареєструвати право власності кожен на свою 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами. В зв`язку з вказаними обставинами позивачі з метою захисту своїх прав звернулися до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 05.10.2020 відкрито провадження у справі, постановлено проводити розгляд справи в спрощеному позовному провадженні (а.с.36). В судове засідання позивачі не з`явилися, направили заяву в якій позовні вимоги підтримали і просили їх задовольнити та провести розгляд справи у їх відсутність (а.с.71-77). Представник відповідача Великосорочинської сільської ради Миргородського району Полтавської області в судове засідання не з`явився, направив заяву про розгляд справи у його відсутність, проти задоволення позовних вимог не заперечує. У встановлений судом строк відзив на позовну заяву не подав (а.с. 35). Дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що заявлений позов підлягає до задоволення з таких підстав. Згідно ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставин, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, що врегульовано частиною 3 ст.12 ЦПК України. Докази мають бути належними і допустимими у відповідності до вимог ст.ст.77-78 ЦПК України. Статтею 12, 81 ЦПК України передбачено, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що рішенням №5 виконавчого комітету Савинцівської сільської ради «Про оформлення прав власності на будинки, що розташовані в селі Савинці» від 26.03.1997, будинок [ADDRESS] було віднесене до суспільної групи господарства «колгоспний двір» та є спільною частковою власністю. Цим рішенням, вирішено оформити право приватної власності на будинок [ADDRESS] за [PERSON] на 1/2 частку та [PERSON] на 1/2 частку (а.с. 17,18). У період 1991 - 1995 роки у домоволодінні [ADDRESS] проживали і були зареєстровані: [PERSON] - голова двору; [PERSON] - дочка. Право власності на будинок не було зареєстровано в ДКП «Миргородтехінвентаризація». 13 грудня 1995 року Державний комітет України по житлово-комунальному господарству наказом № 156 затверджує Правила державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб. Розділ 5 Правил регламентує порядок оформлення фізичним особам права власності на об`єкти нерухомого майна при відсутності правовстановлюючих документів. Пунктом 5.4 Правил передбачено, що саме орган місцевого самоврядування виносить рішення щодо видачі свідоцтва про право власності. На території Савинцівської сільської ради таке рішення «Про оформлення прав власності на будинки, що розташовані у селі Савинці» було прийняте 26.03.1997. Отже повноважний орган - виконавчий комітет Савинцівської сільської ради встановив, що вищезазначений житловий будинок є спільною частковою власністю [PERSON] та [PERSON] частки яких є рівними. Державний реєстратор прав на нерухоме майно Фречка В.В. відмовив у державній реєстрації права власності на житловий будинок [ADDRESS] , за [PERSON] , що підтверджується рішеннями про відмову реєстрації прав та їх обтяжень № 55034252 від 09.11.2020 (а.с.24). Підставою для відмови зазначив, що головою домогосподарства відповідно до виписки з погосподарської книги №1 за 1991-1995 роки зазначена [PERSON] , також наявні розбіжності в площі об`єкта нерухомого майна у виписці з погосподарської книги та технічному паспорті, крім того не поданий документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку (а.с.24). Відповідно до довідки 278 від 05.10.2020 земельна ділянка за адресою [ADDRESS] не приватизована (а.с.25). 22.10.2020 у ДКП «Миргородтехінвентаризація» була проведена інвентаризація будинковолодіння за адресою [ADDRESS] та виготовлений технічний паспорт (а.с. 21-23). Вирішуючи спір, суд встановив, що між сторонами виникли цивільні правовідносини щодо визнання права власності на домогосподарство віднесене до групи «колгоспний двір». Встановленим судом фактам відповідають цивільні правовідносини, які регламентують порядок набуття права власності на майно колгоспного двору, які регулюються Конституцією України, ЦК України та ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Згідно ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Відповідно до роз`яснень, що викладені у п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) \~ \~ \~ \~право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору ( в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) \~ \~ \~ \~розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Згідно із ст.ст. 41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, визнання права власності. Статтею 17 Загальної декларації прав людини, передбачено - ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Згідно ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Поняття власності чи «майна» за ст. 1 Першого протоколу Конвенції тлумачиться дуже широко, охоплює цілу низку інтересів економічного характеру. За рішеннями Європейського суду з прав людини «майном» в розумінні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне і обґрунтоване очікування набуття майна або майнового права. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом зокрема із правочинів і вважається набуте правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або законність набуття права власності не встановлена судом. Враховуючи перевірені в судовому засіданні докази, суд вважає, що факт належності позивачам майна колишнього колгоспного двору на праві спільної часткової власності, а саме житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами в [ADDRESS] , частки яких становлять по 1/2 підтверджений. Це право відповідачем не оспорюється, а отже підстав для визнання спадщини відумерлою немає. Оскільки право позивачів на оформлення їх прав на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами порушено, то воно підлягає судовому захисту. Позовні вимоги не суперечить закону та не порушують права, свободи чи інтереси інших осіб, тому позов підлягає до задоволення. Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України, позивачі не заявляють вимогу про відшкодування судових витрат, тому судові витрати понесені позивачами при зверненні до суду не підлягають стягненню з відповідача на їх користь.

Outcome: approved