Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-14 00:00:00

23.06.2021 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про припинення права на частку в спільному майні за вимогою іншого співвласника, у якому просить припинити право власності відповідача на 15/100 частин квартири [ADDRESS] , стягнути з позивача на користь відповідача грошову компенсацію вартості частки квартири в сумі 159582,00 грн. та визнати за позивачем право власності на 15/100 частин квартири [ADDRESS] . Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що позивачка є власницею 85/100 частин квартири на підставі договору дарування частини квартири від 22.04.2021 року. Відповідачу належить 15/100 частин квартири на підставі договору дарування від 21.12.2020 року. При цьому, сторони не є родичами, відповідач в квартирі не проживає, має інше житло за адресою: [ADDRESS] , оплати за комунальні послуги не здійснює, особистих речей відповідача в квартирі немає, і відповідачка надіслала листи, у яких погрожує чоловіку позивачки «проблемами». Відповідачка не погоджується добровільно продати свою частку квартири позивачу, а відносини з відповідачем унеможливлюють їх спільне проживання в квартирі. За відповідачем зареєстроване право власності на ј частину квартири [ADDRESS] , загальною площею 186 кв.м., тож фактично розмір частки відповідача у вказаній квартирі більший ніж вся спірна квартира. Відповідно до аналізу планування квартири: 1. Виділ в натурі належної відповідачу частки у розмірі 15/100 у праві власності на квартиру відповідно до вимог нормативно-правових актів технічно неможливий; 2. Поділ квартири між позивачем та відповідачем згідно належних їм часток в розмірі 85/100 та 15/100 відповідно до вимог нормативно-правових актів технічно неможливий; 3. Ринкова вартість квартири складає 1063880,00 грн., а відповідно 15/100 коштує 159582,00 грн. Знайти мирний шлях викупу між позивачем і відповідачем не є можливим та з огляду на те, що між сторонами існують напружені відносини, вказане унеможливлює їх спільне володіння та користування квартирою. Кожній із сторін не може бути виділено відокремлену частину квартири з самостійним виходом, а виділ частки квартири відповідача не може мати місце, оскільки відсутня технічна можливість переобладнати приміщення в ізольовані квартири. На думку позивача, частка відповідача є незначною і не може бути виділена в натурі, в абсолютних числах це 4,47 кв.м. житлової площі, які неможливо виділити у даній квартирі. В той же час, для позивача, її чоловіка та малолітнього сина це єдине житло. Ухвалою суду від 02.07.2021 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін, роз`яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання. Ухвалою суду від 02.07.2021року заяву представника позивача про забезпечення позову повернуто заявнику. Ухвалою суду від 16.08.2021 року залишено без задоволення заяву представника відповідача проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалою суду від 17.08.2021 року заяву представника позивача про виклик свідків залишено без розгляду. Ухвалою суду від 17.08.2021 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. 13.08.2021 року до суду надійшов відзив сторони відповідача на позовну заяву зі змісту якого вбачається, що відповідач не визнає заявлених до нього позовних вимог та просить відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що фактично позивачка та відповідачка родичами не є, однак з грудня 2020 року позивачка є дружиною батька відповідачки. До 22.04.2021 року квартира належала відповідачці та її батьку у часках 15/100 та 85/100 відповідно. 22.04.2021 року батько відповідачки уклав зі своєю теперішньою дружиною (позивачкою у справі) договір дарування частки квартири. Відповідачка вважає, що такий договір був укладений аби приховати родинні стосунки між відповідачкою та її батьком, як власником частки квартири, тим більше, що позов був поданий через два місяці після укладання договору. Спірна квартира складається з двох кімнат, отже кожній стороні може бути надана в користування одна кімната. При цьому, згідно практики Верховного Суду надання у користування співвласникам кімнат, площа яких не відповідає їх часткам у спільному майні, є можливим та не призводить до порушення їх прав як власників. Отже, спільне користування квартирою є можливим, як з точки зору технічних характеристик квартири, так і з точки зору наявності родинної спорідненості між чоловіком позивачки та відповідачкою. Відповідачка не чинить позивачу перешкод у користуванні квартирою. Протягом липня-жовтня 2020 року відповідачка проживала у спірній квартирі, сплачувала житлово-комунальні послуги та утримувала квартиру у належному стані. У жовтні 2020 року до відповідачки звернувся її батько з проханням з`їхати з квартири, оскільки йому немає де проживати і відповідачка пішла йому на зустріч та звільнила квартиру. Проте батько відповідачки не став проживати у квартирі, а здав її в оренду та став шукати нагоди продати свою частку у майні, у зв`язку із чим звернувся до колишньої співвласниці квартири - бабусі відповідачки. 21.12.2020 року відповідачка стала власницею 15/100 частин квартири та від своєї бабусі дізналась про намір батька продати квартиру. Декілька разів відповідачка намагалась домовитись з батьком про порядок користування або продаж спірної квартири, проте остаточне рішення прийняте не було. Відповідачка звернулась до свого батька з листом, оскільки мала намір зайняти одну кімнату для власного проживання, адже батько в квартирі не проживав і здавав її в оренду. Відповідачка завжди з повагою відноситься до свого батька і між ними ніколи не виникало сварок, вони не ображали один одного. Лише після укладення шлюбу з позивачкою, спілкування між відповідачкою та її батьком перейшло у письмовий формат, батько уникає будь-якого особистого спілкування з відповідачкою щодо спірної квартири. Ні відповідачка, ні її батько ніколи не йшли на конфлікт через питання житла. При цьому, саме позивачка була ініціатором переоформлення спірної квартири на неї шляхом укладення договору дарування, а згодом і позову. Позивачка та члени її сім`ї спірною квартирою не користуються, а здають її в оренду. Відповідачка вказує, що ніколи не чинила перешкод у користуванні квартирою та навіть не могла цього робити, адже до моменту отримання позову навіть не знала що співвласником квартири є не її батько, а теперішня його дружина, крім того відповідачка не має жодних контактних телефонів позивачки та не знає місце її проживання, а також відповідачка ніколи не спілкувалась з позивачкою ні щодо користування спірною квартирою, ні щодо будь-яких інших причин. Позивачка, як співвласник спірної квартири, не зверталась до відповідачки з будь-якими пропозиціями щодо порядку володіння, користування чи розпорядження майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Не дивлячись на те, що спірна квартира знаходиться в оренді, позивачка не сплачує комунальні платежі та має по ним заборгованість, яка станом на 28.07.2021 року дорівнює 3016,88 грн. Стосовно наявності у відповідачки іншого житла остання вказує, що іще до подання позовної заяви співвласниками квартири було прийняте рішення про її продаж і відповідачка була змушена погодитись з вказаним рішенням аби не лишатись проживати з чужими людьми і відповідно розраховувала проживати у спірній квартирі разом з батьком та його родиною. 11.06.2021 року [PERSON] в інтересах усіх співвласників квартири був укладений договір з агентством нерухомості щодо пошуку осіб зацікавлених у придбанні квартири. Відповідачка вказує, що не має наміру та бажання у будь-який спосіб відчужувати належну їй на праві власності частку в спірній квартирі і припинення права на частку в спірній квартирі завдасть відповідачці істотної шкоди. 13.09.2021 року до суду надійшла відповідь позивача на відзив відповідача зі змісту якої вбачається, що позивач підтримує заявлені позовні вимоги в повному обсязі та додатково зазначає, що відповідач вважає за можливе продати квартиру у якій їй належить 56 кв.м., при цьому також вважає за можливе залишити за собою право жити в квартирі, в якій їй належить 7 кв.м. Договір оренди, на який відповідачка посилається зазначаючи, що сама винаймає квартиру для проживання, укладений з [PERSON] і відсутні дані щодо наявності зв`язку між відповідачкою та [PERSON] . Цей договір укладений в жовтні 2020 року, при цьому продажом власної квартири співвласники зайнялись у червні 2021 року, тобто відповідачка виїхала з власної квартири на багато раніше ніж почала продаж квартири і отримала у власність 15/100 частин спірної квартири. Відповідачка стала власником 15/100 частин спірної квартири для штучного створення родинних відносин, оскільки 15/100 квартири до грудня 2020 року належали [PERSON] , яка не має прямих родинних відносин із [PERSON] або [PERSON] . Відповідачкою не надано жодних доказів на підтвердження здійснення оплати житлово-комунальних послуг, а надані фотокопії не підтверджують сплату комунальних послуг саме за спірною квартирою. Посилання відповідача на смс-переписку з Київенерго із невідомим рахунком також не підтверджує наявність боргів у позивача перед цією організацією. Спірна квартира знаходиться у поганому стані і на теперішній час проживання у ній фактично неможливе. Квартира не передана в оренду, а у ній знаходяться робітники, які виконують ремонтні роботи. Також позивачка вказує, що додана до відповіді смс-переписка доводить неможливість спільного проживання позивача та відповідача. Позивачу належить 45,3 кв.м. квартири, а відповідачці 6,795 кв.м., тож посилання на позицію Верховного Суду у даному випадку є безпідставним, адже відступлення не буде мати незначних обсягів і суттєво порушить права позивача. 24.09.2021 року до суду надійшли заперечення відповідача у яких вказано, що відповідачка оцінила для себе тягар утримання частки, яку вона має в [ADDRESS] та прийняла виважене рішення щодо відчуження своєї частки у цій квартирі з можливістю проживати із рідним батьком та його сім`єю у двокімнатній квартирі [ADDRESS] . Позивачка безпідставно співвідносить обставини звільнення відповідачкою спірної квартири для проживання її батька, реалізацію відповідачем свого права на оренду житла для проживання та права власності на спірну квартиру. Колишній власник 15/100 частин спірної квартири є рідною бабусею відповідачки, яка у спосіб дарування розпорядилась своїм майном на користь онуки, тому безпідставними є посилання позивача на штучно створені відповідачем родинні відносини. Відсутність боргу по комунальним платежам станом на час звільнення відповідачкою квартири для проживання її батька (жовтень 2020 року) і відсутність оплати комунальних платежів батьком відповідачки свідчить про здійснення належної оплати саме відповідачкою. Позивач надає неправдиві дані про те, що у квартирі здійснюється ремонт, оскільки станом на час звільнення квартири відповідачкою (жовтень 2020 року) квартира знаходилась у придатному для проживання стані. Крім того, позивачка жодного разу не погоджувала з відповідачкою здійснення у квартирі ремонтних робіт. Позивачка не надала жодних доказів проведення ремонтних робіт, натомість квартира здається в оренду без відповідного договору, а факт надання квартири в оренду може бути підтверджений свідками. Листування відповідачки з її батьком жодним чином не підтверджує неможливості спільного користування квартирою, адже воно не містить висловлювань, які б могли бути сприйняті батьком відповідачки як образи чи приниження його або членів його родини, у тому числі позивачки. За змістом ст. 275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Згідно ст. 279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, позивачка є власницею 85/100 часток квартири [ADDRESS] , загальною площею 45,3 кв.м., на підставі договору дарування частки квартири від 22.04.2021 року. Відповідачка є власницею 15/100 частин квартири [ADDRESS] , загальною площею 45,3 кв.м., на підставі договору дарування 15/100 частин квартири від 21.12.2020 року. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна - [ADDRESS] від 26.04.2021 року, 85/100 частин квартири належить позивачці на підставі договору дарування від 22.04.2021 року, а 15/100 частин квартири належить відповідачці на підставі договору дарування від 21.12.2020 року. Згідно висновку про вартість об`єкту оцінки, поданого стороною позивача, станом на 26.05.2021 року, вартість квартири [ADDRESS] становить 1063880,00 грн., а вартість 15/100 частин об`єкта оцінки становить 159582,00 грн. Згідно звіту про незалежну оцінку квартири [ADDRESS] , поданого стороною відповідача, станом на 11.08.2021 року, ринкова вартість квартири становить 1191620,00 грн., а вартість 15/100 частин об`єкта оцінки дорівнює 178743,00 грн. За змістом технічного паспорту на квартиру, [ADDRESS] складається із: коридор - 5,0 кв.м.; житлова кімната - 14,6 кв.м., житлова кімната - 14,5 кв.м., кухня - 5,6 кв.м., ванна - 2,5 кв.м., вбиральня - 1,1 кв.м., балкон - 1,7 кв.м. За змістом свідоцтва про право власності від 13.11.2003 року, відповідачка є співвласницею [ADDRESS] , загальною площею 186,00 кв.м., співвласниками квартири є чотири особи в рівних частинах. 11.06.2021 року між [PERSON] та ТОВ «Агентство нерухомості «Благовіст » Печерське» був укладений договір про надання послуг, згідно якого, за цим договором виконавець зобов`язується надати послуги замовнику (-ам) щодо пошуку осіб, які зацікавлені придбати (купити чи іншим способом набути у власність) нижческазаний об`єкт нерухомості. Об`єктом нерухомості є квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Сторони домовились, що кінцевою метою надання послуг за цим договором є продаж (відчуження) об`єкта нерухомості замовником (-ами) або особою, в інтересах якої (яких) він (вони) діє (-ють). Відповідно до положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно із статтею 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього, він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. Правовою підставою для припинення права на частку у спільному майні є стаття 365 ЦК України. Відповідно до статті 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. У пункті 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року в справі №908/1754/17 зроблено висновок, що стаття 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, у пунктах 1-3). Закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України не може вважатися самостійною обставиною для припинення права на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Аналіз зазначеного дає підстави для висновку, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини 1 статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Отже, право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що завдана внаслідок такого припинення шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та об`єкта, який є спільним майном. Обґрунтовуючи вимоги позову сторона позивача посилається, зокрема на те, що частка відповідачки у спільному майні є незначною та не може бути виділена в натурі, а квартира є річчю неподільною. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази не можливості виділення частки в натурі та неподільності майна, адже відсутні висновки спеціалістів/експертів у галузі спеціальних знань будівельно-технічної спрямованості з приводу можливості/неможливості виділення частки в натурі та неподільності квартири, а ч. 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, відповідно і рішення суду має ґрунтуватись на доказах, а не припущеннях. Вирішуючи спір по суті, суд не знайшов підстав для обґрунтованого висновку про те, що частка відповідачки є незначною. Ураховуючи загальну площу квартири (45,3 кв.м.), відповідачці належить 6,795 кв.м. і ця часка квартири за наданими сторонами звітами, станом на травень 2021 року коштувала 159582,00 грн., а станом на серпень 2021 року - 178743,00 грн. Зазначені розміри вартості належної відповідачці частки квартири, на переконання суду, не можна вважати не значними, відтак не можна вважати незначною частку відповідачки у спільному майні, а розмір частки у квадратних метрах обумовлений загалом невеликою площею всієї квартири. Також стороною позивача не доведено неможливості спільного володіння та користування майном. За змістом ст. 365 ЦК України неможливість спільного володіння і користування майном може мати місце лише у тому випадку, якщо річ є неподільною, чого стороною позивача за наведених вище підстав не доведено. Із матеріалів справи вбачається, що позивачка є дружиною батька відповідачки. Факт неможливості спільно володіти та користуватися спірною квартирою позивачем не доведено, оскільки зі змісту заяв сторін по суті справи вбачається, що сторони у цій квартирі разом не проживали. За даними сторони позивача у квартирі відбуваються ремонтні роботи, а за даними відповідача у квартирі проживають орендарі. Само по собі посилання одного із співвласників на неможливість спільно проживати у квартирі з іншим співвласником не можуть бути безумовною підставою для прийняття рішення про припинення права власника на частку у спірному майні, коли такого проживання фактично ніколи не було, як і відповідного намагання. Наявність у відповідача іншого майна безумовно не свідчить про те, що припинення права власності на частку у спільному майні не завдасть істотної шкоди її інтересам, оскільки в матеріалах справи наявні докази дійсного наміру відповідача з відчуження іншої житлової нерухомості, а надані сторонами звіти про оцінку спірного об`єкта нерухомості (станом на травень 2021 року - 159582,00 грн., станом на серпень 2021 року - 178743,00 грн.) свідчать про вартісність належної відповідачу частки та наявність динаміки зростання цієї вартості навіть в межах тримісячного терміну, що також вказує на те, що припинення права власності на частку у майні завдасть істотної шкоди інтересам співвіласника та порушить принцип рівності прав співвласників, який забороняє обмеження прав одних співвласників за рахунок інших. За наведених обставин суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, ураховуючи наявні в матеріалах справи докази та інтереси обох сторін щодо володіння та користування належними їм частками квартири, недоведеність позивачем підстав, передбачених статтею 365 ЦК України для припинення права відповідача на частку у спільному майні, а також, що таке втручання у право власності відповідача на майно за встановлених судом обставин є виправданим (необхідним) відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed