Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-14 00:00:00

23.06.2021 представник позивача Шепель А.С. в інтересах позивача звернувся до суду із вказаною позовною заявою, за змістом позовної заяви, поданої до суду на виконання ухвали суду про залишення позовної заяви без руху 02.07.2021, просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором надання послуг №117 від 22.05.2013 у сумі 65 393,18 гривень, зобов`язати відповідача забрати його матір [PERSON] з пансіонату. За змістом позовної заяви, на підставі договору №117 від 22.05.2013 про надання послуг до пансіонату прийнято [PERSON] , [INFO] , яка є матір`ю відповідача. Крім умов договору, позивач у своїй діяльності керується Типовим положенням про будинок-інтернат для громадян похилого віку та осіб з інвалідністю, затвердженим Постановою КМУ №772 від 02.09.2020. Позивач зазначає, що сумлінно виконував зобов`язання за договором щодо забезпечення належних умов проживання, соціально-побутового обслуговування, надання медичної допомоги, забезпечення харчування [PERSON] . Відповідач, натомість, постійно порушує прийняте за договором зобов`язання в частині відшкодування вартості послуг. Договір, як вказує позивач, розірваний у судовому порядку. Однак, відповідач не виконує рішення суду, відмовляючись забрати матір з пансіонату. Таким чином, [PERSON] з 2018 року продовжує проживати в пансіонаті, отримувати послуги, а відповідач уникає контактів із керівництвом, акти звірки взаємних розрахунків не підписані [PERSON] та його представником. Станом на 01.06.2021 утворена заборгованість за надані [PERSON] соціальні послуги за період 2018-2021 років у сумі 65 393,18 гривень. Заходи досудового врегулювання спору до результатів не призвели. Враховуючи допущене порушення взятих відповідачем зобов`язань зі сплати за надані послуги, позивач із посиланням на норми ст.11, 14, 16, 525, 526, 530, 538, 610, 611, 612, 625, 901, 903 ЦК України та принцип обов`язковості судових рішень просить задовольнити позовні вимоги. Ухвалою суду від 27.08.2021 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, постановлено розглядати її в порядку спрощеного позовного провадження, визначено дату, час і місце проведення судового засідання, з повідомленням (викликом) сторін (учасників справи). Відповідач не скористався своїм правом, передбаченим ч.4 ст.174, ч.1 ст.191 ЦПК України, відзив на позовну заяву не подав. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами (ч.8 ст.178 ЦПК України). Інших заяв по суті справи та зустрічної позовної заяви сторонами у справі подано не було, інших процесуальних дій судом не вчинено за відсутності відповідних клопотань. Під час розгляду справи сторона позивача наполягає на задоволенні позову в повному обсязі на підставі наданих доказів. Представник позивача вважає, що договір про надання послуг відповідно до ст.599 ЦК України діє до повного виконання зобов`язань відповідача за договором. Сторона відповідача заперечує проти задоволення позовних вимог в частині стягнення заборгованості, оскільки договір розірваний в судовому порядку. Проте, стороною відповідача визнано в повному обсязі позовну вимогу про зобов`язання [PERSON] забрати матір [PERSON] з пансіонату. Відповідно до ч.2 ст.49, ч.1,4 ст.206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Оскільки визнання відповідачем позову у вказаній частині позовних вимог не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд, розглянувши позовну заяву, приймає визнання позову щодо позовної вимоги про зобов`язання вчинити певні дії. Крім того, розглянувши позовну заяву в частині вимоги про стягнення заборгованості, вислухавши пояснення відповідача та представників сторін, дослідивши наявні письмові докази, суд встановив фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини, які склалися між сторонами, та дійшов висновку про те, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Комунальна установа «Бердянський геріатричний пансіонат» Запорізької обласної ради діє на підставі положення комунальної установи, затвердженого рішенням Запорізької обласної ради №35 від 30.08.2018, копія якого наявна у справі та досліджена судом. Так, згідно з п.1.1, 4.5, 5.5 положення, пансіонат є соціально-медичною установою загального типу для постійного проживання громадян похилого віку, ветеранів війни та праці, осіб з інвалідністю, які потребують стороннього догляду, побутового і медичного обслуговування. Пансіонат має право укладати угоди, набувати майнових та особистих немайнових прав, бути позивачем і відповідачем в суді. Збитки, завдані пансіонату внаслідок порушення його майнових прав фізичними або юридичними особами, органами державної влади чи органами місцевого самоврядування, відшкодовуються пансіонату відповідно до чинного законодавства України. Крім того, за змістом п. 6.6, 6.22 положення, за наявності вільних місць до нього можуть прийматися особи, які мають працездатних дітей або родичів, які відповідно до чинного законодавства України зобов`язані їх утримувати, за умови стовідсоткового відшкодування пансіонату витрат на їх утримання. Умови проживання підопічного в пансіонаті на платні основі, відрахування з цієї установи та порядок відшкодування витрат на утримання підопічного визначаються відповідним договором, що укладається з пансіонатом. Відрахування підопічного з пансіонату здійснюється згідно з наказом директора установи, зокрема, у порядку, передбаченому договором для осіб, які проживаються на платній основі. Судом встановлено, що договір №117 про надання послуг, укладений між КУ «Бердянський геріатричний пансіонат» Запорізької обласної ради та [PERSON] 22.05.2013, розірваний на підставі заочного рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області у цивільній справі №310/8653/16-ц, пр.2/310/781/17 від 06.10.2017 за позовом Комунальної установи «Бердянський геріатричний пансіонат» Запорізької обласної ради до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором про надання послуг, розірвання договору у зв`язку з істотними порушеннями його умов та зняття особи з реєстрації. Так, судом ухвалено розірвати договір про надавання послуг №117 від 22.05.2013 року, укладений між комунальною установою «Бердянській геріатричний пансіонат» Запорізької обласної ради та [PERSON] . Стягнуто з [PERSON] на користь Комунальної установи «Бердянський геріатричний пансіонат» Запорізької обласної ради заборгованість у розмірі 39 129,28 гривень. Скасовано реєстрацію місця проживання [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] . Вказаним рішенням суду встановлено, що у зв`язку з порушенням відповідачем прийнятого за умовами договору зобов`язання, в частині здійснення відшкодування за надані послуги, станом на 05.03.2017 року, утворилась заборгованість у розмірі 39129,28 грн. Крім того, об`єктивно встановлено факт невиконання відповідачем прийнятого за вищевказаним договором зобов`язання в частині відшкодування витрат на утримання [PERSON] . Підставою для розірвання договору стала вимога однієї зі сторін договору у зв`язку із істотним порушенням договору другою стороною. При цьому, істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Рішення суду набрало законної сили 26.01.2018 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/69499463). Сторонами визнається повне виконання рішення суду щодо сплати заборгованості у сумі 39 129,28 гривень, тому ця обставина із врахуванням ч.1 ст.82 ЦПК України не підлягає доказуванню. Крім того, сторонами визнається обставина постійного проживання [PERSON] в пансіонаті. У справі наявні листи-попередження, надіслані позивачем на ім`я відповідача від 09.12.2020, 02.06.2021, 03.06.2021 щодо невиконання обов`язків за договором в частині компенсації витрат пансіонату за проживання [PERSON] . За змістом листів відповідача попереджено про подальше розірвання договору, відрахування [PERSON] та стягнення заборгованості в судовому порядку в разі відмови від добровільного погашення боргу. У першому листі наявний запис про відмову від імені [PERSON] від їх отримання. Згідно з листом від 02.06.2021, станом на 31.05.2021 заборгованість відповідача перед пансіонатом становить на 31.05.2021 69 151,68 гривень. Розрахунок вказаної заборгованості не наведений. Крім того, у листі наведене прохання забрати [PERSON] з пансіонату до 10.06.2021 й повернути наявну заборгованість. Проте, підтверджень надіслання або належного вручення листів суду належними та допустимими доказами не підтверджено. Наявні квитанції щодо вартості послуг поштового зв`язку за відсутності опису вкладення не є належним доказом на підтвердження вказаних обставин, як і рукописний запис про відмову від отримання. Також до позовної заяви додано інформаційний лист відповідачу від 22.12.2020, за змістом якого тарифи на платні соціальні послуги врегульовуються на підставі Постанов КМУ від 09.04.2005 №268 та від 01.06.2020 №428. Вартість проживання підопічних, як зазначено у листі, складається із фактичних витрат, понесених пансіонатом за минулий рік. При цьому, тарифи визначаються надавачем соціальних послуг щороку. У додатку розміщено довідку про склад фактичних витрат за період 2019-2020 років. Проте, картки стану рахунків, досліджені судом, в порушення вимог ст.79 ЦПК України не є достовірними, адже не дозволяють встановити дійсні обставини справи, зокрема, засвідчені підписом головного бухгалтера пансіонату та печаткою установи картки не містять ставок дійсних тарифів соціальних послуг, складових заборгованості. Підставою для звернення позивача до суду стало спричинення матеріальної шкоди (збитків) комунальній установі внаслідок перебування матері відповідача [PERSON] на постійній основі у пансіонаті та отримання нею послуг під час проживання після розірвання договору про надання послуг від 22.05.2013 №117 в судовому порядку. Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача про стягнення заборгованості за договором, а також немайнова вимога, заявлена до відповідача [PERSON] , про зобов`язання вчинити певні дії - забрати підопічну (матір) з пансіонату. При розгляді справи суд виходить з таких норм чинного законодавства. Відповідно до ч.1 ст.4, ч.1 ст.5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно з ч.1 ст. 12, ч.1-4 ст. 13 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. За нормою ч.1 ст.15, ч.1, п.8 ч.2 ст.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; припинення дії, яка порушує право. Ч.1, 3 ст.12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1,2 ст.76, ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, письмовими та електронними доказами. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст.22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинствасуду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає. При цьому, визначення способу захисту порушеного права є невід`ємним процесуальним правом позивача, яким він користується на власний розсуд, тоді його оцінка відповідності та наявності підстав для захисту такого права є обов`язком суду. Стосовно вимоги про зобов`язання відповідача забрати [PERSON] з пансіонату, суд із врахуванням визнання позову в цій частині [PERSON] під час судового розгляду справи ухвалює рішення про задоволення позову. Стосовно вимоги про стягнення заборгованості, суд виходить з наступного. В даному випадку, позивач помилково наводить посилання на ст.599 ЦК України щодо часу припинення зобов`язання, пов`язуючи його з виконанням. Натомість, в даному випадку підлягає застосуванню норма ч.2,3 ст.653 ЦК України, згідно з якою у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили. Таким чином, оскільки договір про надання послуг від 22.05.2013, як встановлено під час розгляду справи, розірваний в судовому порядку, його положення не обґрунтовують заявлених вимог та не можуть бути підставою для звернення до суду та для задоволення позову, адже зобов`язання сторін є припиненими з моменту набрання рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області у цивільній справі №310/8653/16-ц, пр.2/310/781/17 від 06.10.2017 законної сили у вказану вище по тексту рішення дату. На час розгляду справи можливість надання послуг з забезпечення належних умов для проживання, соціально-побутового обслуговування, надання медичної допомоги позивачем передбачена наданим позивачем до справи положенням про комунальну установу та Типовим положенням про будинок-інтернат для громадян похилого віку та осіб з інвалідністю, затвердженим постановою КМУ від 02.09.2020 №772. П.17 типового положення врегульовано, що на основі індивідуального плану надання соціальних послуг між підопічним чи його законним представником та представником інтернату укладається договір про надання соціальних послуг, у якому зазначаються права та обов`язки кожної із сторін, обсяг соціальних послуг, цілі та строк їх надання. Позивачем не підтверджено на час розгляду справи ані укладення із відповідачем після розірвання попереднього договору, розірваного в судовому порядку, договору про надання соціальних послуг, ані обсягу наданих [PERSON] соціальних послуг, їх періоду надання та вартості в певні періоди часу. При цьому, згідно з наведеним пунктом положення невід`ємною частиною договору є індивідуальний план надання соціальних послуг. Саме з цього плану можна зробити висновок щодо чіткого переліку послуг, що мають надаватися підопічній особі. Крім того, за змістом положення якщо підопічний потребує отримання більш як однієї соціальної послуги та інтернат надаватиме більш як одну соціальну послугу, складається один план надання соціальних послуг, у якому зазначаються заходи щодо кожної соціальної послуги. Під час складання індивідуального плану надання соціальних послуг враховуються індивідуальні потреби підопічного (звичний розклад дій і занять протягом дня, уподобання, фізичні можливості тощо). Заслуговує на увагу й та обставина, що, не дивлячись на розірвання договору між сторонами, припинення у зв`язку із цим зобов`язань позивача, протягом тривалого часу з 26.01.2018 (дата набрання рішення суду законної сили) уповноваженими особами пансіонату не вживалось належних дій, в тому числі, шляхом звернення до суду, з метою зобов`язання відповідача забрати [PERSON] з інтернату та її відрахування із дотриманням встановленого чинним положенням порядку, на підставі вже ухваленого рішення суду. До прийняття вказаного вище положення діяв наказ Міністерства праці та соціальної політики України від 29.12.2001 № 549 «Про затвердження типових положень про будинки-інтернати (пансіонати) для громадян похилого віку, інвалідів та дітей», зареєстрований у МЮУ 29.01.2002 за № 66/6354 (зі змінами), яким також врегульовувався порядок відрахування підопічних. Слід наголосити також, що відповідно до п.18 типового положення інтернат може надавати соціальні послуги як за плату (зокрема, з установленням диференційованої оплати), так і безоплатно - відповідно до установленого законом порядку. За змістом ч.2, 4, 5, 8 ст.83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Так, враховуючи наведені положення, суд не приймає як такі, що не подані у встановлений законом строк, докази, подані позивачем 06.10.2021 та 15.11.2021, при цьому, порушення строку стороною позивача не обґрунтовано та клопотання про поновлення строку на подання доказів не заявлено. Суд наголошує, що у договірних (зобов`язальних) правовідносинах обраний спосіб захисту вимагає від позивача дотримання триелементного тесту: доведення факту наявності відповідних правовідносин між сторонами, встановлення юридичного факту настання відповідної події, з якою пов`язано обов`язок сплатити кошти, обґрунтування розміру заборгованості. Натомість, стягнення збитків вимагає наявності усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки відповідача, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою і збитками, вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Тому, за результатами всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, оскільки правомірність заявлених позовних вимог, як підстава для стягнення заборгованості з відповідача, не доведена позивачем, з`ясувавши характер спірних правовідносин сторін (предмет і підстава позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовної вимоги про стягнення заборгованості. Оскільки різні способи захисту вимагають застосування різних механізмів доведення обставин, на які сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, судом встановлено наявність підстав для відмови у задоволенні позову в частині стягнення заборгованості за договором з відповідача. Згідно з ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позовні вимоги задовольняються частково, стадію визнання позову (під час судового розгляду справи) в частині немайнової вимоги, а також розмір доведених судових витрат зі сплати судового збору за подання до суду позовної заяви, на користь позивача із відповідача підлягає сплаті судовий збір у сумі 2 270,00 гривень.

Outcome: partial