Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-16 00:00:00

22 січня 2013 року позивачка звернулася до суду з вищевказаним позовом. В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що з відповідачем [PERSON] вона спільно проживала (у цивільному шлюбі) з 1999 року. Спільне життя з відповідачем не склалося, з серпня 2012 року цивільний шлюб був припинений. Від даного шлюбу у народилася дочка [PERSON], [INFO]. На момент розлучення з відповідачем не було спору про майно. Проте в даний час угоди, щодо розділу спільно нажитого майна вони не змогли досягти. В період спільного проживання (цивільного шлюбу) ними придбано в кредит - Автомобіль марки TAYOTA COROLLA, 2008 року випуску, колір світло-сірий, кузов № [NUMBER], ідентифікатор VIN - [NUMBER], об'єм двигуна 1598, реєстраційний номер [NUMBER], зареєстрованого Дніпропетровським ВРЕВ-1 ДАІ УМВС України в Дніпропетровській обл. В даний момент автомобіль знаходиться в розпорядженні відповідача тому у них був укладений усний договір про те, що вона дає [PERSON] у тимчасове користування автомобіль, а він у свою чергу сплачує аліменти в сумі 1 200 грн. в місяць на утримання дочки - [PERSON] Усний договір відповідачем був порушений спочатку. З серпня місяця по сьогоднішній день аліменти не виплачувалися, нанеодноразові звернення до відповідача про сплату аліментів (виконання усного договору) жодної реакції не прослідувало, ні яких грошових сум вона не отримувала. А також відповідач регулярно вживає спиртні напої, сідає напідпитку за кермо автомобіля, що часто закінчується аварією або позбавленням права керувати. Автомобіль не одноразово брав участь у ДТП в основному з вини відповідача. На підставі вищевикладеного, вона змушена звернутися офіційно до суду з позовною заявою про стягнення аліментів з [PERSON], а так само у відділення міліції Жовтневого району із заявою про повернення автомобіля TAYOTA COROLLA, 2008 року випуску - власнику (позивачу) і усунення запису (має право керувати) в технічному паспорті автомобіля. Таким чином, відповідач [PERSON] використовуючи особливі довірчі відносини склалися між ними в слідстві спільного проживання, зловживаючи її довірою, на підставі усного договору отримав у тимчасове користування автомобіль TAYOTA COROLLA, 2008 року випуску без наміру виконання усного договору. Просила визнати за нею [PERSON] право власності на автомобіль TAYOTA COROLLA, 2008 року, реєстраційний номер [NUMBER], вартістю 144852 грн. 00 коп., Виділивши їй його в натурі; виписати [PERSON] з технічного паспорта на право керування автомобілем TAYOTA COROLLA, 2008 року, реєстраційний номер [NUMBER]; Судові витрати по справі покласти на Відповідача. 13 лютого 2013 року позивачка уточнила заявлені вимоги та просила: зобов'язати відповідача передати їй автомобіль марки TAYOTA COROLLA, 2008 року, виписати [PERSON] з технічного паспорта на право керування автомобілем TAYOTA COROLLA, 2008 року, реєстраційний номер [NUMBER]; Судові витрати по справі покласти на Відповідача. 23 квітня 2013 року позивачка уточнила заявлені вимоги та просила на підставі ст. ст. 391, 1212 ЦК України: усунути перешкоди їй - [PERSON] в здійсненні нею права користування та розпоряджання своїм майном, а саме автомобілем марки «Toyota Corolla», 2008 року випуску, колір світло-сірий, кузов №[NUMBER], ідентифікатор VIN-[NUMBER], об'єм двигуна 1598, реєстраційний номер [NUMBER], шляхом його витребування в натурі з [PERSON] на користь [PERSON]; виписати [PERSON] зі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на автомобіль марки «Toyota Corolla», 2008 року випуску, колір світло-сірий, кузов №[NUMBER], ідентифікатор VIN-[NUMBER], об'єм двигуна 1598, реєстраційний номер [NUMBER], як особи, що має право ним керувати; судові витрати покласти на Відповідача. У судовому засіданні позивачка заявлені вимоги підтримала та просила їх задовольнити у повному обсязі. У судовому засіданні відповідач та представник відповідача заперечували проти заявленого позову та просили в його задоволенні відмовити у повному обсязі. Представник третьої особи у судове засідання не з'явився. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Як встановлено в судовому засіданні, сторони перебували у цивільному не зареєстрованому шлюбі з 1999 року. Від подружнього життя сторони мають неповнолітню дитину [PERSON], [INFO]. Стосунки сторін розірвано. Дані обставини не заперечувались сторонами у справі та встановлені судовим рішенням від 23 січня 2013 року Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дитини (а. с. 64), а тому відповідно до ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягають. Відповідно до договору купівлі-продажу № 327А/08 від 05 березня 2008 року укладеного між ТОА «Алмаз Мотор, Лтд» та [PERSON], остання придбала транспортний засіб - «Тайота Корола» державний номер «[NUMBER]» (а. с. 5-8). Для придбання вказаного автомобілю [PERSON] отримала в ТОВ «Укрпромбанк» кредит на суму 144852 грн. 00 коп. (а. с. 10-14, 19, 20), який у 2012 році погашено. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Спірні правовідносини між сторонами у справі виникли після набрання чинності СК України (1 січня 2004 року), регулюються Сімейним кодексом України та Цивільним кодексом України. Відповідно до змісту ст. ст. 60, 61, 71 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності і кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Відповідно до ст. 183 ЦК подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно набуте подружжям за час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до п. 22-24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11, вирішуючи спір між подружжям про майно необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу й залишає майно у їх спільній частковій власності. Відповідно до п. 25 Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення ч. 4,5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. Так, відповідно до ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Положеннями ст. 71 СК України передбачено, що майно, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі, за винятком неподільних речей, які присуджуються одному з подружжя. При цьому, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (ч.4, 5 ст. 71 СК України). Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в Постанові «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року №11, у разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу й залишає майно у їх спільній частковій власності. Безспірно з огляду на обставини справи придбаний позивачкою автомобіль «Тайота Корола» державний номер «[NUMBER]» є спільною сумісною власністю сторін у справі та є неподільною річчю. Судом роз'яснювалось сторонам положення ст. ст. 3, 10, 11, 31, 131, 57-60 ЦПК України та наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, а також те, що суд розглядає цивільні справи в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь справі, при цьому суд приймає до розгляду тільки ті докази, які мають значення по справі. Статтею 212 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Виходячи з вищенаведених обставин справи, а також діючого матеріального закону, з урахуванням загальних засад цивільного судочинства відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного Кодексу України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги про поділ спільно нажитого майна, а саме визнання права власності на автомобіль, усунення перешкод у користуванні власністю шляхом витребування майна в натурі, виписку з технічного паспорту [PERSON], стягнення судових витрат не підлягають задоволенню. Відповідно ст. 88 ЦПК України, враховуючи результат розгляду справи, суд вважає за необхідне понесені позивачкою судові витрати по сплаті судового збору у сумі 219 грн. 50 коп. (а. с. 32) віднести за її рахунок. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed