Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-29 00:00:00

22.07.2016 року позивач [PERSON] звернулася до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування, який вчинено під впливом тяжкої обставини. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на наступне. З 13.01.1979 року вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] Від шлюбу вони мають двох дорослих синів: [PERSON] та [PERSON] Відповідачка [PERSON] її колишня невістка. Її син [PERSON] перебував з нею в зареєстрованому шлюбі з 19.02.2005 року до 25.12.2010 року. Їй станом на жовтень 2008 року на праві власності належало домоволодіння №5 по вул. Анрі Барбюса в м. Дніпрі, розташоване на земельній ділянці площею 656 кв.м. За час перебування в шлюбі вона з чоловіком на спільні кошти та спільною працею збудували до будинку житлову прибудову та всі надвірні будівлі та споруди, тому домоволодіння фактично є їх спільною сумісною власністю. З серпня 2008 року в Самарському районному суді м. Дніпропетровська розглядалася цивільна справа за позовом ПП «Айсберг» до її сина [PERSON], її та її чоловіка [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Під час вищевказаної справи, проконсультувавшись, вона зрозуміла, що шансів на те, що в задоволенні позовних вимог ПП «Айсберг» до них буде відмовлено не має, а тому існує реальна загроза втратити житло, яке у подальшому буде забрано в рахунок боргу при виконанні рішення суду. Вони були у розпачі, спочатку вона хотіла переоформити будинок на сина [PERSON], але він відмовився, мотивуючи тим, що займається підприємницькою діяльністю і також має певні ризики, а тому запропонував їй переоформити право власності на домоволодіння на свою дружину відповідачку по справі. 04.10.2008 року був укладений договір дарування домоволодіння №5 по вул. Анрі Барбюса в м. Дніпро. Факт того, що тяжкі обставини існували позивачка вважає доведеним, оскільки рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 29.12.2008 року позов ПП «Айсберг» до [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про стягнення боргу за договором позики було задоволено. Стягнуто з [PERSON], неї та її чоловіка [PERSON] на користь ПП «Айсберг» заборгованість за договором позики №16/10 від 01.10.2007 року солідарно в сумі 99500 грн., три відсотки річних, інфляційну суму 2390,10 грн. пеню за несвоєчасну сплату грошових коштів 1475,52 грн. та судові витрати, а всього 104618,12 грн. Позивач просив суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір дарування домоволодіння №5 по вул. Анрі Барбюса в м. Дніпро, укладений 04.10.2008 року та скасувати державну реєстрацію права власності на домоволодіння №5 по вул. Анрі Барбюса в м. Дніпро на імя [PERSON] Рішенням Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 28 березня 2017 року в задоволенні позову відмовлено, скасовано заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою цього ж суду від 13.09.2016 року. Не погодившись з вищевказаним рішенням суду, [PERSON] звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі. Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів скарги колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову. Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. При ухваленні рішення суд зобов'язаний прийняти рішення, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини. Проте зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з його недоведеності та необґрунтованості. Апеляційний суд не погоджується з таким висновком місцевого суду виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], від якого мають двох повнолітніх дітей: [PERSON] та [PERSON] (а.с.28-30). Відповідач [PERSON] з 19.02.2005 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON], який є рідним сином позивача [PERSON] Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 25.12.2010 року, шлюб укладений між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.31). Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 14.08.1978 року Восьмою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстром №1256 позивачу [PERSON] належало домоволодіння №5 по вул. Анрі Барбюса в м. Дніпропетровську, розташоване на земельній ділянці площею 656 кв.м. (а.с.26). Відповідно до договору дарування від 04 жовтня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №230, позивач [PERSON] подарувала, а відповідач [PERSON] прийняла в дар домоволодіння за адресою: м.Дніпропетровськ, вул. Анрі Барбюса, 5 (а.с.7). Як вбачається з матеріалів справи, син позивачки, [PERSON] з 17.10.2005 року по 01.11.2007р. працював на посаді менеджера по збуту ПП «Айсберг» і був матеріально-відповідальною особою (а.с.37-53). 18 липня 2007 року слідчим прокуратури Самарського району м.Дніпропетровська була відкрита кримінальна справа №68089056 проти сина [PERSON], [PERSON] за ч.1 ст.191 КК України, а 21.07.2007 року було відкрито ще одну кримінальну справу №68089057 проти нього за ч.3 ст.191 КК України (а.с.38-49). З метою уникнення кримінального переслідування сина зі сторони керівництва ПП «Айсберг» Позивач, її чоловік та син підписали з керівником ПП «Айсберг» договір позики від 01.10.2007 року на суму 102 300,00 грн. на строк 36 місяців з моменту підписання договору (а.с.25). Однак директор ПП «Айсберг» 10 серпня 2008 року звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] (сина [PERSON]), [PERSON] - [PERSON] та її чоловіка [PERSON], про стягнення боргу за договором позики (а.с.54-58). Під час розгляду вищевказаної цивільної справи, оцінивши обґрунтованість позовних вимог ПП «Айсберг», [PERSON] усвідомила реальну загрозу втрати єдиного житла, на яке буде звернуто стягнення в рахунок боргу при виконанні рішення суду, враховуючи той факт, що сума боргу була значною і перевищувала 100 000грн., а іншого майна на яке могло бути здійснено стягнення в рахунок боргу, крім будинку у сімї [PERSON] не було. Врахувавши вищевказані обставини та наявність кримінальної справи щодо сина, знаходячись у пригніченому моральному стані та під впливом тяжких обставин, Позивач, з метою збереження житла [PERSON] та її чоловіка, вирішила переоформити право власності на домоволодіння на дружину свого сина - Відповідачку по справі, яка також не заперечувала проти укладання з нею щодо будинку будь-якої угоди, врахувавши тяжку ситуацію та запевнила, що не претендує на будинок і в будь-який час на вимогу Позивача знову переоформить його на [PERSON]. Житло, яке було предметом договору дарування, було єдиним житлом Позивача на час укладення правочину. Даний факт стороною відповідача в ході розгляду справи не заперечувався, а отже відповідно до норм ст.61 ЦПК України, доведенню не підлягає. Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд вважає доведеним та визнає встановленим факт існування тяжких обставин у [PERSON] на час укладення спірного правочину, оскільки Договір дарування було укладено позивачкою внаслідок предявлення до неї, її сина [PERSON] та чоловіка [PERSON] позовних вимог матеріального характеру з боку ПП Айсберг» та можливого звернення стягнення на єдине належне їй житло, а також на вкрай невигідних умовах, тобто безоплатно, від так, даний правочин на користь відповідачки позивачкою було вчинено під впливом тяжких обставин. Факт збігу тяжких обставин для позивачки та її сім'ї, які виникли на час укладання спірного договору дарування 4 жовтня 2008 року, підтверджується наданими суду доказами, які містяться в матеріалах справи, а саме: - договором позики від 01.10.2007р., в якому позивачка виступила поручителем свого сина [PERSON] і даний договір був предметом розгляду в Самарському районному суді м.Дніпропетровська в період з 10.08.2008р. по 29.12.2008 року. - рішенням Самарського районного суду від 29.12.2008 року, яким стягнуто з позивачки та її рідних сина [PERSON] та чоловіка [PERSON] на користь ПП «Айсберг» 104618,12 грн. з якого вбачається що спірний договір дарування від 14.10.2008 року було укладено в період розгляду даної справи; - листом КП «ДМБТІ» (а.с.143), який отримано на запит суду, витребуваний як доказ за клопотанням позивачки, в якому зазначено, що в інвентаризаційній справі містяться документи на підставі яких було накладено арешт та заборона на спірне домоволодіння, одним із яких є постанова слідчого прокуратури Самарського району про накладення арешту на майно від 13.08.2008 року та ряд інших постанов щодо домоволодіння №5 по вул.Анрі Барбюса в м.Дніпропетровську; - довідка про рух кримінальної справи за звинуваченням [PERSON], з якої вбачається, що кримінальну справу порушено в липні 2008 року і на час укладення спірного договору тривало розслідування по даній справі (а.с.49); - вирок Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 12.06.2009 року, яким визнано [PERSON] винним в здійсненні злочину передбаченого ч.1 ст.191 КК України (а.с.50-51). Однак, суд першої інстанції залишив поза увагою вищенаведені докази та не дав їм оцінки, а лише вказав про відсутність в тексті рішення Самарського районного суду від 29 грудня 2008 року прямої загрози для спірного домоволодіння. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Як передбачено частиною третьою статті 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. За змістом ч. 1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Згідно ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. За змістом зазначених норм матеріального права при укладанні договору дарування волевиявлення дарувальника має бути спрямована на добровільне, безоплатне, без будь-яких примусив (життєвих обставин або впливу сторонніх осіб) відчуження належного йому майна на користь обдарованого. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.23 постанови від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст. 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Збігом тяжких обставин слід вважати такий майновий або особистий стан громадянина чи його близьких (крайня нужденність, хвороба і таке інше), які примусили укласти угоду на вкрай невигідних для нього умовах. Крім того, необхідно довести факт збігу тяжких для сторони обставин і наявності їх к посереднього зв'язку з волевиявленням сторони укласти угоду на вкрай невигідних для нього умовах. Таким чином, обставина розгляду цивільної справи щодо стягнення з [PERSON] та членів її сімї (чоловіка [PERSON] та сина [PERSON]В.) боргу за договором позики в ПП «Айсберг» у великій сумі, що підтверджується рішенням Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 29.12.2008 р. і наявність кримінальної справи щодо сина [PERSON], відкритої 21.07.2008 примусили [PERSON] укласти договір дарування належного їй домоволодіння саме під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах, чим вона безоплатно позбавила себе та чоловіка з сином єдиного житла, а Відповідачка в свою чергу цим скористалася. Отже волевиявлення [PERSON] не можна вважати вільним і таким, що відповідало внутрішній волі дарувальника, що є підставою недійсності правочину відповідно до ст.ст.203,215 ЦК України та ч.1 ст.233 ЦК України, положення якої не передбачають обмежень чи заборон її застосування до окремих відносин, що виникають, зокрема, з договору дарування, що також узгоджується з правовою позицією, що міститься у Постановах Верховною України № 6-2цс14, 6-38цс15, 6-232цс15, 6-551цс16., та є обовязковою для всіх судів. Таким чином, суд дійшов до прийняття невірного висновку, щодо фактичного намагання позивачки ухилитися від виконання рішення суду, оскільки остання не ставила собі на меті ухилитися від цього, а лише таким чином намагалася зберегти своє єдине житло, оскільки розуміла, що існувала реальна загроза його втратити. Спірний договір дарування був укладений між позивачкою та відповідачкою лише для виду. Конкретна дата розірвання договору сторонами не обговорювалася, так як на той час неможливо було передбачити час потрібний для сплати боргу ПП «Айсберг». Щодо висновків місцевого суду про пропуск строків позовної давності Позивачем, апеляційний суд зазначає наступне. На час укладення договору Відповідачка проживала з сином [PERSON], [PERSON] в будинку №73 по вул.Спогадів в м.Дніпропетровську, частина якого належала їй на праві власності. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). З моменту укладання договору дарування Відповідачка не претендувала на домоволодіння, в ньому не проживала, комунальні платежі не сплачувала, була згодна повернути його [PERSON], що обумовило відсутність підстав для звернення до суду з відповідним позовом раніше. Однак в січні 2014 року на пропозицію позивача [PERSON] повернути їй спірне домоволодіння, відповідачка [PERSON] категорично відмовилася, після чого 30 січня 2014 року чоловік [PERSON] [PERSON] звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа: приватний нотаріус [PERSON] про визнання домоволодіння №5 по вул. Анрі Барбюса в м. Дніпропетровську спільною сумісною власністю, визнання договору дарування недійсним та скасування державної реєстрації. Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 10.04.2014 року, яке набрало законної сили 16.06.2014 року по справі №206/664/14-ц в задоволенні позовних вимог було відмовлено в повному обсязі. Окрім того, 02.04. 2015 року [PERSON] звернулася з позовом до [PERSON], треті особи: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції про визнання договору дарування недійсним та скасування державної реєстрації права власності, в задоволенні якого було також відмовлено Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 25.06.2015 року. Враховуючи вищенаведені обставини справи, апеляційний суд приходить до висновку, що момент обізнаності про порушення майнового права позивача на домоволодіння необхідно обраховувати саме з січня 2014 року, а не з дати укладення договору чи дати розлучення Відповідачки з сином [PERSON], оскільки оспорюваний правочин щодо єдиного житла [PERSON], який не був виконаний сторонами - не був би укладений взагалі, якщо б не існували зазначені вище тяжкі обставини. Від так, позовну заяву подано [PERSON] в межах строку позовної давності для захисту свого порушеного права, оскільки спір з Відповідачкою, яка відмовилася здійснити зворотню заміну титульного володільця спірного домоволодіння, виник в січні 2014 року, що підтверджується матеріалами справи та не спростовано Відповідачкою. За таких обставин, враховуючи вищевикладене апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення заявлених позовних вимог. Відповідно ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Отже, з відповідача необхідно стягнути на користь позивача судові витрати у розмірі 1433,14 грн.

Outcome: approved