Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-05 00:00:00

24.06.2015 року позивач звернулася з позовом до Публічного акціонерного товариства «ІмексБанк», в якому просила суд стягнути з відповідача на її користь грошові кошти у розмірі 418578,12 гривень, стягнути моральну шкоду у розмірі 1000,00 гривень. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що між нею та Публічним акціонерним товариством «ІмексБанк» (далі-відповідач) було укладено наступні договори: договір №320021317 від 30 грудня 2013 року про приєднання до публічного договору №1 банківського вкладу (депозиту) від 11 жовтня 2013 року, строком на 13 місяців під процентну ставку 22 %річних. Внесено грошові кошти у розмірі 16000,00 гривень; договір №320021324 від 13 січня 2014 року про приєднання до публічного договору №1 банківського вкладу від 20 січня 2014 року строком на 13 місяців під процентну ставку 10% річних. Внесено грошові кошти у розмірі 4825 доларів США; договір №320021393 від 05 березня 2014 року про приєднання до публічного договору №1 банківського вкладу (депозиту) від 20 січня 2014 року строком на 1 місяців під процентну ставку 24 %річних. Внесено грошові кошти у розмірі 65000,00 гривень; договір №320021518 від 03 червня 2014 року про приєднання до публічного договору №1 банківського вкладу (депозиту) від 20 січня 2014 року строком на 13 місяців під процентну ставку 25 %річних. Внесено грошові кошти у розмірі 265000,00 гривень;договір №320021552 від 23 червня 2014 року про приєднання до публічного договору №1 банківського вкладу (депозиту) від 20 січня 2014 року строком на 13 місяців під процентну ставку 25%річних. Внесено грошові кошти у розмірі 140000,00 гривень. Загальна сума вкладів складала 562283,27 гривень. Відповідно до Постанови Правління Національного банку України від 21 травня 2015 року №330 «про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «ІмексБанк» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 27 травня №105 «Про початок процедури ліквідації АТ «ІМЕКСБАНК» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку, згідно з яким було розпочато процедуру ліквідації АТ «ІМЕКСБАНК», про що 29 травня 2015 року було здійснено публікацію у газеті «Голос України». Фондом гарантування вкладів фізичних осіб мені було виплачено відсотки по депозитам, нараховані до 27 січня 2015 року у сумі 20153,81 гривень, а також тіло депозитів по договорам на загальну суму 179846,19 гривень. Разом 200000,00 гривень. Таким чином, кредиторська заборгованість банку складається з невиплаченого тіла депозиту по двом останнім договорам та нарахованих відсотках. Позивач у судове засідання не зявилася, надала заяву про слухання справи за її відсутності, позовні вимоги просила задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечувала. Представник відповідача у судове засідання не зявився, про час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. При викладених обставинах суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача, який сповіщений про розгляд справи належним чином, від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, ухваливши заочне рішення у справі, зі згодою позивача, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України, так як надані матеріали є повними і достатніми для розгляду справи у відсутності відповідача. Відповідно до ст. 225 ЦПК України Київським районним судом м. Одеси була постановлена ухвала про заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Між позивачем [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «ІмексБанк» (далі-відповідач) було укладено наступні договори: Договір №320021317 від 30 грудня 2013 року про приєднання до публічного договору №1 банківського вкладу (депозиту) від 11 жовтня 2013 року, строком на 13 місяців під процентну ставку 22 %річних. Внесено грошові кошти у розмірі 16000,00 гривень; договір №320021324 від 13 січня 2014 року про приєднання до публічного договору №1 банківського вкладу від 20 січня 2014 року строком на 13 місяців під процентну ставку 10% річних. Внесено грошові кошти у розмірі 4825 доларів США; договір №320021393 від 05 березня 2014 року про приєднання до публічного договору №1 банківського вкладу (депозиту) від 20 січня 2014 року строком на 1 місяців під процентну ставку 24 %річних. Внесено грошові кошти у розмірі 65000,00 гривень; договір №320021518 від 03 червня 2014 року про приєднання до публічного договору №1 банківського вкладу (депозиту) від 20 січня 2014 року строком на 13 місяців під процентну ставку 25 %річних. Внесено грошові кошти у розмірі 265000,00 гривень;договір №320021552 від 23 червня 2014 року про приєднання до публічного договору №1 банківського вкладу (депозиту) від 20 січня 2014 року строком на 13 місяців під процентну ставку 25%річних. Внесено грошові кошти у розмірі 140000,00 гривень. На даний час умови договорів відповідачем не виконано, вклади та відсотки не повернуто. В обґрунтування позову, позивачем надано розрахунок заборгованості за договорами вкладу, який суд приймає до матеріалів справи як належний доказ. Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Згідно ч. 2 ст. 1060 ЦК України за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. За правилами ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку не допускається. У відповідності до ч. 1 ст. 1075 ЦК України договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. За правилами ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто. Частиною 2 ст. 530 ЦК України, зокрема, передбачено, що якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Викладені у позові обставини невиконання відповідачем свого обов'язку щодо повернення на вимогу позивача депозитів (грошових коштів) за договорами банківського вкладу свідчать про порушення ним вимог умов договору та ст.526, ч.І ст. 527,ч. 2 ст.530, ч. 2 ст. 1060 ЦК України, що у відповідності до ст. 610 ЦК України є порушенням зобов'язання (неналежне виконання). Діями відповідача порушено право позивача на отримання грошових коштів за зазначеними вище строковими договорами банківських вкладів (депозитів). Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Крім того, позивач просила стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду у розмірі 1000,00 гривень, посилаючись на те, що через не повернення грошових коштів банком, у неї виникли певні проблеми із здоровям. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов в цій частині задоволенню не підлягає, оскільки згідно з Постановою Пленуму ВСУ від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» та ст.23 ЦК України розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в границях заявлених вимог залежно від характеру й обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача й інших обставин (характеру й тривалості страждань, стану здоров'я потерпілого, ваги заподіяної травми, наслідків тілесних ушкоджень, істотність змушених змін у його життєвих і виробничих відносин, намірів з якими діяла особа, що спричинила шкоду). Позивач не надав суду жодних доказів того, що саме діями відповідача йому було спричинено моральних страждань, не зазначив, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується, а тому суд вважає, що вимоги про стягнення моральної шкоди не підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи те, що позивача було звільнено від сплати судових витрат, судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: partial