Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-12 00:00:00

24.04.2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про відшкодування моральної та майнової шкоди до Управління державної казначейської служби України, Управління ДВС ГУЮ у м. Києві, ВДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві. 25.04.2017 року ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Шумко А.В. заяву залишено без руху. 26.05.2017 року ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Шумко А.В. заяву повернуто позивачу. 26.10.2017 року ухвалою Апеляційного суду м. Києва ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 26.05.2017 року скасовано, питання про відкриття провадження передано на новий розгляд до суду першої інстанції. 09.11.2017 року суддею Голосіївського районного суду м. Києва Мирошниченко О.В. постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі. 19.01.2018 року ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва провадження у цивільній справі закрито. 14.05.2018 року постановою Апеляційного суду м. Києва ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 19.01.2018 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. За даними протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 18.05.2018 року, справу передано до провадження судді Голосіївського районного суду м. Києва Мирошниченко О.В. Розпорядженням керівника апарату суду Вернигори Л.В. № 1038 від 18.05.2018 року призначено повторний автоматизований розподіл судової справи у зв`язку із закінченням п`ятирічного строку повноважень судді Голосіївського районного суду м. Києва Мирошниченко О.В. За даними протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.05.2018 року, справу передано до провадження судді Голосіївського районного суду м. Києва Плахотнюк К.Г. 18.05.2018 року суддею Голосіївського районного суду м. Києва Плахотнюк К.Г. постановлено ухвалу про прийняття справи до свого провадження та призначено підготовче судове засідання. 16.04.2019 року Голосіївським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду. В обґрунтування заявлених позовних вимог, позивачем зазначено, що рішенням Галицького районного суду м. Львова від 02.04.2012 року, що набрало законної сили, стягнуто з кредитної спілки «Либідь» на його користь 23 953,53 грн. заборгованості за договорами депозитного вкладу. Виконавчий лист від 17.04.2012 року № 2-851/11 на виконання зазначеного рішення суду було направлено до ВДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві. У зв`язку з тим, що виконавчі дії з примусового виконання зазначеного рішення суду державними виконавцями належним чином не проводились, він звернувся зі скаргою до суду. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 23.04.2014 року, що набрала законної сили, визнано неправомірними дії державного виконавця ВДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві Красуцької Г.Ю. при виконанні ВП № 3495928; визнано неправомірними дії головного державного виконавця ВДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві Чергадзе Н.О. при виконанні ВП № 33689172; визнано неправомірною бездіяльність ДВС ГУЮ у м. Києві по виконанню рішення Галицького районного суду м. Львова від 02.04.2012 року щодо несвоєчасного скерування за належністю виконавчого листа № 2-851/11 виданого 17.04.2012 року для виконання; визнано незаконною та скасовано постанову ВП № 34959128 державного виконавця ВДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві Красуцької Г.Ю. від 11.03.2013 року про закінчення виконавчого провадження; визнано незаконною та скасовано постанову ВП № 33689172 головного державного виконавця ВДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві Чергадзе Н.О. від 07.08.2012 року про відмову у відкритті виконавчого провадження. Позивач вказував, що незважаючи на визнання дій державних виконавців неправомірними рішення суду від 02.04.2012 року до цього часу не виконано, чим порушено його права та завдано йому матеріальної (майнової) і моральної шкоди. Вказував, що майнова шкода складається із 42 444, 33 грн. недоотриманих процентів згідно депозитного договору № 71/2008ЛФ від 18.06.2008 року; 26 061, 44 грн. інфляційних втрат від знецінення грошової одиниці; 43 041, 97 грн. упущеної вигоди, всього 111 547, 74 грн. Моральну шкоду він оцінював у розмірі 193 384, 00 грн., зазначаючи, що неправомірними діями посадових осіб державного органу він зазнав і зазнає моральних страждань, порушені його нормальні життєві зв`язки. Посилаючись на викладене та з урахуванням неодноразово уточнених позовних вимог, просив суд стягнути з Державного бюджету України, шляхом списання ДКС України коштів з єдиного казначейського рахунку для відшкодування завданої йому матеріальної шкоди у розмірі 111 547 грн. та моральної шкоди у розмірі 193 384,00 грн., а також стягнути з відповідачів усі понесені ним судові витрати у виді компенсації за відрив від звичайних занять у розмірі 9 041, 50 грн. У судовому засіданні 13.12.2019 року сторони відсутні. Позивач [PERSON] звернувся до суду з клопотанням про розгляд справи за його відсутності, зазначивши, що заявлені позовні вимоги з урахуванням уточнень підтримує у повному обсязі, просить задовольнити позов. ВДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві заперечували проти задоволення заявлених позовних вимог, посилаючись на їх необґрунтованість, просили відмовити у задоволенні позову повністю. Управління державної казначейської служби України направили на адресу суду відзив на позов, відповідно до змісту якого позовні вимоги [PERSON] не визнали, просили відмовити у задоволенні позову. Управління ДВС ГУЮ у м. Києві, явку свого представника у судове засідання не забезпечили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, з будь-якими клопотаннями до суду не зверталися. Врахувавши думку позивача, відповідачів ВДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві та Управління державної казначейської служби України, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення заявлених позовних вимог з огляду на наступне. Судом встановлено, що рішенням Галицького районного суду м. Львова від 02.04.2012 року, що набрало законної сили, стягнуто з кредитної спілки «Либідь» на користь [PERSON] 23 953,53 грн. заборгованості за договорами депозитного вкладу. Виконавчий лист від 17.04.2012 року № 2-851/11 на виконання зазначеного рішення суду було направлено до ВДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві. У зв`язку з тим, що виконавчі дії з примусового виконання зазначеного рішення суду державними виконавцями належним чином не проводились, позивач [PERSON] звернувся зі скаргою до суду. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 23.04.2014 року, що набрала законної сили, визнано неправомірними дії державного виконавця ВДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві Красуцької Г.Ю. при виконанні ВП № 3495928; визнано неправомірними дії головного державного виконавця ВДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві Чергадзе Н.О. при виконанні ВП № 33689172; визнано неправомірною бездіяльність ДВС ГУЮ у м. Києві по виконанню рішення Галицького районного суду м. Львова від 02.04.2012 року щодо несвоєчасного скерування за належністю виконавчого листа № 2-851/11 виданого 17.04.2012 року для виконання; визнано незаконною та скасовано постанову ВП № 34959128 державного виконавця ВДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві Красуцької Г.Ю. від 11.03.2013 року про закінчення виконавчого провадження; визнано незаконною та скасовано постанову ВП № 33689172 головного державного виконавця ВДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві Чергадзе Н.О. від 07.08.2012 року про відмову у відкритті виконавчого провадження. Згідно зі статтею 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. За змістом статті 1174 ЦК України обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної виконавчої служби, його посадовими або службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про державну виконавчу службу» та Закону України «Про виконавче провадження». Відповідно до частини 3 статті 11 Закону України «Про державну виконавчу службу», чинного на час вчинення виконавчих дій, шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави. Частиною 2 статті 87 Закону України «Про виконавче провадження», чинного на час вчинення виконавчих дій, визначено, що збитки, завдані державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час проведення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, встановленому законом. Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби, інші докази. Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби. Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права. Статтею 6 Конвенції передбачено право на справедливий суд. Тривале невиконання рішень, постановлених національними судами є системною проблемою України, яка констатована у декількох рішеннях Європейського суду з прав людини. Європейський суд з прав людини в пункті 40 рішення у справі «Горнсбі проти Греції» зазначив, що право на суд було б ілюзорним, якби національна правова система договірної держави допускала невиконання остаточного та обов`язкового судового рішення на шкоду одній зі сторін. Якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс (рішення у справі «Піалопулос та інші проти Греції»). Так, у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (Yuriy Nikolayevich Ivanov v. Ukraine) (заява № 40450/04, рішення від 15 жовтня 2009 року), Європейський суд з прав людини констатував порушення пункту 1 статті 6, статті 13 Конвенції та статті 1 Першого протоколу та вказав, що зазначені вище порушення є наслідком несумісної з положеннями Конвенції практики, яка полягає в систематичному невиконанні державою-відповідачем рішень національних судів, за виконання яких вона несе відповідальність і у зв`язку з якими сторони, права яких порушені, не мають ефективних засобів юридичного захисту. Рішення Європейського суду з прав людини від 12 жовтня 2017 року у справі № 46852/13 «Бурмич та інші проти України» є продовженням пілотного рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України». У цьому рішенні Європейський суд з прав людини зазначив, що в рамках процедури пілотного рішення одним із найважливіших завдань є спонукання держави-відповідача до запровадження засобу юридичного захисту для всіх потерпілих від системного порушення, а відповідальність за надання відшкодування обов`язково покладатиметься на національні органи влади. Згідно із статтею 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Вказана стаття регулює загальні підстави для відшкодування шкоди в рамках позадоговірних (деліктних) зобов`язань. Юридичною підставою позадоговірної відповідальності є склад цивільного правопорушення, елементами якого є: шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою, вина. Відсутність хоча б одного з цих же елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що законом не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен доказати факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір. Із наведеного вище вбачається, що шкода є другою неодмінною умовою цивільно-правової відповідальності. Під шкодою розуміють зменшення або втрату (загибель) певного особистого чи майнового блага. Залежно від об`єкта правопорушення розрізняють майнову або немайнову (моральну) шкоду. Грошовий вираз майнової шкоди ще називають збитками. Відповідно до статті 22 ЦК України, збитками є: 1) втрати, яких зазнала особа у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Отже, відшкодування збитків - це відновлення майнового стану учасника правовідносин за рахунок іншого суб`єкта - правопорушника. Щоб стягнути зазнані збитки, потерпіла особа має довести їх наявність і розмір. За правилами ч. 1 ст. 76, ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди є правопорушення, що включає такі складові елементи як шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Разом з тим, визначаючи розмір майнової шкоди, позивач вказував на те, що він становить 111 547, 74 грн., що складає: 42 444, 33 грн. недоотриманих процентів згідно депозитного договору № 71/2008ЛФ від 18.06.2008 року; 26 061, 44 грн. інфляційних втрат від знецінення грошової одиниці; 43 041, 97 грн. упущеної вигоди, всього 111 547, 74 грн. Однак позивач не надав доказів того, що зазначена ним сума коштів є розміром шкоди чи збитками, яких він зазнав, оскільки матеріалами справи не встановлено, що через незаконні дії державних виконавців він безповоротно втратив можливість стягнути з боржника заборгованість за рішенням суду, а відповідач ВДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві у своїх запереченнях зазначає, що процес виконання рішення суду триває. Щодо позовних вимог стосовно відшкодування моральної шкоди слід зазначити, що відповідно до положень ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Тобто, підставою для цивільної-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає такі складові елементи як шкода, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Однак, обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову в частині відшкодування моральної шкоди, зокрема щодо заподіяння посадовими особами ВДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві моральної шкоди, протиправності дій останніх та наявності причинного зв`язку між шкодою заподіяною позивачу і протиправними діяннями ВДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах. З огляду на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову не знайшли свого підтвердження, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed