Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-11 00:00:00

22 вересня 2014 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просить: - визнати договір дарування квартири [ADDRESS] від 12 травня 2011 року, посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу [PERSON], удаваним та визнати його договором купівлі-продажу; - визнати за [PERSON] право на 1/2 частку квартири [ADDRESS]. Свої позовні вимоги мотивує тим, що у 2011 році сторонами по справі за спільні кошти була придбана однокімнатна квартира [ADDRESS]. У серпні 2014 року [PERSON] дізнався, що спірна квартира була передана у власність [PERSON] на підставі договору дарування від 12.05.2011, замість договору купівлі-продажу. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив його задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача заперечував проти задоволення позову. Заслухавши поясненняпредставників сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову. У судовому засіданні встановлено, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі від 20 серпня 1994 року, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] (а.с. 11). 12 травня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування квартири, відповідно до якого остання прийняла у дар квартиру зі всіма зручностями [ADDRESS] (а.с. 7-8). Згідно з п. 5 вказаного договору дарування, на час його підписання, сторони підтверджували, що їх волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому. Відповідно до п. 6 договору дарування, сторони свідчили, що у тексті цього договору зафіксовано усі істотні умови, що стосуються дарування будинку. Будь-які попередні домовленості, які мали місце до укладення цього договору і не відображені у його тексті, не мають правового значення. Також сторонам було роз'яснено зміст статей 229-235 та 717,721, 727, 728 Цивільного кодексу України, статті 65 Сімейного кодексу України на час підписання цього договору (п. 11 договору). Відповідно до змісту ст. 235 ЦК України,удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд вважає, що в даному випадку відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 235 Цивільного кодексу України, оскільки при укладені зазначеного договору дарування сторонам було роз'яснено зміст статей 229-235, 717,721, 727, 728 Цивільного кодексу України в редакції, чинній на час підписання цього договору. Вимоги законодавства про нотаріальне посвідчення договору сторонами були дотримані, їх волевиявлення на укладення та підписання цього договору були вільними та відповідали їх внутрішній волі. Зміст та форма вказаного договору дарування не суперечить Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства та моральним засадам суспільства. Позивачем, всупереч приписам статті 60 ЦПК України, не представлені суду належні та допустимі докази, які б підтверджували, що вказаний договір дарування на час його укладення приховував інший правочин, а саме договір купівлі-продажу квартири № 11, що знаходиться в м. Чернігові по вул. Космонавтів, 8. Відповідно до ч. 1 статті 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно з ч. 1 статті 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За таких обставин, враховуючи відсутність в матеріалах справи доказів укладення [PERSON] та [PERSON] договору дарування з метою приховання договору купівлі-продажу, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання правочину удаваним. У зв'язку з цим, не підлягають задоволенню і позовні вимоги про визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частку спірної квартири, оскільки в силу положень ст. 57 Сімейного кодексу України, вона є особистою приватною власністю [PERSON]

Outcome: dismissed