Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-10 00:00:00

23.10.2018 року [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом, мотивуючи його тим, що з 18.04.2008 року по 17.02.2010 року перебувала в шлюбі з відповідачем, сторони мають спільну дитину [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу сторони проживають окремо, дитина проживає з матірю. На даний час позивач проживає сімєю з другим чоловіком [PERSON], їх спільною молодшою донькою [PERSON] та старшою донькою [PERSON] В сімї гарні стосунки, старша дитина ставиться до другого чоловіка матері як до батька, хоч і знає про існування свого біологічного батька. Позивач вказує, що відповідач як біологічний батько не цікавиться дитиною, ухиляється від сплати аліментів, та вироком суду від 16.04.2013 року був визнаний винний у вчиненні злочину за ч. 1 ст. 164 КК України (умисне ухилення від сплати аліментів). Вирок не вплинув на свідомість відповідача, заборгованість по аліментам накопичувалась, і лише у серпні 2018 року основна сума заборгованості 35762 грн. була погашена братом відповідача завдяки активним діям державної виконавчої служби. Позивач вказує, що відповідач характеризується з негативної сторони, зловживає спиртними напоями, притягувався до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 296 КК України. Позивач вважає, що за таких умов місце проживання дитини необхідно визначити з нею матірю дитини, оскільки виключно вона займається донькою. Представник позивача подав заяву про розгляд справи у відсутність позивача та представника. Підтримує позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не зявився, будь-яких заяв не подавав, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином за зареєстрованим місцем проживання (а.с.17, 29). Третя особа, служба у справах дітей Сумської міської ради направила до суду висновок про визначення місця проживання малолітньої [PERSON], в якому вважає за можливе визначити місце проживання дитини разом з матірю [PERSON] (а.с. 34-35). Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що сторони перебували в шлюбі з 18.04.2008 року по 17.02.2010 року. Сторони мають спільну дитину [PERSON], [INFO] (а.с.6). Дитина зареєстрована за місцем реєстрації матері: м. Суми вул. Токарівська, 7, корп. 9 (а.с.7). Як вбачається з позову, і дана обставина підтверджена висновком служби у справах дітей, батьки дитини проживають окремо один від одного, а дитина проживає з матірю (позивачкою), вітчимом та меншою сестрою (а.с.7, 34). Службою у справах дітей Сумської міської ради з урахуванням всіх обставин справи було надано висновок про визначення місця проживання дитини, де служба зазначила, що на час проведення спеціалістом служби обстеження умов проживання позивачки за адресою реєстрації проживають позивачка [PERSON], донька [PERSON], чоловік позивачки [PERSON], донька [PERSON], батьки позивачки [PERSON], [PERSON] Зазначено, що будинок належить батькам позивачки, створені всі умови для проживання дітей (а.с.34). У висновку вказано, що спеціаліст служби у справах дітей неодноразово телефонував батьку дитини відповідачу [PERSON], одна конструктивно поспілкуватись не вдалось. Відповідач постійно говорив нецензурною лексикою, висловлював погрози в сторону позивачки, склалось враження, що він перебував у стані алкогольного або наркотичного спяніння. Відповідач повідомив, що він не заперечує, щоб його донька [PERSON] проживала з матірю, однак для подальшого обговорення цього питання до служби у справах дітей не зявився. По місцю проживання відповідача двері ніхто не відчинив (а.с.34-35). Згідно пояснень матері дитини, яка вона надавала представнику служби у справах дітей, з 2017 року дитина [PERSON] проживала з сімєю в Польщі в м. Кошалин, має дозвіл на проживання (побутову карту). Влітку 2018 року родина не змогла виїхати до початку навчального року в Польщу, як планувала, через те, що батько [PERSON] відповідач [PERSON] не надав дозвіл на виїзд дитини за кордон. Зі слів матері дитини, відповідач [PERSON] не приймає участі у житті дитини, не намагається спілкуватися з донькою, та шантажує позивачку тим, що дозвіл на виїзд дитини за кордон він надасть лише в тому випадку, якщо позивачка відмовиться від заборгованості по аліментам на дитину (а.с.34). Пізніше мати дитини повідомила представника служби, що 28.11.2018 року відповідач надав дозвіл на виїзд дитини за кордон і вся родина повертається до Польщі (а.с.34, зворот). Як вбачається з характеристики, наданої ДОП Сумського ВП ГУНП в Сумській області, [PERSON] характеризується з негативної сторони, вживає спиртні напої, раніше притягувався до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 296 КК України та перебував у державному розшуку в звязку з ухиленням від виконання вироку суду. На [PERSON] неодноразово надходили скарги від колишньої дружини щодо несплати аліментів, і він потрапляв у поле зору працівників поліції з приводу незаконного зберігання наркотичних засобів (а.с.8). Згідно розрахунку заборгованості, наданого державним виконавцем, заборгованість по аліментам у боржника [PERSON] станом на 01.09.2018 року становила 41522,50 грн. (а.с.9). Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. За частинами першою, другою статті 161 цього Кодексу якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Так, під час розгляду справи судом встановлено, що мати має постійне місце проживання як в Україні, так і в Польщі, постійне місце роботи та джерело існування, вона створила всі умови для проживання, виховання та розвитку дитини, що підтверджується висновком служби у справах дітей (а.с.34-35). Водночас будь-яких даних про те, що батько дитини [PERSON] може створити всі умови для проживання, утримання, виховання та розвитку дитини суду не надано, крім того, суд звертає уваги на негативну характеристику відповідача. Суд зауважує, що статтею 32 Конституції України передбачено, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Сімейне життя - це особисті майнові та немайнові відносини між подружжям, іншими членами сім'ї, яке здійснюється на засадах, визначених у СК: кожна особа має право на повагу до свого сімейного життя (частина четверта статті 4); ніхто не може зазнавати втручання\~\~ в його\~\~сімейне життя, крім випадків,\~\~ встановлених Конституцією України (частина п'ята статті 5); регулювання сімейних відносин\~\~здійснюється\~з\~урахуванням\~\~права на таємницю особистого життя їх учасників, їхнього права на особисту свободу та недопустимості свавільного втручання у сімейне життя (частина четверта статті 7) та інше. Неможливо визначити абсолютно всі види поведінки фізичної особи у сферах особистого та сімейного життя, оскільки особисті та сімейні права є частиною природних прав людини, які не є вичерпними‚ і реалізуються в різноманітних і динамічних відносинах майнового та немайнового характеру, стосунках, явищах, подіях тощо. Право на приватне та сімейне життя є засадничою цінністю, необхідною для повного розквіту людини в демократичному суспільстві, та розглядається як право фізичної особи на автономне буття незалежно від держави, органів місцевого самоврядування, юридичних і фізичних осіб (п. 3.1 рішення Конституційного\~\~Суду\~\~України\~\~від\~\~20\~\~січня\~\~2012 року № 2-рп/2012). Для суду є безспірним, що в даних правовідносинах при вирішенні питання про визначення місця проживання дитини з одним з батьків відбувається втручання в право сторін та їх дитини на сімейне життя, яке не є абсолютним і може бути обмеженим в порядку передбаченому Конституцією України. Суд з розумінням ставиться до права на повагу до сімейного і приватного життя як позивача, так і відповідача, однак в даному випадку обовязком суду є дослідження питання щодо забезпечення прав неповнолітніх дітей не розлучатися з батьками і врахування при цьому «найкращих інтересів дитини». У даній ситуації суд, уважно дослідивши доводи та аргументи позивача, та дослідивши докази, керується принципом найкращих інтересів дитини, який визначений у пункті 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, згідно якому в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Цей принцип розкритий у Зауваженнях загального порядку № 14 (2013) Комітету ООН з прав дитини (про право дитини на приділення першочергової уваги якнайкращому забезпеченню її інтересів), де сформульовані такі підходи: «Найкраще забезпечення інтересів дитини» - це право, принцип і правило процедури, які засновані на оцінці всіх елементів, що відображають інтереси дитини або дітей, в конкретних обставинах. При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини з метою прийняття рішення про застосування тієї чи іншої конкретної міри належить діяти в наступному порядку: При цьому суд бере до уваги, що весь час дитина проживала з матірю, звикла до свого місця проживання, сімї та кола спілкування. Відповідач батько дитини [PERSON] двічі належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, однак до суду не зявився, будь-яких пояснень не надав, відзиву на позов не надав, що свідчить про його байдуже ставлення до питання визначення місця проживання його доньки. Вказана обставина щодо байдужості батька до питань, що стосуються життя його доньки, також підтверджується і висновком служби у справах дітей, з якого вбачається, що [PERSON] відмовився конструктивно спілкуватися з представником служби у справах дітей, а на запрошення до служби не зявився (а.с.34-35). Тому,\~з урахуванням\~всіх вищевказаних\~обставин справи,\~маючи на\~меті перш\~за все\~захист інтересів\~дитини,\~суд вважає\~необхідним визначити\~місце проживання\~[PERSON],\~[INFO], разом з матірю [PERSON]. Згідно ст. 141 ЦПК України, в звязку із задоволенням позову, з відповідача на користь позивач а підлягають стягненню понесені та документально підтверджені позивачем судові витрати: судовий збір у сумі 704,80 грн.

Outcome: approved