Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-31 00:00:00

22 січня 2018 року позивачка звернулася до суду з позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області про поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтувала тим, що від квітня 2008 року вона працювала у відповідача (останнім часом - на посаді головного спеціаліста). 29.12.2017 року її було звільнено у зв'язку із скороченням штату. Своє звільнення позивачка вважає незаконним, оскільки воно не погоджувалося з профспілковим комітетом у встановленому законом порядку. Відповідач порушив законодавство щодо надання можливості позивачці зайняти вакантні посади, а сама вона не була попереджена про наступне вивільнення, оскільки таке попередження містило відомості лише про можливе майбутнє звільнення. Крім того, позивачку було звільнено до закінчення двомісячного строку від моменту вручення попередження. Викладені обставини стали причиною звернення позивачки до суду з позовом (з урахуванням уточнень) про поновлення її на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу від 29.12.2017 року по день ухвалення судом рішення (т. 1 а.с.а.с. 1 - 6, 54, 71 - 79, 240 - 248). 26 березня 2018 року ухвалою суду до участі у справі в якості третьої особи було залучено Дніпропетровську обласну професійну спілку працівників соціальної сфери. У судовому засіданні позивачка, її представник підтримали позовні вимоги у повному обсязі, пояснивши, що від 25.04.2008 року позивачка працювала у відповідача на різних посадах (останнім часом - на посаді головного спеціаліста). 29.12.2017 року її було звільнено у зв'язку із скороченням штату. Звільнення не було погоджено з профспілковим комітетом у встановленому законом порядку, оскільки на таке засідання її не запрошували, а само засідання не відбулося. Відповідач порушив законодавство щодо надання можливості позивачці зайняти вакантні посади, а сама вона не була попереджена про наступне вивільнення, оскільки таке попередження містило відомості лише про можливе майбутнє звільнення. Крім того, позивачку було звільнено до закінчення двомісячного строку від моменту вручення попередження. Відповідь на відзив подано 16.04.2018 року (т. 1 а.с.а.с. 182 - 188). Представниця відповідача у судовому засіданні заперечувала проти позову, пояснивши, що звільнення було погоджено з профспілковим комітетом, і засідання відбулося, про що свідчить відповідний протокол. Вакантні посади не були запропоновані, оскільки на час звільнення їх не існувало. Попередження містило відомості лише про можливе майбутнє звільнення, оскільки на момент такого попередження не було відомо, кого саме буде звільнено. Відзив на позов подано 05.04.2018 року. Заперечення щодо відповіді на відзив подано 20.04.2018 року (т. 1 а.с.а.с. 121 - 133, 201 - 207). Представник третьої особи до суду не з'явився, був повідомлений належним чином. Заслухавши пояснення позивачки, представників сторін, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позов необхідно задовольнити з таких підстав. Судом було встановлено, що позивачка від 25.04.2008 року працювала у системі органів Фонду соціального страхування України на різних посадах. 01.08.2017 року позивачка на підставі наказу від 28.07.2017 року №250-к була прийнята на посаду головного спеціаліста сектору по Соборному-Центральному районам відділу по роботі із страхувальниками та застрахованими особами Шевченківського-Чечелівського, Соборного-Центрального, Новокодацького районів Правобережного відділення м. Дніпра Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області (т. 1 а.с.а.с. 7 - 14, 171). 30 жовтня 2017 року позивачці було вручено попередження про зміни в організації виробництва і праці, зміни істотних умов праці, системи оплати та стимулювання праці, розміру посадового окладу, найменування посади, які вступлять в дію 01.01.2018 року, та про можливе майбутнє звільнення (т. 1 а.с. 15). 08 грудня 2017 року відповідачембуло видано наказ №375 про скорочення від 01.01.2018 року загальної чисельності працівників (т. 1 а.с.а.с. 147, 148). 19 грудня 2017 року відповідач звернувся до третьої особи з поданням про надання згоди на розірвання трудового договору, у тому числі, з позивачкою (т. 1 а.с. 154). 21 грудня 2017 року голова Дніпропетровської обласної професійної спілки працівників соціальної сфери одноосібно склала протокол про надання згоди на звільнення позивачки (т. 1 а.с. 156). Того ж дня відповідачембуло видано наказ №642-к про звільнення позивачки за пунктом 1 статті 40 КЗпП у зв'язку скороченням штату працівників від 29.12.2017 року (т. 1 а.с. 16). Відповідно до частини третьої статті 22 Закону України від 15.09.1999 року №1045-XIV«Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» у разі, якщо роботодавець планує звільнення працівників з причин економічного, технологічного, структурного чи аналогічного характеру або у зв'язку з ліквідацією, реорганізацією, зміною форми власності підприємства, установи, організації, він повинен завчасно, не пізніше як за три місяці до намічуваних звільнень надати первинним профспілковим організаціям інформацію щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини наступних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також провести консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом'якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень. Згідно з частиною першою статті 43 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП) розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2 - 5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Матеріали справи свідчать про те, що відповідач не дотримався приведених норм, оскільки протокол первинної профспілкової організації від 21.12.2017 року було складено не за результатами проведеного третьою особою засідання та відповідного обговорення, а одноособово керівником третьої особи без виклику позивачки, про свідчать її показання у суді в якості свідка. При цьому суд, безумовно, бере до уваги той факт, що позивачка від 2008 року була членом Дніпропетровської обласної професійної спілки працівників соціальної сфери (т. 1 а.с. 80). У відповідності з частиною першою статті 492 КЗпП про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Аналіз диспозиції приведеної норми свідчить про те, що згадане у ній попередження вручається працівникові не пізніше двох календарних місяців, що передують дню звільнення, і має містити чітку, зрозумілу інформацію, викладену у категоричній формі, у тому числі про дату звільнення. Суд встановив, що попередження, вручене позивачці 30.10.2017 року, вказаним критеріям не відповідало, оскільки у ньому йшлося лише про можливе майбутнє звільнення. Крім того, позивачку було звільнено 29.12.2017 року, тобто до закінчення двохмісячного строку, визначеного частиною першою статті 492 КЗпП. При цьому юридично значущим є той факт, що позивачку було попереджено про майбутнє звільнення до видання відповідачем наказу від 08.12.2017 року №375 про скорочення загальної чисельності працівників. За правилами, встановленими частиною п'ятою статті 43 Конституції України, громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Частиною першою статті 235 КЗпП визначено, що у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Таким чином, суд доходить висновку про те, що, оскільки звільнення позивачки із займаної посади було здійснено з порушенням вимог закону, її має бути поновлено на роботі. За змістом частин першої, шостої статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП при постановленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно ухвалює рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Таким чином, суд вважає, що за час вимушеного прогулу за період від 29.12.2017 року по 01.08.2018 року з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню середня заробітна плата в сумі 81 098,62 грн. Розрахунок середнього заробітку проведено судом у відповідності з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (далі - Порядок). Згідно з абзацом третім пункту 2 вказаної норми, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, які передували події, з якою пов'язана відповідна виплата. У відповідності з абзацом першим пункту 8 Порядку обчислення виплат провадиться шляхом множення середньоденного (погодинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (погодинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочих днів на число відпрацьованих робочих днів. Заробітна плата позивачки за два фактично відпрацьованих місяці, що передували звільненню (листопад, грудень), складає 23 329,63 грн. (т. 1 а.с. 221). Кількість робочих днів за два фактично відпрацьованих місяці склала 42. Таким чином, середньоденна заробітна плата позивача складає: 23 329,63 ? 42 = 555,47 грн./день. Визначаючи кількість робочих днів за розрахунковий період, суд виходить з таких даних. Кількість робочих днів, належних оплаті за час вимушеного прогулу за період від 29.12.2017 року по 01.08.2018 року, складає 146. Відтак, сума середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу позивачки складає: 146 х 555,47 = 81 098,62 грн. (з утриманням з цих сум обов'язкових платежів і зборів). У порядку статті 141 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) з відповідача на користь держави підлягає стягненню компенсація судових витрат у сумі 1 515,78 грн. Крім того, відповідно до статті 430 ЦПК суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення у частині поновлення позивачки на роботі та присудження позивачці середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу у межах одного місяця в сумі 11 585,52 грн.

Outcome: approved