Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-16 00:00:00

22.09.2015 року [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом до [PERSON] Мотивуючи позовні вимоги, зазначила, що перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 25.05.2012 року. Від шлюбу вона та відповідач мають неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], які проживають разом з нею. Рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 14.03.2012 року стягнуто з [PERSON] на її користь аліменти на утримання дітей [PERSON], [PERSON], [PERSON] в розмірі 1/4 доходу відповідача, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму на кожну дитину щомісячно, починаючи з 22.02.2012 року і до їх повноліття. 21.03.2012 року ВДВС Жмеринського міжміського управління юстиції відкрито виконавче провадження за її заявою про стягнення аліментів з відповідача. Відповідач працює на ВП Жмеринської дистанції сигналізації та звязку, де отримує значну заробітну плату. З 08.04.2014 року вона перебуває у шлюбі з [PERSON] 11.02.2014 року у неї та [PERSON] народився син [PERSON] Вона не працює, перебуває у відпустці по догляду за дитиною, виховує четверо неповнолітніх дітей. Останні роки з відповідача утримуються аліменти на дітей у мінімальному розмірі по 30% прожиткового мінімуму, а всього 1005 грн. щомісячно на трьох дітей. Цих коштів недостатньо для утримання трьох неповнолітніх дітей, оскільки дочка [PERSON] навчається у школі, відвідує гуртки, сини [PERSON] та [PERSON] ходять до дитячого садочка, за що вона теж сплачує кошти. Відповідач стабільно отримує заробітну плату приблизно у розмірі 5000 грн., його матеріальний стан значно покращився, проте добровільно матеріальної допомоги на дітей він не надає, хоч має можливість сплачувати аліменти у більшому розмірі. Просить збільшити розмір аліментів, що стягуються з відповідача [PERSON] за рішенням Шаргородського районного суду від 14.03.2012 року на її користь на утримання дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], визначивши їх у розмірі 1/2 частини заробітної плати (доходу) відповідача щомісячно, до досягнення дітьми повноліття, стягнути на її користь судові витрати. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник [PERSON], що діє на підставі довіреності від 17.09.2015 року, підтримали позовні вимоги, зсилаючись на ті самі обставини. Просили збільшити розмір аліментів, що стягуються з відповідача [PERSON] за рішенням Шаргородського районного суду від 14.03.2012 року на користь позивачки на утримання дітей та визначити їх у розмірі 1/2 частини заробітної плати (доходу) відповідача щомісячно, до досягнення дітьми повноліття. Суду пояснили, що відповідач на даний час сплачує щомісячно на користь позивачки на утримання трьох неповнолітніх дітей приблизно 1005 грн. Позивачка не працює, перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення трирічного віку, так як на її утриманні знаходиться син від шлюбу з [PERSON] [PERSON], [INFO], на утримання якого вона отримує соціальну допомогу. Цю соціальну допомогу позивачка вимушена розділяти на утримання всіх дітей. Так як діти підросли, то потреби їх стали більші, внаслідок чого зросли витрати на їх утримання. [PERSON] ходить в школу, відвідує гуртки, молодші діти близнята [PERSON] та [PERSON] часто хворіють, у звязку із цим коштів в сумі 1005 грн., які позивачка отримує від відповідача на утримання дітей, не вистачає. З цих підстав вона не може забезпечити дітям сприятливі умови для проживання, харчування, розвитку, належного медичного забезпечення, хоча докладає до цього великі зусилля, так як розмір аліментів, які сплачує відповідач, приблизно по 300 грн. на кожну дитину, для цього не достатній. Всі ці обставини ставлять її сімю в скрутне матеріальне становище і є підставою для збільшення розміру аліментів. Вважає, що відповідач спроможний сплачувати щомісячно в рахунок аліментів 1/2 частину його заробітку, так як заробіток [PERSON] носить стабільний характер, збільшився в порівнянні з тим, яким він був при винесенні рішення про стягнення з нього аліментів 14.03.2012 року. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали. Суду пояснили, що відповідач не згоден на збільшення розміру аліментів, що стягуються з нього на утримання дітей [PERSON], [PERSON] та [PERSON] за рішенням Шаргородського районного суду від 14.03.2012 року в розмірі 1/4 частки від його доходу, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму на кожну дитину, так як не має змоги сплачувати аліменти в розмірі 1/2 частини його заробітної плати (доходу) щомісячно до досягнення дітьми повноліття. З заробітку відповідача стягуються аліменти в розмірі 30 відсотків прожиткового мінімуму на кожну дитину, що є мінімальною соціальною гарантією. При цьому, з часу стягнення аліментів, матеріальне становище відповідача не покращилося, оскільки в цілому, зарплата не зросла. У певних місяцях зарплата відповідача зросла, проте, це було викликано роботою у вихідні дні, а також значна сума, приблизно 15000 грн. була виплачена відповідачеві при народженні четвертої дитини, що передбачено умовами колективного договору. Позивачкою не надано доказів на підтвердження того, що матеріальне становище відповідача покращилося, навпаки, воно погіршилося, так як він сплачує аліменти на утримання сина від другого шлюбу [PERSON], [INFO], у розмірі 1/4 частини заробітку, а також на утримання дружини [PERSON] в розмірі 1/7 частини заробітку до досягнення сином трирічного віку за рішенням Шаргородського районного суду від 20.11.2015 року. Крім заробітку, відповідач інших доходів не має, в тому числі, не має власного житла, земельної ділянки, транспортного засобу, не веде підсобного господарства. На утриманні відповідача знаходяться батьки. Відповідач, при зверненні позивачки, окрім сплати аліментів, придбав для доньки [PERSON] 2 куртки, шкільну форму, портфель та шкільне приладдя, а для молодших дітей [PERSON] та [PERSON] в дитячий садочок надає овочі. Спільно із своїми батьками відповідач надав позивачці 20000 грн. для придбання житлового будинку, в якому вона могла б проживати з дітьми, проте, підтверджуючих документів він не має. Крім того, суду пояснили, що ч.4 ст.70 ЗУ «Про виконавче провадження» передбачено, що із заробітку боржника не може стягуватися більше 50% заробітку, тоді як при збільшенні розміру аліментів, що стягуються на користь позивачки, ця вимога Закону буде порушена. Просять відмовити в задоволенні позову [PERSON] з двох підстав, а саме: у звязку із тим, що матеріальне становище відповідача не покращилося та у звязку із тим, що суд при визначенні розміру аліментів, які стягуються із відповідача, не може вийти за межі 50% його заробітку. Вирішуючи спір, суд встановив, що позивачка та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі з 17.02.2006 року, який розірвано 25.05.2012 року (а.с.5). На теперішній час позивачка одружена з [PERSON] і при одруженні їй присвоєно прізвище «Анціферова» (а.с.6). Судом встановлено, що позивачка та відповідач мають трьох малолітніх дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с.20-22). Також, судом встановлено, що на утримання неповнолітніх дітей [PERSON], [PERSON] та [PERSON] з відповідача [PERSON] стягнуто аліменти на користь позивачки за рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 14.03.2012 року у розмірі 1/4 доходу відповідача, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму на кожну дитину щомісячно, починаючи з 22.02.2012 року і до їх повноліття. За вказаним рішенням суду 14.03.2012 року видано виконавчий лист (а.с.68-69, 4). Діти сторін проживають з позивачкою, що підтверджується довідкою виконавчого комітету Пеньківської сільської ради Шаргородського району Вінницької області від 17.09.2015 року за № 1374 (а.с.8). Крім того, від шлюбу з [PERSON] позивачка має малолітню дитину [PERSON], [INFO], яка також проживає з нею (а.с.23, 8). Позивачка [PERSON] не працює, так як перебуває у відпустці по догляду за дитиною [PERSON] до досягнення трирічного віку з 21.10.2014 року по 11.08.2017 року, згідно з наказом №57/10 від 20.10.2014 року, що вбачається з довідки, виданої ТОВ «[PERSON] Трейд» 16.09.2015 року (а.с.7). Відповідач заборгованості по аліментах не має, що стверджували сторони в судовому засіданні. Також, судом встановлено, що відповідач фізично здоровий, працездатний, працює електромонтером з ремонту та обслуговування пристроїв сигналізації, централізації та блокування 5 розряду у Жмеринській дистанції сигналізації та звязку, де з його зарплати утримуються аліменти на користь позивачки на утримання дітей [PERSON], [PERSON], [PERSON], що підтверджується довідками про доходи відповідача від 08.10.2015 року та довідками про утримані з його заробітку аліменти (а.с.44-47). За 2014 рік та період з січня по вересень 2015 року з заробітної плати відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] на утримання дітей [PERSON], [PERSON], [PERSON] в середньому утримувалося 1005 грн. аліментів, що вбачається із звітів про здійснені відрахування та виплати та довідок про утримані аліменти від 08.10.2015 року (а.с.10-11, 46-47). При цьому встановлено, що за 2014 рік та з січня по червень 2015 року з заробітної плати відповідача тільки один раз в липні 2014 року стягнуто аліменти в розмірі 1/4 частини від заробітку, відповідно до рішення Шаргородського районного суду від 14.03.2012 року, в решту місяців в розмірі 30% прожиткового мінімуму на кожну дитину, що вбачається із звітів про здійснені відрахування та виплати (а.с.10-11). Крім того, судом встановлено, що матеріальний та сімейний стан позивачки змінився, оскільки [PERSON] одружилася вдруге, народила дитину в другому шлюбі, у звязку із чим не працює і здійснює догляд за дитиною до досягнення трирічного віку. Також, дочка позивачки і відповідача [PERSON] пішла до школи, сини [PERSON] та [PERSON] до дитячого садочка, що визнається сторонами, тому, в силу вимог ч.1 ст.61 ЦПК України, не підлягає доказуванню. Враховуючи наведене, витрати на утримання дітей зросли і не можуть в повній мірі забезпечуватися позивачкою, матеріальний стан якої погіршився, так як остання перебуває у відпустці по догляду за дитиною, у звязку із чим не працює, а також ці витрати в достатній мірі не покриваються за рахунок сплачених відповідачем аліментів, так як судом встановлено, що відповідач реально сплачує на утримання дітей аліменти не в частці, встановленій рішенням суду 1/4 частини від заробітку, а в мінімальному розмірі, встановленому ч.2 ст.182 СК України, тобто в розмірі 30 відсотків прожиткового мінімуму на кожну дитину. Судом досліджено в судовому засіданні матеріали цивільної справи №230/1082/2012 за позовом [PERSON] (тепер [PERSON] ) [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на неповнолітніх дітей, з матеріалів якої вбачається, що при ухваленні рішення Шаргородським районним судом від 14.03.2012 року взято до уваги заробіток відповідача за 2011 рік, який становив в середньому 2521,60 грн. (аркуш №8 цивільної справи №230/1082/2012). Станом на 2015 рік відповідач отримує заробіток в середньому 4680,70 грн., що підтверджується довідкою про доходи за 2015 рік (а.с.45). Таким чином, судом встановлено, що матеріальне становище відповідача змінилося, зокрема, покращилося, враховуючи, що розмір його заробітку зріс приблизно вдвоє. З наведених вище підстав суд вважає такими, що не заслуговують на увагу ствердження відповідача та його представника в судовому засіданні про те, що матеріальне становище відповідача не покращилося, а погіршилося. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно з положеннями ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Крім того, відповідно до положень ч.4 ст.212 ЦПК України, результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Позивачка наполягала на задоволенні позовних вимог про збільшення розміру аліментів на утримання дочки [PERSON] та синів [PERSON] та [PERSON], визначивши в розмірі ? частини заробітної плати (доходу) відповідача щомісячно до досягнення дітьми повноліття, зазначаючи, що несе більшу частину витрат на утримання дітей, ніж відповідач, що ставить її сімю у скрутне матеріальне становище та у нерівні умови. Враховуючи, що усі обставини, які становлять предмет доказування, мають бути підтверджені визначеними у ч.2 ст.57 ЦПК України засобами доказування, суд вважає достовірно встановленими ті факти та обставини, які визнаються обома сторонами та підтверджуються письмовими доказами. Зокрема, що сторони мають трьох спільних неповнолітніх дітей дочку [PERSON] та синів [PERSON] і [PERSON], утримання яких є предметом даного спору і на утримання яких з відповідача [PERSON] стягнуто аліменти за рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 14.03.2012 року; що [PERSON] аліменти на утримання дітей за рішенням суду повинен сплачувати в розмірі 1/4 доходу, проте сплачує не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму на кожну дитину щомісячно, у звязку із чим на позивачку [PERSON], з якою проживають діти, покладено більший обсяг обовязків по утриманню дітей, ніж на відповідача, що ставить сторони у нерівні умови. Зокрема, як встановлено судом, відповідачка не працює, так як перебуває у відпустці по догляду за дитиною сином [PERSON] до досягнення останнім трирічного віку, а її сімя утримується лише за рахунок коштів, що виплачуються державою у виді соціальної допомоги на дитину. Таким чином, судом встановлено, що розмір сплачуваних відповідачем аліментів не достатньо та у неповній мірі забезпечує матеріальне становище дітей сторін [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Встановленим судом фактам відповідають сімейні правовідносини, які регулюються Конституцією України, Сімейним кодексом України, ЗУ «Про охорону дитинства», Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» та Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 року, що ратифікована Постановою ВР України №789-ХІІ від 27.02.1991 року, і є частиною національного законодавства України, Декларацією про права дитини, проголошеною Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року. Так, відповідно до ст.51 Конституції України, батьки зобовязані утримувати дітей до їх повноліття. Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обовязками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Відповідно до ст.52 Конституції України, діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним. Статтею 3 Конвенції про права дитини встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці Конвенції зобовязуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обовязки батьків…, які відповідають за неї за законом… Статтями 18, 27 Конвенції про права дитини встановлено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, як принципове положення, визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою…Проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини (ст.141 СК України). Статтями 180-183, 191, 192 СК України, передбачено, що батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. У разі ухилення батьків від утримання дитини, кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються судом у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. При призначенні розміру аліментів суд враховує стан здоровя та матеріальне становище дитини, стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. Розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоровя когось із них та в інших випадках, передбачених СК України. З аналізу наведених норм вбачається, що одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обовязком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Враховуючи зміст ст.ст.181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у звязку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду позов про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. При цьому, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки ст.192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обовязку батьків утримувати своїх дітей, зокрема, ст.ст.182, 183 СК України. Оскільки позивачкою наведено обставини щодо зміни її матеріального та сімейного стану, зокрема погіршення матеріального стану, а також надано належні та допустимі докази збільшення заробітку відповідача, та, у звязку із цим покращення його матеріального стану, та, враховуючи, що на час ухвалення рішення Шаргородського районного суду від 14.03.2012 року ці обставини не існували, то суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, зокрема, суд вважає, що розмір аліментів, які стягуються з відповідача на користь позивачки слід змінити, визначивши їх у 1/3 частці від заробітку відповідача, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму на кожну дитину, щомісячно. Такий висновок, на думку суду, відповідає фактичним обставинам справи, дослідженим та оціненим судом доказам. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експерта (ч.ч.1, 2 ст.57 ЦПК України). Цивільним процесуальним законодавством України встановлено, що докази у справі повинні бути належними та допустимими. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.ч.1, 2, 3 ст. 58 ЦПК України). Таким чином, під час судового розгляду предметом доказування є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення. Обєктом оцінки судом при ухваленні рішення є як докази (фактичні дані, відомості), так і процесуальні джерела, що їх містять (показання свідків, висновки експертів, тощо). Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 року №2 «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»), при цьому жодна із сторін не була поставлена судом у менш сприятливе становище, порівняно з іншою стороною, на чому наголошується у практиці Європейського суду з прав людини. Так, у п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України», в п.48 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Мала проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом. При ухваленні рішення, суд враховує також і те, що відповідач одружився вдруге з [PERSON] (а.с.40); має від цього шлюбу малолітню дитину сина [PERSON], [INFO] (а.с.41); відповідно до рішення Шаргородського районного суду від 20.11.2015 року у цивільній справі №152/1663/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON], з нього на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] стягнуто аліменти у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а також на утримання дружини до досягнення сином трирічного віку у розмірі 1/7 частини від усіх видів заробітку (а.с.98-99). Стягнення на утримання дружини [PERSON] за означеним рішенням є тимчасовими, так як визначені лише до досягнення сином [PERSON] трирічного віку. При цьому, суд констатує той факт, що вказане рішення набрало законної сили 01.12.2015 року і відповідачем не представлено жодного належного та допустимого доказу, що воно перебуває на стадії примусового виконання і що з його заробітку стягуються аліменти за вказаним рішенням суду. Також, суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що позов про стягнення аліментів дружина відповідача [PERSON] [PERSON], з якою останній проживає однією сімєю, подала до суду 12.10.2015 року (а.с.48-49), тобто тоді, коли у справі, яка розглядається, вже було призначено судове засідання (а.с.16). До того ж, суд констатує той факт, що за рішенням Шаргородського районного суду від 20.11.2015 року у справі №152/1546/15-ц на користь однієї дитини відповідача [PERSON], [INFO], стягнуто аліменти у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку відповідача, тоді як на утримання трьох дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] також стягнуто за рішенням суду, яке виконується в примусовому порядку, 1/4 частину заробітку відповідача. Тобто діти відповідача [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] перебувають у менш сприятливому становищі, ніж дитина відповідача [PERSON], [INFO]. Тому, при збільшенні розміру аліментів, які стягуються з відповідача на утримання дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], з 1/4 частини від заробітку (доходу) до 1/3 частини його заробітку (доходу), виходить також із захисту інтересів дітей, забезпечення одержання ними коштів, необхідних для їх життєдіяльності та належного рівня, життя. При складанні часток від заробітку відповідача, що мають стягуватися із нього при зміні розміру аліментів, та з врахуванням тієї частки заробітку, що стягнута в рахунок аліментів за рішенням суду від 20.11.2015 року, вбачається, що максимальний розмір відрахувань із заробітної плати [PERSON] може бути більшим пятдесяти процентів заробітної плати, що, у випадку звернення [PERSON] із виконавчим документом про стягнення аліментів на утримання сина [PERSON], призведе до порушень вимог ч.2 ст.128 КЗпП України, якою встановлено, що при відрахуванні заробітної плати за кількома виконавчими документами за працівником у всякому разі повинно бути збережено пятдесят процентів заробітку. При цьому, суд звертає увагу на те, що згідно з п.6 ч.1 ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. При вирішенні даного спору суд враховує, що одним із проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Ця позиція суду ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року №15-рп/2004 у справі №1-33/2004. До того ж, відповідачем не представлено належних та допустимих доказів, що з його заробітку вже здійснюються відрахування на користь [PERSON] по виконавчих документах про стягнення аліментів на утримання сина [PERSON], тобто що його право на отримання пятдесяти процентів заробітку вже порушено судом. При цьому судом до початку розгляду по суті цієї справи розяснювалося право подати зустрічний позов, яким він не скористався. Також, під час розгляду справи по суті судом розяснено відповідачеві, що у випадку звернення [PERSON] із виконавчим документом про стягнення із його заробітку аліментів на утримання сина [PERSON] і порушення у звязку із цим його прав, він може захистити свої права, звернувшись до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про зменшення розміру аліментів, з метою як захистити свої права, так і з метою урівноважити становище всіх своїх дітей та визначити однакову частку від заробітку на утримання кожної дитини [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Представник відповідача адвокат [PERSON] просив відмовити у задоволенні позову з тієї підстави, що суд при визначенні розміру аліментів, які стягуються із відповідача, не може вийти за межі 50% його заробітку. Суд вважає, що вказане ствердження не заслуговує на увагу, виходячи з наступного. Максимальний розмір аліментів не слід змішувати із максимальним розміром відрахувань із заробітної плати по виконавчих документах у випадку стягнення аліментів, що визначений у законодавстві. Частиною 2 ст.128 КЗпП України встановлено, що при відрахуванні заробітної плати за кількома виконавчими документами за працівником у всякому разі повинно бути збережено пятдесят процентів заробітку, проте, заява одного із батьків про відрахування аліментів на дитину може змінити цю ситуацію. На підставі заяви одного із батьків аліменти можуть бути відраховані і тоді, коли загальна сума, яка підлягає відрахуванню на підставі заяви та виконавчих документів, перевищує половину заробітної плати, пенсії, стипендії, а також, якщо з нього вже стягуються аліменти на іншу дитину (ч.3 ст.187 СК України). Проте, при ухваленні рішення в цій справі суд, визначаючи розмір аліментів у 1/3 частці від заробітку відповідача, не порушив прав останнього, оскільки ним не представлено суду належних та допустимих доказів того, що відрахування з його заробітку вже перевищують 50% його заробітку. Згідно з вимогами ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому, відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки сплачений нею при зверненні в суд судовий збір в сумі 487,20 грн. (а.с.1).

Outcome: partial