Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-13 00:00:00

23 липня 2018 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку. У своїй заяві позивач зазначила, що вона з 2006 року є власником житлового будинку, розташованого в [ADDRESS]. У зазначеному житловому будинку зареєстрований її співмешканець - [PERSON] та його син - [PERSON]. З дня реєстрації [PERSON] в зазначеному будинку не проживає. Як власник вона утримує будинок та оплачує комунальні послуги, а реєстрація відповідача у домоволодінні не дає їй змоги отримувати державні субсидії на оплату вказаних послуг. Вирішити це питання у добровільному порядку виявилося неможливим, оскільки місце знаходження відповідача на даний час невідоме. Посилаючись на викладене, позивач просила суд визнати [PERSON], [INFO] таким, що втратив право користування житловим приміщенням: будинком [ADDRESS] У судове засідання позивач, представник позивача не з'явилися, направили до суду заяви, в яких просили проводити розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримували, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Як зазначено в ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідач повторно в судове засідання не з'явився, в порядку п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, відзив на позов, заяви про розгляд справи за його відсутності або відкладення розгляду справи до суду не надходили. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, направили до суду заяву, в якій просив проводити розгляд справи за його відсутності, проти позову не заперечував. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд, у відповідності до ст. 280 ЦПК України, може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Приймаючи до уваги викладене, враховуючи наявність зазначених умов проведення заочного розгляду справи, суд розглянув справу заочно, на підставі наявних у ній доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази та давши їм належну оцінку, встановив наступне. Відповідно до паспорту серія [NUMBER], виданого Автозаводським РВ КМУ УМВС України в Полтавській області 09 лютого 1996 року, [PERSON] народилася [INFO] в м. Кременчук Полтавської області (а.с. 5). Згідно Свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER], виданого Бабичівською сільською радою Глобинського району Полтавської області 25 вересня 2006 року та Витягу КП «Кременчуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації» в 15 лютого 2007 року, [PERSON] є власником житлового будинку з господарськими будівлями за адресою: [ADDRESS] (а.с. 6,7). Як вбачається із довідок виконавчого комітету Глобинської міської ради Полтавської області [PERSON] є власником та проживає без реєстрації в житловому будинку за адресою: пров. Дачний (Леніна), 4, в с. Набережне Глобинського району Полтавської області, в якому зареєстровані: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] ( а.с. 8,9.,11). Згідно довідки, виданої Бабичівським старостинським округом Глобинської об'єднаної територіальної громади Глобинського району Полтавської області від 09 липня 2018 року №341, зі свідчень [PERSON], [PERSON] та [PERSON], гр. [PERSON], [INFO] за адресою: [ADDRESS] не проживає (а.с.28). Надаючи правову оцінку викладеним обставинам, суд зазначає наступне. Відповідно до положення статті 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права чи обмеження у його здійсненні. Як зазначено в ч. 1 ст. 383 Цивільного кодексу України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 150 Житлового кодексу Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 391 Цивільного кодексу України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Таким чином, суд дійшов висновку, що позивач, будучи власником спірного житлового будинку, позбавлена права вільно розпоряджатись своєю власністю, оскільки у ньому зареєстрований [PERSON] який не є членом її сім'ї і з 2006 року не проживає в ньому, місцезнаходження його невідоме, а тому позов є законним, обґрунтованим і підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved