Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-09 00:00:00

22.10.2020 р. [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів, з урахуванням заяви від 08.02.2021 р. просив визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] , укладений між[PERSON] та [PERSON] , за № 1052 посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Татаріною О.В.; скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Татаріної О.В. про державну реєстрацію права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] ; скасувати запис про державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] про право власності у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 11727525; поновити в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про державну реєстрацію права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . Позов [PERSON] обґрунтований тим, що вказаний правочин є фіктивним, укладений виключно з метою приховання означеного майна від наступного звернення стягнення в рахунок погашення боргу за невиконаним перед ним зобов`язанням. Ухвалою суду від 29.10.2020 р. відкрито провадження у справі. Відповідачем [PERSON] подано відзив на позовну заяву та заяву про застосування наслідків пропуску строку позовної давності. Відповідачем [PERSON] відзив на позовну заяву не подано. Третьою особою: приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Татаріною О.В. подано пояснення щодо позову. Ухвалою суду від 15.02.2021 р. закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду на 10.03.2021 р. на 11:00 год. У судове засідання 10.03.2021 р. об 11:00 год. відповідач [PERSON] не з'явилася, про дату, час і місце цього засідання належним чином повідомлена, звернулася із заявою про розгляд справи за її відсутності. У судове засідання 10.03.2021 р. об 11:00 год. третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Татаріна О.В. не з'явилася, про дату, час і місце цього засідання належним чином повідомлена, звернулася із заявою про розгляд справи за її відсутності. Суд, вислухавши представника позивача [PERSON] , представника відповідача [PERSON] , дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив обставини справи та дійшов висновку про відмову у задоволенні позову. Згідно частини першої статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно частини першої статті 718 ЦК України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Згідно частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Встановлено, що 23.10.2015 р. між [PERSON] (даруватель), з однієї сторони, та [PERSON] (обдаровуваний), з другої сторони, було укладено договір дарування квартири, за умовами якого даруватель подарувала, а обдаровуваний прийняла у дар належну дарувальнику на праві власності квартиру [ADDRESS] . Договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Татаріною О.В., зареєстровано в реєстрі за № 1052. Означений договір за своєю правовою природою є договором дарування. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України). Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). Згідно частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Згідно частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Судом на підставі наявних в матеріалах справи доказів перевірено дотримання вищезазначених вимог та встановлено, що зміст та форма договору дарування квартири відповідають зазначеним вимогам цивільного законодавства, а тому підстави для визнання його недійсним відсутні. Позивач [PERSON] , висуваючи вимоги про визнання недійсним договору дарування квартири, свої вимоги обґрунтовує статтями 203, 215, 234 ЦК України, правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 03.07.2019 р. у справі № 369/11268/16-ц, від 24.07.2019 р. у справі №405/1820/17, стверджує, що означений договір є фраудаторним. На підтвердження чого вказує, що [PERSON] відчужила майно 23.10.2015 р. після пред`явлення до неї позову про стягнення заборгованості (07.07.2015 р.), майно відчужено на підставі безоплатного договору дарування, майно відчужено на користь близького родича, після відчуження спірного майна відсутнє інше майно, за рахунок якого може бути здійснене погашення заборгованості. За змістом статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Вказані висновки викладені також в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 р. у справі №369/11268/16-ц. Надані суду документи свідчать про те, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16.02.2016 р., залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 26.08.2020 р., у справі №761/19282/15-ц стягнуто зі [PERSON] на користь [PERSON] 15 541 914,65 грн. Позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані тим, що відповідач не виконала у визначений строк свої зобов`язання за договором позики від 28.02.2013 р. Відповідно до частин першої-четвертої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно частин першої-третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною першою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За нормами статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). На переконання суду надані [PERSON] докази не є достатніми у своїй сукупності для підтвердження наявності умислу відповідача на вчинення фіктивного правочину з метою ухилення від виконання зобов`язань та суд критично оцінює посилання позивача, що договір дарування квартири був укладений виключно у зв`язку з пред`явленням позову про стягнення заборгованості, оскільки на момент укладення договору дарування рішення щодо стягнення заборгованості на користь позивача було відсутнє, ухвалу суду про відкриття провадження у справі № 761/19282/15-ц було оприлюднено 24.12.2015 р., тобто після укладення договору дарування квартири. Надане позивачем повідомлення від 11.03.2015 р. про порушення умов договору не містить доказів його вручення [PERSON] , інших доказів на підтвердження того, що на момент укладення договору дарування [PERSON] знала про пред`явлення до неї позову про стягнення заборгованості матеріали справи не містить. А тому суд у зв`язку з відсутністю достатнього доказового підтвердження відхиляє доводи позивача, що договір купівлі-продажу квартири був умисно укладений після пред`явлення позову про стягнення заборгованості з метою ухилення від виконання судового рішення. Доводи [PERSON] , що після відчуження спірного майна відсутнє інше майно, за рахунок якого може бути здійснене погашення заборгованості, спростовуються матеріалами справи. Так, надані суду документи свідчать про те, що [PERSON] є учасником Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛАККЕТ» і володіє 100 % частки у статутному капіталі означеного товариства. Посилання позивача, що вказане товариства є неприбутковим, а тому вартість частки є невисокою, не підтверджується належними та допустимими доказами, а тому не приймаються судом. Крім того [PERSON] має щомісячний дохід у виді заробітної плати та пенсії. Враховуючи, що [PERSON] не доведено, а судом не встановлено наявність умислу на укладення договору дарування квартири з метою ухилення від виконання зобов`язань, враховуючи наявність іншого майно, на яке може бути звернуто стягнення, відсутні підстави для визнання договору дарування квартири недійсним як фраудаторного правочину. За приписами частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. У постанові Верховного Суду від 10.02.2021 р. у в справі № 754/5841/17 зазначено, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. У постанові Верховного Суду від 27.01.2020 р. у справі № 761/26815/17 зроблено висновок, що недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Що стосується вимог [PERSON] про скасування та поновлення записів про державну реєстрацію, то суд зазначає наступне. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16.01.2020 р., статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952 викладено у новій редакції. Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України № 1952 (у редакції, чинній із 16.01.2020 р.) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Отже у розумінні положень наведеної норми у чинній редакції на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України № 1952 у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав, як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Викладене свідчить, що з 16.01.2020 р. такого способу захисту порушених речових прав, як скасування запису про проведену державну реєстрацію права, закон не передбачав. Позовні вимоги [PERSON] не відповідають вищезазначеним вимогам, що є додатковою підставою для відмови в позові. Щодо заяви відповідача [PERSON] про застосування строку позовної давності, то суд вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За приписами статті 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Виходячи з правового аналізу наведених норм суд зазначає, що строк позовної давності може бути застосований лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судом рішення, виключно у тому випадку, коли судом буде встановлено, що було порушено право позивача та воно підлягає судовому захисту, але у зв`язку з пропуском ним строку позовної давності, суд дійде висновку про наявність підстав для відмови у позові. Враховуючи, що під час розгляду справи суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю, підстав для застосування строку позовної давності немає.

Outcome: dismissed