Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-13 00:00:00

23 вересня 2014 року [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду із зазначеним позовом до Розівської селищної ради, в якому просять визнати за ними право спільної сумісної власності на двохкімнатну квартиру, загальною площею 60,5 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS]. Вказали, що право спільної сумісної власності на квартиру виникло на підставі положень Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», а саме, ними було отримано свідоцтво про право власності на житло від 17 квітня 2001 року. В липні 2014 року державним реєстратором прав на нерухоме майно РС Розівського РУЮ їм було відмовлено у державній реєстрації права власності на вказану квартиру, оскільки у правовстановлюючому документі відсутня печатка органа, що його видав, та відсутній підпис керівника підприємства, а також анкетні дані власників в документі не збігаються із їхніми анкетними даними, зазначеними у паспорті громадянина України, через допущену описку в написанні прізвищ. Позивачі [PERSON] і [PERSON] у письмових заявах, поданих до суду, вказали про те, що вони підтримують позов та прохають задовольнити заявлені вимоги по тих підставах, які були викладені в позовній заяві (а.с.68,69). Відповідач Розівська селищна рада позов визнала, фактичні обставини у справі повноважний представник відповідача не оспорював, про що судові була надана відповідна письмова заява (а.с.70). Треті особи без самостійних вимог щодо предмета спору - КП «Розівський комунгосп», РС Розівського РУЮ, ЗФ ПАТ «Укртелеком» проти позову не заперечували, погодившись із доводами, наведеними у ньому (а.с.72,73). Сторони, треті особи та їх представники, за виключенням представника третьої особи ЗФ ПАТ «Укртелеком», в судове засідання не з'явилися, хоча про час і місце його проведення повідомлялися належним чином (а.с.61-65), до суду подали заяви з проханням слухати справу без їх участі (а.с.68,69,70,72,73). Третя особа ЗФ ПАТ «Укртелеком» була повідомлена належним чином про час і місце розгляду справи (а.с.67), представник третьої особи в судове засідання не з'явився, причини своєї неявки судові не повідомив, клопотання про відкладення розгляду справи не заявив. Виходячи з наведеного, а також положень ч.2 ст.158, ст.169 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні судового засідання за відсутності сторін, третіх осіб та їх представників. У відповідності до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось через неявку у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, з'ясувавши позиції сторін у справі, дослідивши наявні в матеріалах справи дані та докази, надавши їм належну оцінку, вважає, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до положень статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини. З матеріалів справи вбачається (а.с.8-13), що [PERSON] з 22 вересня 1992 року по 09 лютого 1994 року працювала на посаді економіста обласного вузла спецзв'язку Запорізького обласного виробничо-технічного управління зв'язку, назву якого було змінено у вересні 1993 року на підприємство «Кур'єрська пошта обласного підприємства зв'язку «Запоріжзв'язок» (далі - ОПЗ «Запоріжзв'язок»). З 10 лютого 1994 року в зв'язку з переведенням [PERSON] було прийнято на посаду економіста Розівського районного вузла зв'язку ОПЗ «Запоріжзв'язок» (далі - Розівський РВЗ). У зв'язку з реорганізацією ОПЗ «Запоріжзв'язок» в грудні 1994 року на базі Розівського РВЗ було створено Розівський районний вузол електрозв'язку «Розівкарайтелеком» Запорізького обласного підприємства електрозв'язку Українського об'єднання електрозв'язку «Укртелеком» (далі - Розівський РВЕЗ). Рішенням Розівської районної ради Розівського району Запорізької області (далі - Розівська районна рада) №4/17 від 16 лютого 1995 року квартиру [ADDRESS] включено до числа службових житлових приміщень (а.с.15). На підставі ордера №1, виданого виконавчим комітетом Розівської районної ради згідно рішення №4 від 16 лютого 1995 року, [PERSON] та її дочка - позивач [PERSON] були вселені у службове житло, а саме, у двокімнатну квартиру [ADDRESS] (а.с.16, 22-24). Розпорядженням голови Розівської районної державної адміністрації Запорізької області №28 від 29 січня 2001 року вищевказану квартиру було виключено з числа службових без прийняття її на баланс комунальними службами району (а.с.25-28). Наказом начальника Центру електрозв'язку №6 м.Пологи Запорізької дирекції Відкритого акціонерного товариства «Укртелеком» №52 від 28 лютого 2001 року було створено комісію по приватизації квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], доручено оформлення документів на право власності на квартиру Розівському інвентарному бюро (а.с.30). Відповідно до ч.1,2 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», в редакцій чинній на момент виникнення спірних правовідносин, приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). Статтею 64 Житлового кодексу України (далі - ЖК України), в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено, що члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. 11 березня 2001 року [PERSON] звернулася із заявою про приватизацію вищевказаної квартири до органу приватизації житла (а.с.31). 17 квітня 2001 року комісією по приватизації житла при Українському державному підприємстві електрозв'язку «Укртелеком» було видано свідоцтво про право власності на житло на ім'я [PERSON]. Співвласником квартири на праві приватної спільної сумісної власності став інший член сім'ї [PERSON] - дочка [PERSON] (а.с.31-34). Право власності зазначених осіб на квартиру було зареєстровано бюро технічної інвентаризації (а.с.34 зворотна сторона) та видано технічний паспорт на квартиру (а.с.35-36). Частиною першою статті 368 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. При цьому, у разі виділу частки із майна, що є спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду (частина друга статті 370 ЦК України). Як вбачається із свідоцтва про право власності на житло, воно видано, зокрема, на ім'я [PERSON] та [PERSON], тоді як за паспортом громадянина України та іншими документами зазначено їх прізвище «[PERSON]» (а.с.8,13,14,16,23,25,26,31-34,42-44). У липні 2014 року позивачі [PERSON] і [PERSON] вирішили розпорядитися своєю власністю, у зв'язку з чим звернулися до РС Розівського РУЮ з метою проведення державної реєстрації права власності для подальшого оформлення відповідного правочину. Рішенням №14694931 від 25 липня 2014 року державним реєстратором прав на нерухоме майно РС Розівського РУЮ їм було відмовлено у державній реєстрації права власності на спірну квартиру, оскільки у правовстановлюючому документі відсутня печатка органа, що його видав, та відсутній підпис керівника підприємства, а також анкетні дані власників в документі не збігаються із їхніми анкетними даними, зазначеними у паспорті громадянина України. Разом з цим, право власності позивачів [PERSON] і [PERSON] на спірну квартиру підтверджуються матеріалами справи та наявними у ній письмовими доказами, які свідчать про те, що позивачі були зареєстровані у спірній квартирі, право на проживання в якій набули в установленому законом порядку; позивачі звертались до органу приватизації із заявою про участь у приватизації спірної квартири, яка була у встановленому законом порядку розглянута та задоволена; позивачам було видано свідоцтво про право власності на житло, а квартира зареєстрована за ними у бюро технічної інвентаризації. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно зі ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Що стосується встановлення факту належності правовстановлюючого документа [PERSON] і [PERSON], то суд бере до уваги сукупність даних щодо вказаних осіб, а також обставини набуття ними права власності на спірну квартиру, які містяться у наданих до справи документах. Досліджені у справі обставини дають підстави стверджувати, що написання прізвища, імені та по батькові [PERSON] і [PERSON] у свідоцтві про право власності на житло є відмінним від написання їх прізвища, імені та по батькові в паспорті громадянина України на ім'я позивачів через допущені помилки, які є наслідком здійснення довільного перекладу з російської на українську мову. З цих підстав суд вважає встановленим факт належності вказаного правовстановлюючого документа позивачам [PERSON] і [PERSON]. Крім того, відповідач та треті особи у справі не заперечували проти встановлення факту належності позивачам правовстановлюючого документа, погодившись із доводами, наведеними у позові. Таким чином, суд прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову [PERSON] і [PERSON]. Визнання відповідачем пред'явленого позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Питання про розподіл судових витрат позивачами [PERSON] і [PERSON] не порушувалось.

Outcome: approved