Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-16 00:00:00

22 травня 2018 року заступник керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 1 Савицька М. звернулася до суду із зазначеним позовом в інтересах держави в особі Очаківської районної державної адміністрації до Покровської сільської ради Очаківського району Миколаївської області та [PERSON] .. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що прокуратурою було встановлено порушення Покровською сільською радою вимог законодавства при передачі земельної ділянки у власність [PERSON] , якій рішенням від 23 грудня 2008 року № 4 затверджено проект землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 0,25 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] . На підставі вказаного рішення [PERSON] 04 лютого 2009 року отримано державний акт серії ЯЗ № 240893 на право власності на вказану земельну ділянку з кадастровим номером 4825183203:02:006:0035. Частина наданої [PERSON] земельної ділянки належить до земель державної власності, перебуває у постійному користуванні ДП «Очаківське ЛМГ» та відноситься до земель лісогосподарського призначення, а тому повноваження щодо вилучення та передачі її у власність належали Очаківській РДА. Крім того, зазначила, що спірну земельну ділянку було передано відповідачці у власність без погодження з Миколаївським управлінням лісового та мисливського господарства проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, та всупереч встановленому мораторію на вилучення земель лісогосподарського призначення. Також зазначена земельна ділянка знаходиться у межах двохкілометрової прибережної захисної смуги Чорного моря на відстані близько 590,8 м від урізу Дніпровського лиману, а тому не може передаватися у приватну власність взагалі, та, зокрема, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Посилаючись на викладене, просила визнати незаконним та скасувати рішення Покровської сільської ради щодо затвердження проекту землеустрою та надання у власність [PERSON] земельної ділянки, визнати недійсним виданий останній державний акт на вказану земельну ділянку, а також витребувати її на користь держави в особі Очаківської районної державної адміністрації. Прокурор в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Інші учасники справи будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового розгляду в судове засідання не з`явилися. Відповідачем - Покровською сільською радою Очаківського району Миколаївської області подано письмове клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із перебуванням представника відповідача у відпустці. Разом із тим, з урахуванням того факту, що справа перебуває у провадженні суду з 26 квітня 2018 року, на дату її розгляду сплили всі передбачені законом строки розгляду цивільних справ, судом було прийнято рішення розглянути справу за відсутності представника відповідача, оскільки останнім було повністю і послідовно висловлено свою правову позицію щодо суті спору. Представник позивача - Очаківської районної державної адміністрації Миколаївської області в минулих судових засіданнях позов підтримала, пояснивши, що розпорядження про вилучення земель лісогосподарського призначення Очаківською РДА не приймались, хоча саме остання має повноваження щодо розпорядження земельними ділянками державної власності, в тому числі й в межах населених пунктів. Самостійно виявити вказане порушення Очаківська РДА не мала можливості, оскільки не наділена повноваженнями перевіряти рішення сільської ради, а матеріали щодо передачі земельної ділянки у приватну власність до Очаківської РДА не направлялись. Представник відповідача - Покровської сільської ради в минулих судових засіданнях позов не визнав, зазначивши, що передача земельної ділянки у власність [PERSON] була проведена Покровською сільською радою у межах своїх повноважень та у встановлений законодавством спосіб. Вказана земельна ділянка відведена з земель житлової та громадської забудови, знаходиться в межах населеного пункту - с. Покровське та не перетинається з землями Державного лісового фонду України. Крім того, вважав безпідставними доводи прокурора про те, що земельна ділянка знаходиться в межах прибережної захисної смуги, оскільки згідно з містобудівною документацією с. Покровське така прибережна смуга не встановлена, проект землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не розроблено та не затверджено, цільове призначення земель населеного пункту в межах двох кілометрів від урізу води не змінено, та вони за рішенням компетентного органу не віднесені до земель водного фонду. Відповідачка [PERSON] в письмових поясненнях, долучених до матеріалів справи, також позов не визнала з аналогічних підстав. Представник третьої особи надав заяву про розгляд справи без його участі, в минулих судових засіданнях позов прокурора підтримав у повному обсязі, зазначивши, що ДП «Очаківське ЛМГ» не було відомо про передачу [PERSON] у приватну власність земельної ділянки із земель лісогосподарського призначення, оскільки до теперішнього часу вказана земельна ділянка жодним чином на місцевості не визначена та на ній відсутні будь-які будівлі та споруди. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки [PERSON] з відповідними органами лісового та мисливського господарства не погоджувався. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, суд дійшов такого. На підставі рішення Покровської сільської ради Очаківського району Миколаївської області від 04 листопада 2008 року № 10 відповідачці [PERSON] було надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,25 га в межах території с. Покровське Очаківського району Миколаївської області із земель житлової та громадської забудови (а.с. 13). 23 грудня 2008 року Покровською сільською радою прийнято рішення № 4, яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадянам України - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд в с.Покровське Покровської сільської ради Очаківського району Миколаївської області, в тому числі [PERSON] - площею 0,25 га по [ADDRESS] (а. с. 14). На підставі вказаного рішення відповідачці [PERSON] 04 лютого 2009 року видано державний акт серії ЯЗ № 240893 на право власності на земельну ділянку площею 0,25 га за цільовим призначенням - будівництво і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, з кадастровим номером 4825183203:02:006:0035, що розташована по [ADDRESS] (а.с. 31). Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. В судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що частина земельної ділянки, наданої у власність [PERSON] , входить до складу земель державного лісового фонду Кінбурнського лісництва ДП «Очаківське ЛМГ» в межах Покровської сільської ради Очаківського району Миколаївської області, відноситься до земель лісогосподарського призначення, перебуває у державній власності та у постійному користуванні ДП «Очаківське ЛМГ» (до перейменування - Очаківське державне лісомисливське господарство, Очаківський держлісгосп), що підтверджується копією виданого у 1994 році державного акта про надання Очаківському державному лісомисливському господарству земельної ділянки у складі єдиного земельного масиву площею 9 355 га у постійне користування, фрагментами накладки земельних ділянок та картографічної бази даних ДП «Очаківське ЛМГ» на публічну кадастрову карту України станом на 01 січня 2004 року та станом на 01 січня 2014 року (а. с. 23, 24). Зазначені обставини підтверджуються також повідомленнями ДП «Очаківське ЛМГ» від 17 жовтня 2017 року № 250 (а. с. 20) та ВО «Укрдержліспроект» від 23 жовтня 2017 року № 609 (а. с. 21). Заперечуючи проти позову, представник Покровської сільської ради зазначав, що земельна ділянка [PERSON] не перетинається з землями Державного лісового фонду України, однак будь-яких доказів на підтвердження своїх доводів та на спростування тверджень прокурора суду не надав. У відповідності до ухвали суду від 06 листопада 2019 року у даній справі за клопотанням відповідачки [PERSON] було призначено судову земельно-технічну експертизу щодо встановлення факту перетинання її земельної ділянки з землями лісогосподарського призначення. Згідно з повідомленням судового експерта за вих. № 07-19/20-140/142 від 12 травня 2012 року (а. с. 240), через те, що оплату вартості проведення експертизи відповідачкою проведено не було, вказану вище ухвалу суду про призначення експертизи залишено без виконання. Показання свідка [PERSON] , що він їх надав у судовому засіданні про те, що висновок про погодження відділом архітектури проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки [PERSON] надавався на підставі генерального плану с. Покровське, як і показання свідка [PERSON] про те, що землі ДП «Очаківське ЛМГ» знаходяться поза межами населеного пункту, суд не бере до уваги, оскільки показання свідків не є належними доказами для підтвердження розташування земельної ділянки та її належності. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. При ухваленні рішення суд оцінює докази з урахуванням вимог ст.ст. 77-81 ЦПК України про їх належність, допустимість, достовірність та достатність. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, згідно зі ст. 81 ЦПК України обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Частиною 7 ст. 81 ЦПК України визначено, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Таким чином, вищевказаних підстав для самостійного збирання доказів судом не встановлено, тому розгляд справи проводився за наданими сторонами доказами. Відповідно до ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Згідно з ч. 6 ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Частиною 5 ст. 116 ЗК України (в редакції, що була чинною на момент прийняття спірного рішення) передбачено, що надання земельної ділянки, яка перебуває у власності чи користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 12 ЗК України визначено, що розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян і юридичних осіб, відноситься до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», ст. 32 Лісового кодексу України (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) до повноважень районних державних адміністрацій у сфері лісових відносин віднесено, зокрема передачу у власність, надання у постійне користування для нелісогосподарських потреб земельних ділянок площею до 1 га, що перебувають у державній власності, у межах сіл, селищ, міст районного значення та припинення права користування ними. Районні державні адміністрації на їх території передають земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: сільськогосподарського використання, ведення водного господарства, будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району, крім випадків, визначених частиною сьомою цієї статті (ч. 3 ст. 122 ЗК України (в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваного рішення). Вилучення спірної земельної ділянки в порядку ст. 149 ЗК України Очаківською РДА протягом 2008-2012 років не здійснювалося, що вбачається з повідомлення першого заступники голови Очаківської РДА Стовманенка С.П. та підтверджено представником позивача в судовому засіданні (а. с. 27). Крім того, розпорядженням Кабінету Міністрів України від 10 квітня 2008 року № 610-р «Деякі питання розпорядження земельними лісовими ділянками», що діяло на час прийняття оскаржуваного рішення, з метою недопущення фактів порушення інтересів держави і суспільства під час відчуження та зміни цільового призначення земельних лісових ділянок Міністерству екології та природних ресурсів, Міністерству аграрної політики та продовольства, Міністерству оборони, Державному агентству лісових ресурсів та Державному агентству земельних ресурсів до законодавчого врегулювання питань запобігання зловживанням у цій сфері було заборонено приймати рішення про надання згоди на вилучення ділянок, їх передачу у власність та оренду із зміною цільового призначення. Отже, вилучення земель лісогосподарського призначення з передачею їх у власність громадян було заборонено. Таким чином, розпорядження спірною земельною ділянкою не відносилось до повноважень Покровської сільської ради Очаківського району Миколаївської області, а тому земельну ділянку надано у власність відповідачці [PERSON] з перевищенням власних повноважень та поза волею належного розпорядника - Очаківської РДА, без вилучення земельної ділянки з постійного користування ДП «Очаківське ЛМГ», всупереч існування заборони на вилучення та передачу лісових ділянок у приватну власність громадян. Крім того, як випливає зі змісту ст.ст. 85, 88 Водного кодексу України, ст.ст. 59, 60, 84 Земельного кодексу України, з метою охорони водних об`єктів уздовж морів та навколо морських заток і лиманів виділяється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води. Землі цих захисних смуг перебувають виключно у державній та комунальній власності і можуть надаватися лише в користування та для спеціально визначених цілей. Отже, прибережна захисна смуга може використовуватися лише відповідно до її цільового призначення з урахуванням законодавчих обмежень, а землі, на яких вона розташована, не підлягають відчуженню. Фактичний розмір і межі прибережної захисної смуги визначені нормами закону, і проект землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги є лише документом, який містить графічні матеріали та відомості про обчислену площу в розмірі й межах, встановлених законодавством. Відсутність такого проекту та невизначення відповідними органами державної влади на території межі прибережної захисної смуги в натурі не може трактуватися як відсутність самої прибережної захисної смуги та правомірність передачі у приватну власність ділянки, розташованої у нормативно визначеній смузі від урізу води. Вищевказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постановах № 6-182цс14 та № 6-175цс від 19 листопада 2014 року, № 6-193цс14 від 17 грудня 2014 року, № 6-206цс14 від 24 грудня 2014 року, № 6-162цс15 від 10 червня 2015 року, № 6-523цс15 від 01 липня 2015 року, в яких наголошується на тому, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з їх нормативних розмірів, встановлених ст. 88 Водного кодексу України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 08 травня 1996 року № 486 «Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них» і сама по собі відсутність землевпорядної документації не змінює правовий режим захисної смуги. Як вбачається з витягу з публічної кадастрової карти України, спірна земельна ділянка, надана у власність [PERSON] , знаходиться на відстані близько 590,8 метрів від урізу Дніпровського лиману (а. с. 16), тобто вона розташована в межах двокілометрової зони, розміри якої передбачено ст. 88 Водного кодексу України. Нерухоме майно на спірній земельній ділянці відсутнє, що вбачається з повідомленя Покровської сільської ради Очаківського району Миколаївської області та відповідного акту обстеження земельної ділянки (а.с. 28, 29). Конституція України, зокрема ст.ст. 13, 14, визначає, що земля, водні ресурси є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. З огляду на наведене, земля як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, водні ресурси є об`єктами права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності. Прийняття рішення про передачу у приватну власність землі державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі, відповідно, державної чи комунальної власності. В цьому контексті у сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні. Отже, правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає. Відповідачка [PERSON] не мала перешкод у доступі до законодавства й у силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак спірної земельної ділянки, проявивши розумну обачність, могла і повинна були знати про те, що ділянка відноситься до земель лісогосподарського призначення, а тому вибула з володіння держави з порушенням вимог закону, що ставить її добросовісність під час набуття земельної ділянки у власність під обґрунтований сумнів. Така правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 15 травня 2018 року у справі № 372/2180/15-ц, від 20 листопада 2018 року у справі № 372/2592/15-ц. З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення Покровської сільської ради в частині затвердження проекту землеустрою та надання у власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,25 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд суперечить нормам ЗК України (в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), а тому є незаконним та у відповідності до ст. 21ЗК України підлягає скасуванню. У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, за правилами ст. 152 ЗК України недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки, а тому також слід визнати недійсним виданий відповідачці [PERSON] на підставі вказаного рішення державний акт. Стосовно вимоги прокурора щодо витребування спірної земельної ділянки у відповідачки на користь держави в особі Очаківської районної державної адміністрації, суд враховує наступне. Витребування майна з чужого незаконного володіння (ст.ст. 387, 388 ЦК України) є віндикаційним позовом, предметом якого є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном і за правилами ст. 391 ЦК України. Заволодіння громадянами та юридичними особами землями лісового (як і водного) фонду всупереч вимогам ЗК України та спеціального законодавства є неможливим. Розташування цих земель вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених ст. 57 ЗК України. Отже, зайняття земельної ділянки лісового фонду з порушенням вказаної норми закону має розглядатися як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави. У такому разі позовна вимога, сформульована прокурором як витребування нерухомого майна, має розглядатися як негаторний позов, який може бути заявлений упродовж всього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду (п. 96 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №653/1096/16-ц). Власник земельної ділянки лісового фонду може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку. До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду, виклавши їх у постанові від 12 червня 2019 року (справа № 487/10128/14-ц), у постанові від 28 листопада 2018 року (справа № 504/2864/13-ц), у постанові від 04 липня 2018 року (справа № 653/1096/16-ц). Отже, розгляд вимоги прокурора щодо витребування земельної ділянки з застосуванням правил ст.ст. 152, 391 ЦК України з заміною дієслова «витребувати» та «повернути» не є виходом за межі заявленого позову. Згідно з принципом «jura novit curia» неправильна юридична кваліфікація прокурором спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм (п. 83 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року). Проаналізувавши надані сторонами докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що позов прокурора є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню у повному обсязі. Крім цього, у порядку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, підлягає стягненню з відповідачів - Покровської сільської ради та [PERSON] на користь прокуратури Миколаївської області по 4 166 грн. 15 коп. з кожного, в рахунок відшкодування сплаченого судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved