Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-24 00:00:00

22 червня 2021 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування своїх вимог, представник позивача у позовній заяві посилався на те, що\~відповідно до укладеного договору б/н від 09 серпня 2010 року [PERSON] отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в розмірі до 8000 грн. [INFO] [PERSON] помер. Спадкоємцями, які постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини є відповідачі [PERSON] та [PERSON] . На виконання вимог ст. 1281 ЦК України 21 лютого 2020 року позивачем було направлено претензію кредитора до Першої дніпровської державної нотаріальної контори та 15 травня 2020 року отримав відповідь, в якій зазначалось, що спадкоємці померлого позичальника із заявами про прийняття спадщини не звертались та спадкова справа була заведена на підставі претензії АТ КБ «Приватбанк». 19 січня 2021 року банком було направлено лист-претензію до відповідачів як спадкоємців після смерті [PERSON] . Станом на дату смерті позичальника його заборгованість перед банком за вказаним кредитним договором становить 7926,41 грн. У зв`язку з тим, що відповідачами заборгованість не погашена, позивач в силу ст. 1282 ЦК України просить стягнути її з спадкоємцців. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 листопада 2021 року провадження у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості було закрито в частині вимог до [PERSON] . Представник позивача АТ КБ «Приватбанк» надав до суду заяву, у якій просив задовольнити позов у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач [PERSON] клопотань і відзиву на позовну заяву суду не надала, про дату та час розгляду справи повідомлялася належним чином. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст.\~6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України\~є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК,\~стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої\~Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. 280, 281, 282\~ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК. Перевіривши надані докази, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що на підставі заяви від 09 серпня 2010 року та відповідно до укладеного договору б/н від 09 серпня 2010 [PERSON] отримав кредит в АТ «КБ «ПриватБанк» у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, який був збільшений до 8000 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом згідно умов договору. Згідно зі статтями 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог Закону. У порушення зазначених норм закону та умов договору відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконував. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 09 січня 2019 року. У зв`язку із порушеннями [PERSON] зобов`язань за кредитним договором від 09 серпня 2010 року заборгованість перед позивачем становить 7926,41 грн. Оскільки позивач вважає, що в даному випадку спадкоємцем після смерті [PERSON] , є [PERSON] та [PERSON] , які, на думку позивача, проживали разом з ним на час його смерті за адресою: [ADDRESS] , то направив на їх адресу Лист-претензію від 24 червня 2020 про погашення заборгованості. У зв`язку з тим, що заборгованість погашена не була, то позивач звернувся до суду з позовними вимогами до [PERSON] та [PERSON] . Згідно відповіді директора Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Пономарьова А. від 15 листопада 2021 року № 6/5-2902 за наявними даними картотеки з питань реєстрації фізичних осіб, [PERSON] , [INFO] , був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 15 листопада 1991 року по 15 січня 2019 року. Інші зареєстровані особи за адресою: [ADDRESS] на день смерті [PERSON] ( [INFO] ) відсутні. Як вбачається із копії спадкової справи №7/2019, заведеної після смерті [PERSON] , [INFO] до Першої ДДНК із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] звернувся [PERSON] ( [INFO] , громадянин Російської Федерації, [ADDRESS] ). Інші особи із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] до нотаріальної контори не звертались. Відповідно до ч. 2ст. 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного право уповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами. Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). У позові позивач посилається на те, що 15 травня 2020 року банк отримав відповідь, в якій зазначалось, що спадкоємці померлого [PERSON] із заявами про прийняття спадщини не звертались та спадкова справа була заведена на підставі претензії АТ КБ «Приватбанк». Натомість, як вбачається із наданої на запит суду копії спадкової справи №7/2019, із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] звернувся [PERSON] . Інформація про інші заяви про прийняття спадщини відсутня. Тобто, відповідач [PERSON] із заявою про прийняття спадщини не звертався та документи на спадкові права не оформляв. У частині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеномуЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження». Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Вирішуючи справу на підставі доказів, долучених до справи, враховуючи, що відповідач [PERSON] після померлого [INFO] [PERSON] спадщину не приймав, суд дійшов висновку, що відповідно до положень норм ст. 1282 ЦК України у відповідача відсутній обов`язок задовольняти вимоги кредитора, а тому в задоволенні позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» необхідно відмовити за їх безпідставністю. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у позові, що не позбавляє позивача права пред`явити позов до належного відповідача. Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, з урахуванням того, що у задоволенні позовних вимог відмовлено, судові витрати покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed