Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-21 00:00:00

21 травня 2015 року позивачка звернулася до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON], третя особа ПАТ КБ «ПриватБанк» про\~захист\~прав\~споживачів та\~ розірвання\~ договору\~ і повернення\~ коштів. В обґрунтування позову [PERSON] зазначила, що 20 березня 2015 року позивачка з відповідачем уклали договір CV9L про виготовлення та передачу у власність ПВХ конструкції. Вартість метало - пластикових вікон склала 12899 грн. За умовами договору позивачка повинна була здійснювати рівними платежами строком на 24 місяці. 23 березня 2015 р. позивачка звернулася до ПАТ КБ «ПриватБанк» де їй пояснили, що на кошти які вона буде платити з кредитної картки, банк буде брати проценти, такими чином вона повинна буде сплатити за ПВХ конструкції не 12\~899 грн., як було зазначено в договорі, а приблизно 24 000 грн. Після звернення до банку, позивачка відразу звернулася до відповідача, де їй повідомили, що вона повинна доплатити ще 3\~600 грн., але її така вартість виробу не влаштовує. 24 березня 2015 року позивачка написала заяву про розірвання договору, але тільки 01 квітня 2015 року відповідач поставив свій підпис, до того ж вона просила повернути сплачені кошти. 18 квітня 2015 р. позивачка звернулася до ПАТ КБ «ПриватБанк» з прохання не здійснювати відрахування з кредитної картки, однак як їй пояснили, що припинення відрахування можливе після рішення суду. У звязку з вищевикладеним, просила суд розірвати договір CV9L від 20.03.2015 року укладений між позивачкою та ФОП [PERSON] про виготовлення та передачу у власність ПВХ конструкцій; стягнути з ФОП [PERSON] на її користь сплачені кошти за не отриманий товар за послуги у розмірі 3\~859 грн. 20 коп.; судові витрати покласти на відповідача. В подальшому, позивачкою неодноразово збільшувалося позовні вимоги в частині стягнення на її користь сплачених коштів за не отриманий товар та послуги, про що надано відповідні заяви, які залучені до матеріалів справи. В уточненій позовній заяві від 22.01.2016року позивачка просила розірвати договір CV9L від 20.03.2015 року укладений між нею та ФОП [PERSON] про виготовлення та передачу у власність ПВХ конструкцій; стягнути з ФОП [PERSON] на її користь сплачені кошти за не отриманий товар за послуги у розмірі 10 391 грн. 39 коп.; судові витрати покласти на відповідача. Позивачкав судове засідання не зявилася надала заяву, в якій просила розглядати справу за ї відсутності та позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив, про дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином, заяву про розгляд справи за його відсутністю до суду не надходило. Представник третьої особи у судове засіданняне з'явився, повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Відповідно до ч.1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 січня 2016року постановлено розглядати справу заочно на підставі наявних доказів. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Ст. 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і запереченні сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Як встановлено в судовому засіданні, 20 березня 2015 року [PERSON] і ФОП [PERSON] уклали договір про виготовлення і передачу у власність ПВХ конструкцій. Згідно п.3.1 договору позивачка зобовязується сплатити вартість виробу у розмірі 12\~899 грн. (а.с.6). Відповідно до заяви від 24.03.2015.,01.04.2015 р. [PERSON] звернулася до [PERSON] про розірвання договору CV9L від 20.03.2015 р.(а.с.7) Відповідно до листа Бабушкінський РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області від 08.05.2015 №46/ЖЕО 5357, повідомляє [PERSON], що її заява щодо неправомірних дій з богу ФОП «[PERSON]А.», зареєстрована до ЖЕО №5357 від 15.04.2015 Бабушкінського РВ ДМУ. За вказаним фактом співробітниками СДСБЕЗ Бабушкінського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області проведено перевірку. За результатами перевірки було прийнято рішення згідно ЗУ «Про звернення громадян» (а.с.8). Висновком о/у СДСБЕЗ Бабушкінського РВ ДМУ [PERSON], встановив що слідчим відділом Бабушкінського РВ ДМУ у матеріалах заяви не вбачається ознак злочину про вчинення кримінального правопорушення. Під час перевірки матеріалу у рамках ЗУ «Про звернення громадян» та КУпАп правопорушень не встановлено, тому вважає перевірку закінченою, та матеріали списати до справи Бабушкінського РВ ДМУ (а.с.9). Відповідно документу від 20.03.2015 р. [PERSON] підтвердила обовязки за договором 15032002225141 від 20.03.2015 р. і доручила Банку встановити регулярний платіж з карти, щомісячний платіж у розмірі 911, 53 коп., щомісячна комісія 324,87 грн. перший платіж 20.03.2015 р. , останній платіж 20.02.2017 р. (а.с.10) Із виписки по картці позивачки, вбачається відрахування грошових коштів із позначкою «Покупка Товара/Оплата за услуги» починаючи з 20 березня 2015 року у розмірі 911,49 грн., тобто з моменту укладання договору із відповідачем про надання послуг, в подальшому, а саме: 20.04.2015 р., 20.05.2015 р., 20.06.2015 р., 20.07.2015 р.,20.08.2015 р., 20.09.2015 р., 20.10.2015 р., 20.11.2015 р., 20.12.2015 р. 20.01.2016 р. відрахування проводилися у розмірі 947,99 грн. \~\~Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. \~Відповідно до п.22 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Відповідно до роз'яснень п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 12.04.1996 року «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», споживачем, права якого захищаються на підставі Закону, є лише громадянин (фізична особа), котрий придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити товари (роботи, послуги) для власних побутових потреб. Закон регулює відносини споживача з підприємством, установою, організацією чи громадянином-підприємцем, які виготовляють та продають товари, виконують роботи і надають послуги, незалежно від форм власності та організаційних форм підприємництва. \~\~\~\~ Відповідно до ч.1 ст.4 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на: 1) захист своїх прав державою; 2) належну якість продукції та обслуговування; 3) безпеку продукції; 4) необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця); 5) відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону; 6) звернення до суду та інших уповноважених державних органів за захистом порушених прав; 7) об'єднання в громадські організації споживачів (об'єднання споживачів). \~\~\~\~ Виходячи зі змісту ст.5 Закону України «Про захист прав споживачів», держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров'я і життєдіяльності. Держава створює умови для здобуття споживачами потрібних знань з питань реалізації їх прав. Захист прав споживачів здійснюють центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного контролю за додержанням законодавства про захист прав споживачів, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, місцеві державні адміністрації, органи, що здійснюють державний санітарно-епідеміологічний нагляд, інші державні органи, органи місцевого самоврядування згідно із законодавством, а також суди. Згідно ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом. Відповідно до п.12 ст.10 «Про захист прав споживачів» якщо після укладення договору стане очевидним, що роботи (послуги), зважаючи на їх ціну (вартість) та характеристики або інші обставини, явно не задовольнятимуть інтереси або вимоги споживача, виконавець зобов'язаний негайно повідомити про це споживача. Виконавець зобов'язаний таким же чином повідомити споживача, якщо вартість робіт (послуг) може істотно зрости, ніж можна було очікувати під час укладення договору. Споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) без штрафних санкцій з боку виконавця у разі виникнення обставин, передбачених в абзацах першому та другому цієї частини. Відповідно до п.3 ч. 2 ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживача» якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно: ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг. \~ Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Виходячи зі змісту ч.ч.1,3,4,5 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ч. 1ст. 626 ЦК Українидоговором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.\~\~\~\~ \~Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними\~\~умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Частина 3 ст. 651 ЦК України передбачено, що у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. Відповідно до ч. 2 ст. 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються. Як встановлено в судовому засіданні, 24.03.2015 р., та 01.04.2015 р. позивачка неодноразово зверталась до відповідача з вимогою розірвання договору, однак дані вимоги виконані не були, чим порушені права та законні інтереси споживача, так як п.12 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) без штрафних санкцій з боку виконавця у разі якщо після укладення договору стане очевидним, що роботи (послуги), зважаючи на їх ціну (вартість) та характеристики або інші обставини, явно не задовольнятимуть інтереси або вимоги споживача. \~\~\~\~ Виходячи з наведеного, дослідивши усі надані суду докази в їх сукупності, перевіривши відповідність позову [PERSON] діючому законодавству України, суд дійшов висновку, про необхідність задоволенню вимог позивача, оскільки було встановлено, що при підписанні договору про виготовлення і передачу у власність позивачу не було надано повну та достовірну інформацію щодо ціни або способу розрахунку ціни, що вносить дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Крім того, позивачка 24.03.2015 р. та 01.04.2015 р. зверталась до відповідача із письмовою заявою про розірвання договорів, а отже встановлено, що фактично сторони за спірним договором не приступили до їх виконання, але позивачкою у день укладення договору, тобто 20.03.2015 р. було передано відповідачу кошти для придбання продукції, шляхом списання грошової суми з її картки, виданої ПАТ КБ «Приватбанк» у розмірі 911,53 грн., а в подальшому щомісячно проводилося списання грошової суми із картки позивачки у розмірі 947,99 грн. А відтак, суд дійшов до висновку, що права позивачки, як споживача, були порушені, а тому наявні законні підстави для розірвання договору, та поверненню фактично перерахованих позивачкою коштів за товар, які відповідач одержав на виконання договору. \~\~ Судові витрати по справі підлягають розподілу у відповідності до ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України. Відповідно до Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору при подачі позовної заяви немайнового характеру станом на момент подання позовної заяви позивачем складала 0,2 розміру мінімальної заробітної плати, тому до сплати підлягав судовий збір у розмірі 243,60 гривень. Пунктом 7 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 р. № 3674-VI та ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що споживачі за позовами, що повязані з порушенням їхніх прав звільняються від сплати судового збору. Як вбачається з матеріалів справи позивачка є споживачем, отже, від сплати судового збору звільняється, тому відповідно до ч. 3 ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 243,60 гривень.

Outcome: approved