Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-29 00:00:00

21 червня 2016 року до суду надійшов вищевказаний цивільний позов, у якому позивач просить зобов'язати відповідача оформити належним чином та видати позивачу трудову книжку, стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію середньомісячної заробітної платні за час затримки видачі та оформлення трудової книжки, тобто з 16.03.2016р. по 16.05.2016р. суму у розмірі 6240грн., стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію за нанесену моральну шкоду у розмірі в 15000грн. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач 23 лютого 2016р. була прийнята на посаду вихователя в КЗО НРЦ «Надія» ДМР на 0,25 ставки, відповідно до наказу №185/1к від 23.02.2016р. Через деякі непорозуміння та особисті неприязні відносини до позивача керівництва, не витримала морального тиску, у позивача відбувся емоційний зрив, вона вимушена була звільнитися з роботи, в зв'язку з чим 16.03.2016р. позивачем було написано заяву на звільнення з займаної посади за власним бажанням, хоча робота її повністю влаштовувала. Як позивачу стало відомо, в той же день заява про звільнення підписана в.о. директора, і тією ж датою у відповідності до ст.38 КЗпП України позивач звільнена за власним бажанням, про що видано наказ №197к від 16.03.2016р., хоча позивач ще мала намір відпрацювати два тижні, але керівництво не мало бажання спілкуватися з позивачем. Заборгованість по заробітній платі на день звільнення виплачена не була, а також не була оформлена належним чином та не видана трудова книжка. Крім того, з наказом про звільнення позивач не була ознайомлена. Вважає, що дії адміністрації КЗО РІРЦ «Надія» ДМР, в особі - [PERSON], є незаконними та протиправними, що порушують законні права та інтереси позивача. Оскільки позивач мала 0,25 ставки, то в тиждень згідно бухгалтерської документації заробіток позивача становив 780грн., за місяць середній заробіток позивача становить: 3120грн. (780 грн. х4 тижні). Таким чином, належне оформлення трудової книжки не відбулося, трудову книжку позивачу не видано, доказом чого є відсутність запису (відмітки про отримання позивача трудової книжки) та відсутність підпису позивача в документації КЗО НРЦ «Надія» ДМР, а саме: в особистій картці та книзі обліку руху трудових книжок. До того ж, з наказом про звільнення позивач навіть не була ознайомлена. 25.03.2016р. позивач звернулася зі скаргою до Відділу Управління освіти та науки Дніпропетровської міської ради щодо протиправних дій керівництва КЗО НРЦ «Надія» ДМР. В усному порядку позивачу було рекомендовано звернутися з заявою до директора КЗО НРЦ «Надія» ДМР про видачу трудової книжки, але заяву позивача не прийняли, і позивач вимушена була надіслати її поштою 28.03.2016р. 30.03.2016р. під дверима квартири позивач знайшла лист №299 з КЗО НРЦ «Надія» ДМР, в якому йшлося про те, що позивач нібито в день звільнення отримала трудову книжку, про що складено Акт про отримання від 16.03.2016р. (хоча в день звільнення 16.03.2016р. в кабінеті директора коли позивач подавала заяву про звільнення сторонніх осіб не було, трудова книжка не видана), і позивача запрошують для можливості поставити свій підпис у книзі обліку руху трудових книжок та особистій картці. Отже, в день звільнення трудову книжку не оформлено належним чином та не видано, тобто дії керівництва КЗО НРЦ «Надія» ДМР незаконні. Відповіді на заяву позивача щодо видачі трудової книжки та копії наказу до теперішнього часу позивач не отримала. Розрахунок по залишку заробітної плати з позивачем був проведений лише 01.04.2016р. у розмірі 159грн.95коп. Оскільки днем звільнення є 16.03.2016р., а трудова книжка не видана до теперішнього часу (2 місяці), відповідно роботодавець повинен сплатити звільненому працівникові середній заробіток за кожний день затримки трудової книжки. Середній заробіток позивача становить 3120грн. на місяць, отже 3120грн. х 2 місяці становить 6240грн. Всього загальна сума компенсації за час затримки оформлення трудової книжки з 16 березня 2016р. по 16 травня 2016р. становить 6240грн. Крім того, відповідач заподіяв позивачу моральну шкоду, в звязку з тим, що своєчасно не оформив та не видав трудову книжку, позивач зазнала душевних страждань, які були виражені в наступному: в звязку з тим, що відповідач не видав позивачу належним чином оформлену трудову книжку в день звільнення позивач не мала можливості працевлаштуватися на нову роботу та мати заробіток, у звязку з чим позивач та її сімя зазнає матеріальних труднощів; отримання сильного стресу в момент, коли позивачу постійно безпідставно відмовляють в оформленні трудової книжки та її видачі, натомість вимагають від підписів в її отриманні, що супроводжується нервозністю та відчаєм, позивач знаходиться в депресивному стані, але нічого не може вдіяти з ситуацією, що створилась, відчуває позивач себе безпорадною та незахищеною; моральні страждання та душевний біль, що повязанні з несправедливими діями щодо позивача, це дуже сильно впливає на стан її загального здоровя, а також збудженість нервової системи, головні болі, безсоння, втрата апетиту; моральні та психічні переживання, що повязані з незаконними та несправедливими діями керівництва КЗО НРЦ «Надія» ДМР щодо звільнення позивача. Позивач вимушена суттєво змінити свій спосіб життя. Для повного відновлення морального стану позивачу потрібний тривалий час. Беручи до уваги глибину емоційних переживань, які отримала позивач: психологічну травму, тяжкість та глибину нанесених душевних страждань, моральну шкоду позивач оцінює в 15000грн. Позивач у судове засідання не зявилася. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Від неї надійшла заява, у якій позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила справу розглядати за її відсутності. Представник відповідача у судове засідання не зявився. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Від нього надійшла заява, у якій просив розглядати справу за його відсутності, проти задоволення позовних вимог заперечує в повному обсязі. У звязку з неявкою осіб, які беруть участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч.2 ст.197 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини і визначені відповідно до них правовідносини. [PERSON] була прийнята до КЗО «НРЦ «Надія» на посаду вихователя відповідно до наказу №185/1к від 23.02.2016. Відповідно до особистої заяви [PERSON], наказом №197к від 16.03.2016р. звільнена за власним бажанням, що підтверджується матеріалами справи. З наказом про звільнення [PERSON] не ознайомлена, повний розрахунок з нею проведено не було, трудова книжка не видана, підпис у журналі обліку трудових книжок [PERSON] зроблено не було, про що складено відповідний акт, що підтверджується матеріалами справи. 25 березня 2016 року [PERSON] звернулася зі скаргою до відділу управління освіти та науки Дніпропетровської міської ради щодо протиправних дій керівництва КЗО НРЦ «Надія» ДМР (а.с.5-6). [PERSON] надіслала поштою заяву директору КЗО НРЦ «Надія» ДМР про видачу трудової книжки від 28 березня 2016р.(а.с.7-8). 30 березня 2016 року [PERSON] отримала лист №299 КЗО НРЦ «Надія» ДМР, де йдеться про те, що вона нібито в день звільнення отримала трудову книжку, про що складено Акт про отримання від 16.03.2016р. і вона запрошують для можливості поставити свій підпис у книзі обліку руху трудових книжок та особистій картці (а.с.10), зазначене свідчить, що в день звільнення [PERSON] не було оформлено трудову книжку належним чином. Як передбачено ст.94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно із ч.1 ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Відповідно до ч.1 ст.2 КЗпП України право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Згідно із ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Відповідно до ч.1 ст.21 КЗпП України за трудовим договором роботодавець зобовязується, зокрема, виплачувати працівникові заробітну плату. Згідно із ч.ч.1,4,5 ст.95 КЗпП України мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обовязковою на всій території України для підприємств, установ, організацій усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб. Заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку. Частиною 1 ст.115 КЗпП України передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. У відповідності до ч.1 ст.116 КЗпП України виплата всіх сум, що належить працівнику від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Крім того; у випадках порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникові надається право на компенсацію відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», з відповідними змінами та доповненнями. Згідно із ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку,при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. З огляду на матеріали справи [PERSON] мала ставку 0,25%, отже, в тиждень її заробіток становить 780грн., таким чином, за місяць середній заробіток становить 3120грн. Всього загальна сума компенсації за час затримки належного оформлення трудової книжки з 16 березня 2016р. по 16 травня 2016р. становить 6240грн., що не оспорює відповідач, оскільки жодних заперечень чи спростувань викладених [PERSON] в позові відповідачем надано не було. Що стосується вимоги позивача про стягнення моральної шкоди у сумі 15000грн., то слід зазначити таке. Відповідно до ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. У відповідності до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Згідно із ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (ч.2). Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. \~\~ Згідно із ст.2371 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди, яка завдана працівникові відшкодовується в випадку, якщо порушення його законний прав призвели до моральних страждань, втраті нормальних життєвих звязків та потребує від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд доходить висновку, що діями відповідача, які полягали у порушенні відносно позивача трудового законодавства в частині своєчасного оформлення трудової книжки, позивачу була спричинена моральна шкода, оскільки порушення її прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих завязків і вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя, але, з урахуванням обстави справи, враховуючи принцип справедливості та розумності, суд приходить до переконання, що вимоги позивача щодо суми відшкодування моральної шкоди обґрунтованими, а тому, підлягають задоволенню в повному обсязі у розмірі 15000грн. Виходячи з положень, закріплених у ст.ст.10-11 ЦПК України щодо змагальності сторін, диспозитивності цивільного судочинства, якими передбачено рівні права сторін щодо подання доказів, їх дослідження та доведення переконливості перед судом, доведеності обставин на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, розпорядження своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Враховуючи положення про загальні засади цивільного законодавства України, якими є справедливість, добросовісність та розумність, здійснення цивільних прав вільно, на власний розсуд в межах, що не допускають зловживання правом в інших формах, а також те що позивачем доведені обставини, які викладені у позовній заяві, натомість відповідачем викладені обставини не спростовані, суд доходить висновку, що цивільний позов підлягає задоволенню. Вирішуючи питання щодо стягнення судових витрат, суд виходить із положень ст.88 ЦПК України.

Outcome: approved