Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-11 00:00:00

21 травня 2015 року [PERSON] звернулась до суду з позовом про стягнення аліментів на дитину та на особисте утримання. В позові посилалася на те, що вона є матірю малолітньої [PERSON], [INFO], яка проживає разом з нею. Батьком дитини є відповідач [PERSON], з яким позивачка не перебувала у зареєстрованому шлюбі. Відповідач добровільно матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, хоча працездатний і може надавати таку допомогу. Вона самостійно утримувати дитину не має можливості, оскільки джерел доходу, крім соціальних виплат по догляду за дитиною, вона не має, з цих же підстав вона не має коштів на особисте утримання, тому просила стягувати з відповідача аліменти на утримання дочки в розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку щомісячно, а також аліменти на своє утримання у розмірі 1/4 всіх видів заробітку. В судовому засіданні позивачка свої позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково. Пояснив, що він згоден сплачувати аліменти на дитину в розмірі 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, але відмовляється сплачувати аліменти на утримання дружини, оскільки він працює реалізатором на ринку і розмір його заробітку не дозволяє сплачувати аліменти на дружину. Також зазначив, що надавав кошти на утримання дитини, коли у нього була така можливість. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив, що сторони мають малолітню дитину дочку [PERSON], [INFO] (а.с. 3), яка проживає з матірю та перебуває на її утриманні (а.с.5). Відповідач в добровільному порядку матеріальної допомоги на утримання дитини та дружини в необхідному обсязі не надає, що ним визнається. Згідно ст.ст. 180, 183 Сімейного Кодексу України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватись як аліменти на дитину, визначається судом. Частина 2 ст. 182 Сімейного кодексу України передбачає розмір аліментів, який в будь-якому разі не може бути менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ч.2 ст. 91 СК України жінка та чоловік, які не перебувають у шлюбі між собою, мають право на утримання в разі проживання з нею, ним їхньої дитини, відповідно до частин другої - четвертої статті 84 та статей 86 і 88 цього Кодексу. Відповідно до ч.ч. 2, 4, ст. 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка батька дитини до досягнення дитиною трьох років незалежно від того чи працює дружина та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Доказів того, що відповідач не має можливості надавати матеріальну допомогу позивачці відповідачем відповідно до положень ст.ст. 10, 60 ЦПК України не надано, клопотання про витребування таких доказів судом ним також не заявлялись. Отже, виходячи з принципів змагальності та диспозитивності судового розгляду справ, суд вважає, що відповідач може надавати матеріальну допомогу позивачці. Враховуючи те, що згідно ч. 4 ст. 70 Закону України „Про виконавче провадження загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати не може перевищувати п'ятдесят відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі в разі відрахування за кількома виконавчими документами, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів в на її утримання розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку та на утримання дочки [PERSON] в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісячно але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ст.88 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідача. Відповідно до ст.367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Outcome: partial