Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-15 00:00:00

23.03.2016 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулось до суду із позовом про звільнення з-під арешту\~ нежитлового приміщення площею 638 кв.м., яке розташоване по вул. Дальницькій, 50, к.31 у м.Одесі. В обґрунтування своїх вимог позивач послався на те, що 29.04.2010 року між ЗАТ «ОТП Банк» (правонаступник ПАТ«ОТП Банк») та [PERSON] укладений кредитний договір №CM-SME-500/177/2008. В забезпечення виконання зобов'язань по кредитному договору від 29.04.2010 року між банком та [PERSON] укладений іпотечний договір, предметом іпотеки якого є спірне нежитлове приміщення. 29.04.2010 року та 28.05.2010 року між ПАТ«ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладені договори, за якими до останнього перейшло право вимоги за кредитним договором №CM-SME-500/177/2008. Позивач стверджував, що [PERSON] не виконує зобовязання за кредитним договором, позивач\~ бажає задовольнити свої вимоги за рахунок заставленого майна, однак, позбавлений можливості звернення стягнення на предмет іпотеки у звязку із накладеним ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 16.07.2009 року арешту на спірне приміщення. Позивач в судове засідання не з'явився, повідомлений про розгляд справи належним чином (розписка учасників процесу), просив вирішити спір за його відсутністю, на підставі наявних у справі доказів. Відповідач в судове засідання не з'явився, повідомлявся про розгляд справи в порядку статей 75, 76 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, наявні докази, суд вважає, що позов не підлягає\~ задоволенню з наступних підстав. Конституційне право на судовий захист від посягань на майно фізичних та юридичних осіб відображено, зокрема, у вимогах до суду про звільнення майна з-під арешту. При цьому арешт майна є мірою, що забезпечує інтереси громадян, організацій та держави у випадках, передбачених законом. Для справ за позовами про звільнення майна з-під арешту характерно те, що сторони в матеріальному плані перебувають у стані спору про право. Спору про право в матеріально-правових відносинах притаманна наявність двох елементів: обставин, які створили спірну ситуацію неможливості для відповідної особи здійснити своє субєктивне право. Якщо йдеться про вирішення спорів про право, то за принципом розподілу влади це є прерогативою судової влади, справи за позовами про звільнення майна з-під арешту можуть бути розглянуті тільки в судах загальної юрисдикції. Накладення арешту на майно може застосовуватись, зокрема, як спосіб забезпечення цивільного позову(ст.152 ЦПК). При цьому, особи, які не є сторонами по даній цивільній справі наділені правом виключно звернення із позовом про звільнення майна з під-арешту, а не скасування його в порядку статтті 154 ЦПК України (Постанова Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 3.06.2016 року). Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Так, у спорах про звільнення майна з-під арешту підставою для звернення до суду є оспорювання правомірності включення конкретного майна до акту опису майна. Для таких справ характерні: - наявність арештованого майна; - неможливість для позивача здійснити своє субєктивне право, оскільки його право на розпорядження чи користування цим майном обмежене; Метою позову про звільнення майна з-під арешту є встановлення належності арештованого майна. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про виключення майна з опису», за правилами, установленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, що ґрунтуються на праві власності на описане майно або на праві володіння ним. В судовому засіданні встановлено, що 08.07.2008 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ«ОТП Банк» та [PERSON] укладений кредитний договір №CM-SME-500/177/2008. Виконання зобовязання по кредитному договору забезпечено договором іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу та зареєстрований у Державному реєстрі за №10484. Предметом іпотеки є нежитлова будівля, яка розташована по вул. Дальницькій, 50/31 у м. Одесі. Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 16.07.2009 року на спірне іпотечне майно накладений арешт, зареєстрований в Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна 27.07.2009 року за №8914986(інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна). Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека є видом забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. За ч. 1 ст. 23 Закону України\~\~ «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» відповідно до забезпечувального обтяження обтяжувач має право в\~ разі порушення боржником забезпеченого обтяженням зобов'язання або договору, на підставі якого виникло забезпечувальне обтяження, одержати\~ задоволення своєї вимоги за рахунок предмета обтяження в черговості згідно із встановленим пріоритетом. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Стаття 44 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає черговість задоволення вимог стягувачів, згідно з якою в першу чергу задовольняються забезпечені заставою вимоги щодо стягнення з вартості заставленого майна. Загальний порядок звернення стягнення на заставлене майно визначений статтею 54 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя. Крім того, порядок задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки передбачений у розділі V Закону України «Про іпотеку». Зокрема, частиною першою статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (частина третя статті 33 Закону України «Про іпотеку»). Нормами статей 36, 37, 38 цього Закону також передбачено право сторін договору іпотеки визначати інші позасудові способи задоволення вимог іпотекодержателя. Таким чином, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що передбачений розділом V Закону України «Про іпотеку» та частиною восьмою статті 54 Закону України «Про виконавче провадження» спеціальний примусовий порядок звернення стягнення на предмет іпотеки з метою задоволення вимог іпотекодержателя, застосовується за умови ухвалення судом рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки або вчинення нотаріусом виконавчого напису (статті 39, 41 Закону України «Про іпотеку»). Зазначене узгоджується із правовою позицією Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 04.02.2015 рокуу справі № 6-238 цс14, ухвалами від 25.09.2013 року та від 19.06.2013 року, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 11.09.2013 року, постановою Вищого господарського суду України від 1.04.2013 року. Як вбачається з правового висновку Верховного Суду України (справа № 6-124 цс-13 від 10.11.2016 року) «відповідно до частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виходячи з положень частини другої статті 16 ЦК України, частини третьої статті 33, статті 36, частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо такий спосіб передбачено іпотечним договором. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки. Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації. Так, по справі, які розглядалась ВССУ дійшов висновку, що коли позивач не є власником майна, що є предметом іпотеки, він не є власником чи володільцем арештованого майна, а лише іпотекодержателем, а тому права позивача як іпотекодержателя спірного майна, не пов'язані ні з правом власності на майно, ні з правом володіння ним, а тому вимоги про звільнення майна з-під арешту є безпідставними. Враховуючи викладене, та вирішуючи даний спір за клопотанням позивача на підставі наявних доказів, судом встановлено, що позивачем не доведений сам факт наявності спору про право в матеріально-правових відносинах, який підлягає судовому захисту, а саме обставини, які створили спірну ситуацію, неможливості для позивача здійснити своє субєктивне право, як і належність самого позивача. Так, позивачем не надані докази на підтвердження факту його правонаступництва за кредитним договором №CM-SME-500/177/2008 (договори купівлі продажу кредитного портфелю та відступлення прав), докази на підтвердження правомірності задоволення вимог за рахунок предмета іпотеки (рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, вчинення нотаріусом виконавчого напису), докази фактичної неможливості здійснити своє субєктивне право (відмова нотаріуса, державного реєстратора, виконавця). Вказані обставини виключають задоволення судом позовних вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна».

Outcome: dismissed