Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-01 00:00:00

22.04.2016 року до Київського районного суду м. Харкова звернувся [PERSON] з позовною заявою до [PERSON], третя особа Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» про визнання договору дійсним. 17.06.2016 року [PERSON] подала до суду зустрічну позовну заяву до [PERSON] про визнання правочинів недійсними. Позивач в обґрунтування позову посилався на те, що 02 лютого 2015 року між ним та [PERSON] був укладений договір про відступлення права вимоги за депозитним договором (надалі Договір 1) відповідно до якого первісний кредитор - відповідач у справі, передає належне їй право вимоги згідно з Договором № 00007009891361 банківського вкладу (депозиту) «Найкращий від Миколая on-line» у доларах США від 06 січня 2015 року, укладеного між відповідачкою та ПАТ «Дельта Банк» , а новий кредитор позивач у справі приймає право вимоги, що належне первісному кредитору на підставі п. 1.1 Договору 1. Сума права вимоги, яку за п. 1.3 Договору 1 первісний кредитор передає новому кредитору складає у межах 60\~000 (шістдесят тисяч) грн. Крім того 02 лютого 2015 року між ним та [PERSON] був укладений договір про відступлення права вимоги за депозитним договором (надалі Договір 2) відповідно до якого первісний кредитор - відповідач у справі, передає належне їй право вимоги згідно з Договором № № 00002009962280 банківського вкладу (депозиту) «Найкращий від Миколая on-line» у доларах США від 14 січня 2015 року, укладеного між відповідачкою та ПАТ «Дельта Банк» , а новий кредитор позивач у справі приймає право вимоги, що належне первісному кредитору на підставі п. 1.1 Договору 2. Сума права вимоги, яку за п. 1.3 Договору 2 первісний кредитор передає новому кредитору складає у межах 2477 (дві тисячі чотириста сімдесят сім) доларів США. Зустрічний позов [PERSON] обґрунтовує тим, що на момент укладання вищевказаних оспорюваних договорів (Договору 1 та Договору 2) вона дійсно погоджувалась відступити новому кредитору [PERSON] право вимоги за Договором банківського вкладу (депозиту) № 00007009891361 від 06 січня 2015 року та за Договором банківського вкладу (депозиту) № 00002009962280 від 14 січня 2015 року, але за певних обставин (надання у розпорядження первісному кредитору певної грошової суми), які сторони мали викласти письмово у додаткових угодах до Договору 1 та Договору 2, що мали стати їх невідємною частиною відповідно до пункту 5.6 кожного договору про відступлення права вимоги. Однак після підписання сторонами оспорюваних правочинів (Договору 1 та Договору 2), вказані обставини, у разі настання яких [PERSON] погоджувалась відступити новому кредитору [PERSON] право вимоги за Договором банківського вкладу (депозиту) № 00007009891361 від 06 січня 2015 року та за Договором банківського вкладу (депозиту) № 00002009962280 від 14 січня 2015 року не були оформлені відповідними додатковими угодами, підписаними сторонами, що на її думку свідчить про невідповідність волевиявлення [PERSON] як учасника правочинів (Договору 1 та Договору 2) її внутрішній волі у момент укладання договорів про відступлення права вимоги за договорами банківського вкладу (депозиту) № 00007009891361 від 06 січня 2015р. та № 00002009962280 від 14 січня 2015 р. В судове засідання відповідач, по зустрічному позову позивач [PERSON] не зявилась, була належним чином повідомлена про дату, час місце судового розгляду, направляла на адресу суду заяву про розгляд справи за її відсутністю, просила визнати недійсними Договір 1 та Договір 2 на підставі частини третьої статті 203 та ч.1 ст. 229 ЦК України. Представник [PERSON], що діє на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 01.04.2016 р. заперечував проти задоволення зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсними договорів від 02.02.2015 р. про відступлення права вимоги за договорами банківського вкладу (депозиту) № 00007009891361 від 06 січня 2015р. та № 00002009962280 від 14 січня 2015 р. посилаючись на відсутність передбачених законом підстав для визнання Договорів 1 та 2 недійсними. В судове засідання представник третьої особи ПАТ «Дельта Банк» не зявився, був належним чином повідомлений про дату, час місце судового розгляду, клопотань про відкладення судового розгляду до суду не надходило, у звязку з чим суд вважає за можливим розглянути справу за його відсутністю з урахуванням наданих письмових заперечень в яких зазначають, що між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] дійсно були укладені депозитні договори та на рахунок внесені кошти, однак на теперішній час у банку триває процедура ліквідації, тому позивач може вимагати задоволення своїх майнових вимог щодо повернення грошових коштів з банківського рахунку виключно в межах процедури ліквідації банку. Крім того, [PERSON] за договором банківського вкладу виплачені кошти в сумі 200000 грн. Також за\~\~ Правилами банківського обслуговування у ПАТ «Дельта Банк», клієнт не може здійснювати відступлення третім особам прав за договором банківського вкладу без отримання попередньої письмової згоди Банку, що в даному випадку не відбулося. Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, обєктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, приходить до наступного. 02 лютого 2015 року між сторонами по справі укладено договори про відступлення права вимоги за договорами банківського вкладу (депозиту) № 00007009891361 від 06 січня 2015р. та № 00002009962280 від 14 січня 2015 р. відповідно до яких первісний кредитор [PERSON] передав новому кредитору [PERSON] належне їй право вимоги: за Договором № 00007009891361 банківського вкладу (депозиту) «Найкращий від Миколая on-line» у доларах США від 06 січня 2015 р., укладеного між відповідачкою та ПАТ «Дельта Банк», а новий кредитор позивач у справі приймає право вимоги, що належне первісному кредитору у межах 60\~000 (шістдесят тисяч) грн.; за Договором № 00002009962280 банківського вкладу (депозиту) «Найкращий від Миколая on-line» у доларах США від 14 січня 2015 р., укладеного між відповідачкою та ПАТ «Дельта Банк», а новий кредитор позивач у справі приймає право вимоги, що належне первісному кредитору у межах 2477 (дві тисячі чотириста сімдесят сім) доларів США. Відступлення права вимоги являє собою договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору.\~\~Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.\~\~ Частиною першою ст. 512 Цивільного кодексу України установлено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою, в тому числі і внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги - цесія). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України). Отже, за договором цесії може бути відступлена тільки дійсна вимога. Відповідно до ч. 1 ст. 516 Цивільного кодексу України заміна кредитора здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Умови оспорюваних договорів від 02.02.2015 року не містять будь-яких застережень щодо відступлення права вимоги за Договорами банківського вкладу (депозиту) № 00007009891361 від 06 січня 2015 р. та № 00002009962280 від 14 січня 2015 р. Позивачка за зустрічним позовом визнала, що 02 лютого 2015 року дійсно між нею та [PERSON] було укладено два договори про відступлення права вимоги за договорами банківського вкладу (депозиту) № 00007009891361 від 06 січня 2015р. у межах 60\~000 (шістдесят тисяч) грн. та № 00002009962280 від 14 січня 2015 р. у межах 2477 (дві тисячі чотириста сімдесят сім) доларів США. Однак підставою за зустрічним позовом для визнання недійсними договорів про відступлення права вимоги за договорами банківського вкладу (депозиту) № 00007009891361 від 06 січня 2015р. та № 00002009962280 від 14 січня 2015 р. є лише наявність певних домовленостей між сторонами у спорі, не передбачених оспорюваними договорами, у разі настання яких, позивачка вважала за доцільне передати права вимоги за вказаними договорами банківського вкладу (депозиту), що само по собі не є підставою для визнання оспорюваних договорів недійсними, а може бути лише передумовою для звернення до суду з відповідним позовом. Згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. При цьому здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Визнання правочину недійсним як спосіб захисту цивільних прав\~і цивільних інтересів застосовується у випадках, коли необхідно відновити становище, що існувало до укладення правочину, з порушенням умов, необхідних для чинності правочину. Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. У свою чергу, частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Як вказав Пленум Верховного Суду України у п. 7 Постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 р., правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Як вбачається зі змісту зустрічних позовних вимог, [PERSON] з підстав передбачених статтями 203 та 229 Цивільного кодексу України просила визнати недійсними договори від 02.02.2015 р. про відступлення права вимоги за договорами банківського вкладу (депозиту) № 00007009891361 від 06 січня 2015р. та № 00002009962280 від 14 січня 2015 р. посилаючись на наявність певних обставин, що не передбачені самими цими договорами. Згідно зі ст. 229 Цивільного кодексу України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 р., обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 Цивільного кодексу України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язано з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Отже, предметом доказування в суді є те, що в момент вчинення правочину помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі та щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи суд встановлює за допомогою доказів якими є будь-які фактичні дані (ч. 1 ст. 57 ЦПК України). Матеріали справи, а також доводи, наведені у зустрічній позовній заяві [PERSON], не містять переконливих доказів того, що під час укладання оспорюваних правочинів вона помилялася, і ця помилка має істотне значення. Зі змісту наведених норм права вбачається те, що оскільки законодавцем презюмується правомірність правочину, то обов'язок з доведення тієї обставини, що оспорювані [PERSON] договори про відступлення права вимоги за договорами банківського вкладу (депозиту) № 00007009891361 від 06 січня 2015 р. та № 00002009962280 від 14 січня 2015 р. укладені нею під впливом помилки, покладений на останню. Під час розгляду справи судом будь яких доказів, які свідчили б про укладення [PERSON] договорів про відступлення права вимоги за договорами банківського вкладу (депозиту) № 00007009891361 від 06 січня 2015р. та № 00002009962280 від 14 січня 2015 р. під впливом помилки також не надано. Згідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Натомість судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що укладені 02 лютого 2015 року між позивачем та відповідачем по справі договори відступлення права вимоги не суперечать вимогам Цивільного кодексу України, оскільки при їх підписанні сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору відповідно до ч.1 ст. 638 ЦК України. Таким чином договори від 02 лютого 2015 року, укладені між [PERSON] та [PERSON] про відступлення права вимоги: у межах 60\~000 (шістдесяти тисяч) гривень за договором банківського вкладу (депозиту) № 00007009891361 «Найкращий від Миколая on-line» у доларах США, укладеного 06.01.2015 р. між [PERSON] та ПАТ «Дельта Банк»; у межах 2477 (дві тисячі чотириста сімдесят сім) доларів США за договором банківського вкладу (депозиту) № 00002009962280 «Найкращий від Миколая on-line» у доларах США, укладеного 14.01.2015 р. між [PERSON] та ПАТ «Дельта Банк» відповідають вимогам чинного правочину, встановленим цивільним законодавством України і є дійсними. Аналіз наведених норм права свідчить про те, що відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові, а сам по собі факт звернення позивача до суду із позовом про визнання правочинів (договорів про відступлення права вимоги) недійсним за відсутності його порушених, невизнаних або оспорюваних прав, не є безумовною підставою для визнання цих правочинів недійсними. Зазначена правова позиція узгоджується також із висновком Верховного Суду України, викладеного в його рішеннях, зокрема, у постановах від\~2 липня 2014 № 6-78цс14 та від 09 грудня 2015 № 6-849цс15. Крім того, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (стаття 3 ЦК України). Відповідно до частин другої та третьої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобовязана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Судом під час розгляду справи\~не встановлено обставин для\~\~визнання\~\~оспорюваних договорів від 02.02.2015 року\~недійсними відповідно до положень статей 203, 229 ЦК України, а тому у задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про визнання правочинів (договорів про відступлення права вимоги) недійсними суд відмовляє. Вимоги первісного позову про визнання правочинів дійсними у спорі між [PERSON] та [PERSON], третя особа: ПАТ «Дельта Банк» ухвалою суду від 26.08.2016 року залишені без розгляду за відповідним клопотанням [PERSON] на підставі п. 5 ч. 1 ст. 207 ЦПК України. Питання про стягнення судових витрат, суд вирішує відповідно до статті 88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed