Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-30 00:00:00

23.09.2014 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON], треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, - приватний нотаріус Ізмаїльського районного нотаріального округу Одеської області [PERSON] та державний нотаріус Ізмаїльської державної нотаріальної контори Одеської області Черненко С.М., про визнання нікчемним заповіту, складеного [PERSON] на користь [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом 25.07.2008 року, зареєстрованого в реєстрі за №4343, та скасування свідоцтва про право власності на спадкове майно, виданого державним нотаріусом 26.07.2010 року, зареєстрованого в реєстрі за №3-2051. Також просила стягнути з відповідача на її користь судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на підставі рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 09.02.1988 року її батькові [PERSON] на праві особистої власності належала 1/2 частини домоволодіння [ADDRESS]. 25.07.2008 року батько заповів зазначений об'єкт нерухомого майна її сестрі [PERSON] [INFO] батько помер. На момент смерті батька вона була зареєстрована та проживала разом з ним за адресою розташування спірного майна, у зв'язку з чим, фактично прийняла спадщину. Відповідно, за відсутності заповіту, спадкоємцями за законом першої черги були б вона, відповідач та її мати [PERSON] 26.07.2010 року відповідач отримала свідоцтво про право власності на спадкове майно. Вважає, що посвідчення заповіту здійснено з порушенням вимог діючого законодавства, адже приватний нотаріус, як нотаріус районного нотаріального округу, не мала правових підстав вчиняти нотаріальні дії поза межами свого нотаріального округу, а саме на виїзді до м. Ізмаїла Одеської області. За даних обставин, на її думку, має також бути скасовано свідоцтво про право власності на спадкове майно. Звернула увагу, що строк позовної давності нею пропущений не був, адже про наявність оскаржуваних документів вона дізналася зі змісту позовної заяви до неї про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні житловим приміщенням та виселення з нього. У судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали та наполягали на його задоволенні на підставі викладених у ньому доводів. Відповідач та її представник вважали позов необґрунтованим та безпідставним. В обґрунтування заперечень проти позову пояснили, що робоче місце приватного нотаріуса розташоване за адресою: [ADDRESS], а тому має право вчиняти нотаріальні дії як в приміщенні, яке є її робочим місцем, так і поза робочим місцем (на виклику), в м. Ізмаїлі. Крім того, викладене, на їх думку, узгоджується з тією обставиною, що державний нотаріус, яка видавала свідоцтво про право власності на спадкове майно, будь-яких порушень з боку приватного нотаріуса щодо посвідчення заповіту не виявила. Також вважали, що строк позовної давності має обчислюватися з часу смерті спадкодавця. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, будучи своєчасно та належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з'явилися, звернувшись із заявами про розгляд справи у їх відсутність. Приватний нотаріус Ізмаїльського районного нотаріального округу Одеської області [PERSON] у поданій заяві заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на те, що статті 13-1 Закону України «Про нотаріат», яким визначено нотаріальний округ, на час посвідчення заповіту не було. Оскільки у відповідності з адміністративно-територіальним поділом місто Ізмаїл є районним центром, вона як нотаріус виїхала за місцем проживання заповідача для встановлення його волевиявлення та перевірки дієздатності, реєстрація заповіту відбулася за адресою її робочого місця, як це передбачено законодавством. Також звернула увагу, що в питанні щодо визнання заповіту нікчемним в законодавстві має неоднакове застосування норм матеріального права, внаслідок чого ухвалені різні за змістом судові рішення у подібних правовідносинах. Державний нотаріус Ізмаїльської державної нотаріальної контори Одеської області Черненко С.М. думку щодо позову у поданій заяві не висловила, пояснивши, що перед видачею оскаржуваного свідоцтва про право на спадщину нею було перевірено факт смерті спадкодавця, наявність заповіту, час і місце відкриття спадщини, склад спадкового майна, коло осіб, які мають право на обов'язкову частку. Також нею було перевірено реєстрацію заповіту у Спадковому реєстрі та чинність на момент смерті заповідача, відсутність заборони або арешту майна. У зв'язку з наявністю всіх документів у спадковій справі, нею 26.07.2010 року за реєстровим №3-2051 було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ім'я [PERSON] (а.с.31, 58, 59, 79). Вислухавши пояснення сторін та їх представників, розглянувши подані ними, а також третіми особами, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, документи, з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступного висновку. У судовому засіданні встановлено, що 25.07.2008 року [PERSON] залишив заповіт, яким усе своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося і взагалі все те, що належатиме на день смерті і на що він матиме право, заповів [PERSON] У зв'язку із станом здоров'я заповідача заповіт посвідчений приватним нотаріусом Ізмаїльського районного нотаріального округу Одеської області [PERSON] вдома за адресою: [ADDRESS], за реєстровим №4343 (а.с.42). 26.07.2010 року державним нотаріусом Ізмаїльської державної нотаріальної контори Одеської області Черненко С. М. на підставі вищезазначеного заповіту [PERSON] видано свідоцтво про право власності на спадкове майно, яке залишилося після смерті [INFO] [PERSON] та складається із 1/2 частки житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходяться в [ADDRESS] (а.с.51). За змістом ч.ч.1, 2 ст.209, ч.ч.1, 3 ст.1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт моє бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Частина 1 ст.1257 ЦК України визначає, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно з ч.ч.1, 4, 5 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість тощо, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. За позицією Верховного Суду України, викладеною в п.п.5, 26 постанови Пленуму «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за №9 від 06.11.2009 року, вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Нотаріуси, що посвідчували правочини, залучаються до участі в справі як треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, якщо позивач обґрунтовує недійсність правочину посиланням на неправомірні дії нотаріуса. Відповідно до ч.3 ст.24 Закону України «Про нотаріат» від 02.09.1993 року за №3425-ХІІ (далі - Закон №3425-ХІІ) в реєстраційному посвідченні вказуються територія діяльності приватного нотаріуса (нотаріальний округ) та адреса розташування його робочого місця. Стаття 25 Закону №3425-ХІІ передбачає, що нотаріальний округ визначається управлінням юстиції за заявою нотаріуса відповідно до адміністративно-територіального поділу України. В містах, що мають районний поділ, округом діяльності нотаріуса є територія відповідного міста. Приватний нотаріус повинен мати своє робоче місце в межах нотаріального округу. У судовому засіданні встановлено, що 08.11.2002 року Управлінням юстиції в Одеській області за №124 було видане реєстраційне посвідчення [PERSON] про реєстрацію приватної нотаріальної діяльності по Ізмаїльському районному нотаріальному округу з розташуванням робочого місця за адресою: [ADDRESS]. Згідно зі ст.133 Конституції України систему адміністративно-територіального устрою України складають: Автономна Республіка Крим, області, райони, міста, райони в містах, селища і села. Під термінами «район» і «район у місті», необхідно розуміти різні за своїм значенням адміністративно-територіальні одиниці в системі адміністративно-територіального устрою України, правовий статус яких повинен визначатися законом (рішення Конституційного Суду України від 13.07.2001 року за №11-рп/2001). Відповідно до Указу Президії Верховної Ради Української РСР «Про внесення змін в адміністративне районування Української РСР» від 04.01.1965 року в Одеській області було утворено Ізмаїльський район з центром - м. Ізмаїл. Місто Ізмаїл є містом обласного підпорядкування і має виділений окремий міський Ізмаїльський нотаріальний округ. За змістом п.п.10, 11 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 03.03.2004 року за №20/5, нотаріальні дії можуть вчинятися будь-яким нотаріусом на всій території України, за винятком обмежень у праві вчинення нотаріальних дій, установлених Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України. Нотаріальні дії вчиняються в приміщенні, яке є робочим місцем приватного нотаріуса. В окремих випадках, коли громадянин не може з'явитися в зазначене приміщення, а також коли того вимагають особливості посвідчувальної угоди, нотаріальні дії можуть бути вчинені поза вказаними приміщеннями, але в межах території діяльності держнотконтори чи визначеного для приватного нотаріуса нотаріального округу. Якщо нотаріальна дія вчиняється поза приміщенням, яке є робочим місцем приватного нотаріуса, у посвідчувальному написі та в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій записується місце вчинення нотаріальної дії (удома, у лікарні, за місцезнаходженням юридичної особи та ін.) із зазначенням адреси, а також причин, з яких нотаріальна дія була вчинена поза вказаним приміщенням. Аналогічні за змістом положення містить ч.2 ст.41 Закону №3425-ХІІ. Аналіз вищезазначених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що нотаріальна діяльність здійснюється нотаріусом в межах свого нотаріального округу та за місцем знаходження приміщення, яке є робочим місцем приватного нотаріуса. Законодавством заборонено нотаріусу здійснювати нотаріальну діяльність за межами свого нотаріального округу. Даний висновок співпадає з повідомленням Головного управління юстиції в Одеській області за вих.№25723/07-31 від 15.10.2014 року, за змістом якого у разі розташування робочого місця приватного нотаріуса Ізмаїльського районного нотаріального округу в м. Ізмаїлі нотаріус вчиняє нотаріальні дії в приміщенні, яке є його робочим місцем. Нотаріальні дії поза робочим місцем (на виклику) нотаріус вчиняє в межах нотаріального округу, до якого відноситься його діяльність, тобто в Ізмаїльському районі (а.с.68, 69). Саме до цього також зводяться правові висновки, викладені в рішенні та постанові колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 02.06.2010 року та 20.02.2013 року, відповідно, наданих як приклад неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права в подібних правовідносинах, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень (а.с.94-100). Відтак, враховуючи, що приватним нотаріусом Ізмаїльського районного нотаріального округу Одеської області [PERSON] нотаріальні дії вчинялися поза робочим місцем (на виклику) на території м. Ізмаїл, яке є містом обласного підпорядкування та має виділений окремий міський Ізмаїльський нотаріальний округ, а також зважаючи на те, що даний заповіт порушує інтереси позивача як спадкоємця першої черги за законом, суд дійшов до висновку про те, що позовні вимоги про визнання його нікчемним, а також похідні вимоги про скасування свідоцтва про право власності на спадкове майно підлягають задоволенню у повному обсязі. Вирішуючи питання в частині дотримання строків звернення до суду, суд виходить з наступного. Стаття 256 ЦК України визначає, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини воно належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч.3 ст.1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 1297 ЦК України встановлено обов'язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов'язку у виді втрати права на спадщину. Аналогічна позиція викладена Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ в листі «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» за №324-753/0/4-13 від 15.05.2013 року. З огляду на викладене, суд вважає доводи відповідача та її представника про те, що позивач могла довідатися про порушення свого права з часу відкриття спадщини неспроможними, та у відповідності до ч.4 ст.60 ЦПК України не приймає як прямі та достеменні докази того факту, що їй було відомо про наявність заповіту до отримання позовної заяви про усунення перешкод у користуванні і розпорядженні житловим приміщенням та виселення, поданої до Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області у серпні 2012 року. Даний висновок узгоджується з відомостями, викладеними в заяві [PERSON] на ім'я начальника Ізмаїльського МВ ГУМВС України в Одеській області від 18.06.2010 року, долученої до вищезазначеної позовної заяви (а.с.12, 13). Таким чином, суд дійшов висновку про те, що строк звернення до суду з вимогою про захист цивільного права та інтересу позивачем пропущений не був. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору в сумі 243 гривні 60 копійок.

Outcome: approved