Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-24 00:00:00

23.07.2019 до Петриківського районного суду Дніпропетровської області звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. [PERSON] , вказуючи на те, що вона є власником домоволодіння за адресою [ADDRESS] з 21.03.1997 і посилаючись на положення ч. 2 ст. 405 ЦК України просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки він з 21.04.2006 у будинку за адресою по [ADDRESS] не проживає, а постійно проживає за іншою адресою по [ADDRESS] . Реєстрація відповідача у вказаному будинку чинить їй перешкоди в праві вільного користування та розпорядженні ним, є вкрай тяжкою обставиною, оскільки сплачувати комунальні послуги за будинок їй дуже важко, а відповідач самостійно виписуватися не бажає. 13.08.2019 ухвалою судді Петриківського районного суду Дніпропетровської області відкрито провадження у справі та визначено справу розглядати в порядку загального позовного провадження. 05.11.2019 ухвалою Петриківського районного суду Дніпропетровської області в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору до справи залучено Петриківську селищну раду Петриківського району Дніпропетровської області. 11.02.2020 вирішено клопотання відповідача [PERSON] про закриття провадження у справі та в його задоволенні відмовлено. Під час підготовчого судового засідання представником відповідача подано відзив на позов, в якому вказує на те, що будинок, який належав позивачу та знаходився за адресою [ADDRESS] перестав існувати як матеріальний об`єкт. Заперечує твердження позивача, що він не проживає в даному будинку протягом 13 років. Стверджує, що самостійно сплачує комунальні платежі за укладеними договорами. Від Петриківської селищної ради Петриківського району Дніпропетровської області надійшли пояснення за якими [PERSON] зареєстрований за адресоюд [ADDRESS] з 21.04.2006 в установленому законом порядку. 09.07.2020 ухвалою судді Петриківського районного суду Дніпропетровської області підготовче провадження в цивільній справі закрито та призначено до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] та її представник - [PERSON] в судовому засіданні, посилаючись на обставини, що зазначені у позовній заяві, просили задовольнити позовні вимоги. Стверджують, що житловий будинок, будівництво якого самовільно розпочав [PERSON] на даний час недобудований та не придатний для проживання і в даному будинку відповідач не проживав взагалі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечуючи проти позову вказав, що за адресою [ADDRESS] він зареєстрований з дозволу позивача, при цьому на земельній ділянці за вказаною адресою він побудував новий будинок де проживав до отримання травми (зламав ногу) - до 21.12.2018, однак право власності на вказаний будинок він належним чином не оформив. В зв`язку з отриманою травмою він проходив тривале лікування та реабілітацію, під час яких він перебував в медичних установах тривалий час і винаймав житло неподалік медичних закладів. При цьому, він сплачує платежі за надані комунальні послуги за вказаним будинком. Заслухавши учасників справи та дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги задоволенню не підлягають із наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] зареєстрований 21 квітня 2006 року за адресою [ADDRESS] . За свідоцтвом про право власності на житловий будинок від 06.02.1997 [PERSON] належить житловий будинок за адресою [ADDRESS] . Рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 20.10.2015, відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про звільнення останнім земельної ділянки за адресою [ADDRESS] . [PERSON] в обґрунтування позов, посилалась на те, що погодилась на пропозицію [PERSON] у 2005 році продати вказаний будинок за 500 доларів США, з яких [PERSON] фактично передав лише 250 доларів США, став користуватись будинком та через деякий час зруйнував його та побудував новий. Судом встановлено, що [PERSON] став користуватись будинком [ADDRESS] , зареєструвався за вказаною адресою з дозволу власниці [PERSON] . Фактично будинок [PERSON] перестав існувати. У 2005-2006 роках [PERSON] замість вказаного будинку почав будувати новий, тривалий час з дати отримання грошових коштів [PERSON] до нього ніяких вимог не пред`являла. Крім того, рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 26.09.2016, відмовлено у задоволенні позову [PERSON] про визнання дійсним укладеного з [PERSON] 19.03.2005 договору купівлі-продажу житлового будинку та про визнання за ним права власності на самочинно збудований житловий будинок [ADDRESS] . Судом встановлено факт побудови [PERSON] вказаного будинку та не прийняття його в експлуатацію у передбаченому законом порядку. За наданими сторонами актами обстеження житлових умов від 20.07.2015, 22.09.2017, 18.10.2017 на земельній ділянці за адресою [ADDRESS] знаходиться незавершений будівництвом житловий будинок до якого підведений газ і електропостачання та в якому проживає [PERSON] . При цьому, згідно актів обстеження домоволодіння від 12.07.2019 і 07.10.2020 та протокола постійної комісії з розгляду земельних спорів від 10.03.2021 на час обстеження в будинку по [ADDRESS] не було нікого, подвір`я знаходиться в занедбаному стані. За наданими відповідачем договорами та квитанціями, йому надаються послуги з електропостачання та газопостачання до будинку за адересою [ADDRESS] , він сплачує дані послуги. Згідно довідки до акта повторного огляду медикло-соціальною експертною комісією від 21.09.2020 [PERSON] має 3-ю групу інвалідності. При цьому за виписним епікризом з історії хвороби [PERSON] від 26.12.2018, 09.01.2019, 25.06.2019 і 07.08.2020, останній 21.12.2018 отримав травму - впав з драбини та проходив відповідне лікування з 24.12.2018 по 26.12.2018, з 29.12.2018 по 09.01.2019 та з 24.07.2020 по 07.08.2020. З показів свідка [PERSON] слідує, що він разом [PERSON] здійснював будівництво житлового будинку по [ADDRESS] , де [PERSON] проживав до отримання травми. Статтею 317 ЦКУ встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Згідно зі ст. 391 ЦКУ власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушено право та з яких підстав. Статтею 405 ЦКУ передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі п. 1 ст. 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії», заява №58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява №19009/04, пункт 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява №39948/06, п. 47). У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява №30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи встановлені у судовому засіданні обставини про те, що [PERSON] з 21.04.2006 зареєстрований за адресою по [ADDRESS] з дозволу власниці будинку [PERSON] , замість старого житлового будинку за цією адресою побудував новий, фактично здійснює його утримання сплачуючи комунальні послуги та не проживає в ньому в зв`язку з проходженням тривалого лікування і позивачем не надано суду жодних доказів існування у неї перешкод у користуванні її власністю через існування факту реєстрації відповідача в даному будинку, тому суд приходить до висновку про відсутність фактичних та правових підстав для задоволення позову [PERSON] , якими вона обґрунтовує свої позовні вимоги. Отже, позов [PERSON] безпідставний та задоволенню не підлягає. Відповідно до положень ч. 6 ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що позивачу, яка звільнена від сплати судового збору, було відмовлено в задоволенні позовних вимог, судовий збір слід віднести на рахунок держави. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed