Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-05 00:00:00

23 січня 2018 року [PERSON] подала до суду позовну заяву про стягнення додаткових витрат на утримання неповнолітньої дитини у звязку з навчанням. Позовні вимоги мотивовано тим, що 25 вересня 1999 року між сторонами було зареєстровано шлюб, який 03 лютого 2017 року розірвано. Від шлюбу сторони мають доньку [PERSON], [INFO], яка перебуває на вихованні позивачки. Відповідач припинив утримувати доньку та брати участь у її вихованні, останній фактично ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, усі додаткові витрати на дитину позивач несе самостійно. З 01 вересня 2016 року дитина навчається у комунальному вищому навчальному закладі «Житомирському інституті медсестринства» Житомирської обласної ради на денному відділенні із договірною формою навчання. За умовами договору про надання освітніх послуг вартість навчання становить: за перший рік навчання - 10700 гривень, за другий рік навчання 13300 гривень, за третій 14650 гривень, за четвертий 16100 гривень. Добровільно відповідач відмовляється надавати допомогу у додаткових витратах на дитину, а тому вона вимушена звернутися до суду із даним позовом про стягнення з відповідача половину вартості здійснених нею додаткових витрат на дитину. В ході розгляду справи позивач уточнила позовні вимоги та просила стягнути з відповідача на її користь 12 000 гривень додаткових витрат на утримання дочки [PERSON]. Позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі, аргументуючи мотивами, викладеними в позовній заяві. Відповідач позов не визнав, про що подав до суду заяву. Вивчивши матеріали справи суд дійшов висновку, що в задоволенні даного позову необхідно задовольнити з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 03 лютого 2017 року було розірвано (а.с.3). Також судом встановлено, що сторони є батьками [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-ТП №309303, виданого 25 травня 2001 року Троянівською сільською радою Житомирського району Житомирської області (а.с.4). Відповідно до довідки Троянівської сільської ради Житомирського району Житомирської області №45 від 01 січня 2018 року - [PERSON], [INFO] зареєстрована та проживає разом із матір'ю [PERSON] в с.Троянів Житомирського району Житомирської області (а.с.12). З копій договору №20247 від 12 серпня 2016 року Коледжу Комунального вищого навчального «Житомирський інститут медсестрттинства» Житомирської обласного ради [PERSON] навчається на денному відділенні по спеціальності «Сестринська справа», договірна форма навчання, строк навчання з 01 вересня 2016 року по 30 червня 2020 року, вартість навчання становить: за перший рік 10700 гривень, за другий 13300 гривень, за третій 14650 гривень, за четвертий 16100 гривень (а.с.5). З квитанцій №535641000836221470046699 від 01 серпня 2016 року (а.с.6) та №535641000836221500893695 від 24 липня 2017 року (а.с.8) вбачається, що [PERSON] було сплачено кошти в сумі 10700 гривень та 13300 гривень за навчання у Комунальному вищому навчальному закладі «Житомирський інститут медсестртинства». Оцінюючи вище перераховані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів відповідно до вимог статті 89 ЦПК України, суд згідно з положеннями статей 77, 78, 79, 80 цього ж Кодексу вважає ці докази належними, допустимими, достовірними та достатніми, оскільки вони містять інформацію щодо предмета доказування, одержані у встановленому законом порядку, на їх підставі можна встановити дійсні обставини справи, а також у своїй сукупності вони дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. А тому в суду немає підстав для їх відхилення. Обставин, які б доводили необхідність звільнення відповідача від обов'язків утримувати дитину, судом не встановлено. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право нa рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Відповідно до п.1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини, що була ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. За змістом ст.18 Конвенції суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно зі ст.141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно із ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до вимог ст.185 Сімейного кодексу України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Отже, виходячи з аналізу статті 185 Сімейного кодексу України додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема необхідністю в розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів, у зв'язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. У п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз'яснено, що до участі у додаткових витратах на утримання дитини, можна притягати лише батьків, у цих випадках йдеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами. На аналогічні норми законодавства послалася і позивачка у своєму позові. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] навчається у Комунальному вищому навчальному закладі «Житомирський медичний інститут» Житомирської обласного ради, витрати на її навчання несе мати дитини [PERSON], а тому за таких обставин, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача половину суми понесених позивачем витрат на навчання дочки, що підтверджується відповідними квитанціями. При цьому суд не може взяти до уваги заперечення відповідача щодо його матеріального стану, стану здоров'я та перебування на його утриманні батьків похилого віку, оскільки жодного доказу на підтвердження цього відповідачем суду не було представлено. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що відповідачем були порушені права позивача щодо його участі у додаткових витратах на утримання його дитини. На підставі ст.141 ЦПК України слід вирішити питання про стягнення з відповідача на користь позивачки суми судового збору, сплаченого нею при поданні позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved