Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-13 00:00:00

23.03.2020 року [PERSON] звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою на обгрунтування якої зазначив, що 09.08.2019\~рокуним було надано відповідачу [PERSON] позику у розмірі 63872,00 грн., про що останній видав йому відповідну розписку. Строк повернення позики за домовленістю між ними був встановлений до 01.09.2019 року. На час звернення до суду [PERSON] грошові кошти не повернув, а його поведінка свідчить про ухилення ним від взятих на себе боргових зобов`язань. Враховуючи вищевикладене, просить суд визнати дійсним укладений між сторонами договір позики від 09.08.2019 року, стягнути з відповідача на свою користь 63\~872,00 грн. позики, а також понесені судові витрати по справі. Представник позивача до початку судового засідання подав заяву з проханням розглянути справу за його відсутності, позов підтримує. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про день, час, місце розгляду справи був повідомлений належним чином поштою за адресою його зареєстрованого місцепроживання, а також телефонограмою (а.с. 28). Як визначено у частині першій статті 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки відповідач був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, однак не з`явився в судове засідання, враховуючи, що позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, а відповідач не подав відзив на позов, суд дійшов висновку про можливість ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково, з наступних підстав. Судом встановлено, що 09.08.2019 року відповідач [PERSON] видав позивачу розписку наступного змісту: «Я, [PERSON] , (паспортні дані та місцепроживання), взяв в борг у [PERSON] , (паспортні дані та місцепроживання), суму коштів 63\~827,00 грн. (сума прописом). Кошти зобов`язуюсь повернути до 01 вересня 2019 року». Крім того, розписка була скріплена підписами свідків [PERSON] та [PERSON] (а.с.8). Доказів повернення позики, відповідач суду не надав. Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне. В першу чергу суд вважає за необхідним визначитися з правом, яке підлягає застосуванню до спірних правовідносин. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Така правова позиція відображена у постанові Верховного Суду України №6-1967цс15 від 11 листопада 2015 року. Досліджуючи зміст наданої позивачем розписки відповідача суд зазначає, що у ній чітко підтверджується отримання відповідачем коштів у розмірі 63\~872,00 грн. саме від позивача. Частиною першою статті 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. У розглядуваному випадку, у наданій відповідачем розписці встановлений чіткий строк повернення позики до 01 вересня 2019 року, який на час звернення до суду настав. Зважаючи на вищевикладене, оскільки відповідачем не надано доказів повернення позики, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення цієї позики слід задовольнити. Що стосується вимог про визнання договору позики дійсним, суд зазначає наступне. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Частиною другою статті 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. З наведеного слідує, що суд може захистити лише порушене, невизнане або оспорюване право позивача, при цьому у спосіб, який визначений ч.2 ст.16 ЦК України, або в інший спосіб, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Суд зауважує, що у чинному законодавстві, чітко визначено перелік випадків коли заінтересована особа має право ставити вимоги про визнання договору дійсним, а саме у ст.ст. 219 «Правові наслідки недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину», 220 «Правові наслідки недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору», 221 «Правові наслідки вчинення правочину малолітньою особою за межами її цивільної дієздатності», 224 «Правові наслідки вчинення правочину без дозволу органу опіки та піклування», 226 «Правові наслідки вчинення правочину недієздатною фізичною особою» ЦК України. В розглядуваному випадку, як слідує з матеріалів справи, між сторонами був укладений договір у простій письмовій формі, що, згідно чинного законодавства, не вимагала обов`язкового нотаріального посвідчення. Обидві сторони цього договору є повнолітніми особами, а відомостей про їх недієздатність матеріали справи не містять. У зв`язку з вищевикладеним, у зв`язку з тим, що позивачем не доведений факт порушення, невизнання або оспорення відповідачем його прав в частині дійсності укладеного між ними договору, враховуючи, що такий спосіб як визнання договору дійсним у даному конкретному випадку застосовуватися не може, суд дійшов висновку, що у позовних вимогах в цій частині слід відмовити. У зв`язку з тим, що суд задовольняє позовні вимоги в частині стягнення заборгованості, на підставі ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 840,80 грн., який був сплачений при поданні позову за цю вимогу. Також, з позивача на користь держави слід стягнути 840,80 грн. судового збору за позовну вимогу немайнового характеру (про визнання договору дійсним), за яку ним не був сплачений судовий збір при зверненні до суду і у задоволенні якої було відмовлено. Що стосується витрат на професійну правничу допомогу адвоката, суд зазначає наступне. Частиною четвертою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку. Як слідує з матеріалів справи у попередньому (орієнтовному) розрахунку судових витрат, який наведений у позові, позивач самостійно визначив розмір витрат на правничу допомогу адвоката 3\~040,50 грн., що перевищує суму, яку позивач просить суд остаточно присудити у розмірі 4\~500 грн. (а.с.6). Будь-яких обґрунтувань того, що сторона позивача не могла передбачити такі витрати у розмірі 4\~500 грн. на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку, суду надано не було. У зв`язку з вищевикладеним, на підставі приписів ч. 4 ст. 141 ЦПК України, суд відмовляє позивачу у відшкодуванні судових витрат в частині перевищення витрат які були визначені на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку, та визначає їх у розмірі 3\~040,50 грн. Ці витрати належним чином підтверджені договором про надання правової допомоги (а.с.19), ордером (а.с.18), довідкою-розрахунком та актом приймання-передачі наданих послуг, з детальним описом виконаних робіт (а.с.33-34), розрахунковою квитанцією (а.с.35). Заяв про неспівмірність заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу адвоката, як це передбачено ч.ч.5,6 ст.137 ЦПК України, відповідач суду не надавав. У зв`язку з тим, що суд задовольнив лише половину позовних вимог, а саме одну позовну вимогу з двох заявлених, судові витрати на правничу допомогу адвоката суд стягує пропорційно, тобто у розмірі 1510,25 грн. (3\~040,50 / 2). На підставі ст.ст. 15, 16, 526, 549, 627, 1046, 1049 ЦК України,

Outcome: partial