Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-19 00:00:00

22 липня 2017 року [PERSON] звернулась до Слов'янського міськрайонного суду Донецької області із уточненим в ході судового розгляду позовом до [PERSON] про надання дозволу на виїзд дитини закордон без згоди та супроводу батька. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що 16 липня 2008 року шлюб між сторонами був розірваний. Сторони мають спільну малолітню дитину - [PERSON], [INFO]. Після початку антитерористичної операції в Донецькій та Луганській областях України, позивачка разом із дитиною вимушена була виїхати з міста Горлівка Донецької області. На даний час вони разом із донькою проживають в Сумській області та перебувають на обліку в управлінні соціального захисту населення Шосткинської районної державної адміністрації Сумської області. Батько дитини [PERSON], після розірвання шлюбу протягом року сплачував позивачці аліменти на утримання доньки, але потім перестав надавати будь-яку допомогу. Відповідач не цікавиться життям доньки, жодної участі в її утриманні та вихованні не приймає. Місце перебування відповідача позивачці невідоме, та жодних контактів із ним вона не має. Її пошуки [PERSON] виявилися безрезультатними. В Республіці Білорусь на даний час проживає сестра позивачки - [PERSON]. Із сестрою позивачка підтримує тісні родинні стосунки. Її сестра разом із чоловіком [PERSON], за місцем проживання в м. Борисові Мінської області мають у власності житло, та забезпечені всім необхідним. Сестра позивачки запропонувала, щоб [PERSON] відвідала Білорусь на канікулах. Позивачка вважає таку пропозицію доцільною, адже зміна обстановки позитивно вплине на психологічний стан дівчинки, допоможе в деякій мірі забути душевні та фізичні страждання, отримані під час обстрілів, та дасть можливість відволіктись від негативу, що досі переслідує її малолітню дитину. Однак, у позивачки немає можливості поїхати разом із донькою до Республіки Білорусь, оскільки для цього потрібні додаткові витрати, чого вона не може собі дозволити, оскільки на даний час у позивачки відсутня постійна робота, та вона заробляє випадковими тимчасовими заробітками. У зв'язку із чим існує потреба у наданні дозволу на виїзд [PERSON] до Республіки Білорусь у супроводі уповноваженої позивачкою особи, а саме у супроводі її рідної сестри - [PERSON]. Оскільки відповідач фактично самоусунувся від виховання дитини, жодної допомоги на її утримання не надає та ігнорує її інтереси, позивачка вимушена була звернутися до суду із даним позовом та просити суд ухвалити рішення яким надати дозвіл малолітній [PERSON], на тимчасовий виїзд у супроводі уповноваженої особи - [PERSON], без нотаріально оформленої згоди та без супроводу батька [PERSON] за межі території України до Республіки Білорусь на строк до 31 грудня 2018 року. Позивачка [PERSON], в судове засідання не з'явилась, в своїй позовній заяві розгляд справи просила проводити у її відсутності, позов задовольнити, проти ухвалення заочного рішення по справі не заперечувала. Під час розгляду справи, судом приймалися усі передбачені діючим законодавством заходи щодо належного повідомлення відповідача про місце, день та час розгляду справи. Згідно із Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 1085-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження», пересилання пошти не здійснюється до м. Горлівка Донецької області, що є останнім відомим зареєстрованим місцем проживання відповідача, що позбавляє суд можливості надіслання поштою судового виклику до суду за зареєстрованим у передбаченому законом порядку місцем проживання та розташування відповідача (ч.5 ст.74 ЦПК України). Тому, у відповідності до роз'яснень ВССУ (вих. № 10-1437/0/4-14 від 13 жовтня 2014 року), згідно із вимогами ч. 9 ст. 74 ЦПК України, виклик у судове засідання відповідача був здійснений шляхом розміщення оголошення у друкованому засобі масової інформації державної сфери розповсюдження - газеті «Урядовий кур'єр». Однак, незважаючи на прийняті судом заходи, відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про причини своєї неявки суд не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи чи розгляд справи у його відсутності від нього до суду не надходило. Відповідно до ч. 5 ст. 74 ЦПК України «У разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається: - юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження ( місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців; - фізичним особам, які не мають статусу підприємців - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином». Відповідно до ст. 77 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання ( перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідач повідомлений у встановленому порядку (належним чином) про час і місце судового розгляду справи не використав наданого законом права на участь у судовому засіданні, тому суд, враховуючи згоду позивача вважає можливим відповідно до правил ч. 1 ст. 224 ЦПК України вирішити справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалити заочне рішення. Представник Служби у справах дітей Шостинської міської ради, будучи належним чином повідомленим про місце, дату та час розгляду справи, у судове засідання не з'явився, подав до суду клопотання з проханням розгляд справи проводити у відсутності представника Служби у справах дітей, рішення ухвалити згідно із вимогами чинного законодавства. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з огляду на такі встановлені у судовому засіданні обставини та відповідні ним норми чинного законодавства. В судовому засіданні встановлено, що 16 липня 2008 року шлюб між сторонами був розірваний, що стверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу Серія [NUMBER] (а.с. 7). Згідно із свідоцтвом про народження Серія: [NUMBER] виданим міським відділом реєстрації актів цивільного стану Горлівського міського управління юстиції Донецької області 05 липня 2005 року, [PERSON] народилась [INFO] року в м. Горлівка. Її батьками записані: [PERSON] та [PERSON] (а.с. 8). Згідно із довідками про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 24 червня 2016 року № 59170001625; № [NUMBER], позивачка разом із дитиною виїхала з міста Горлівка Донецької області, та на даний час вони проживають в Сумській області і перебувають на обліку в управлінні соціального захисту населення Шосткинської районної державної адміністрації Сумської області (а.с. 6,9). Згідно із свідоцтвом про народження Серія: [NUMBER], позивачка народилась [INFO] року та мала дівоче прізвище - [PERSON]. Її батьками записані: [PERSON] та [PERSON] (а.с. 6 з.б.). Згідно із свідоцтвом про одруження, Серія: [NUMBER], 27 листопада 2004 року, позивачка зареєструвала шлюб із [PERSON] та отримала таким чином прізвище [PERSON] (а.с. 7 з.б.). Згідно із свідоцтвом про народження Серія: [NUMBER], [PERSON] народилась [INFO] року. Її батьками записані: [PERSON] та [PERSON] (а.с. 11). Згідно із свідоцтвом про шлюб [PERSON]: [NUMBER], 19 квітня 2017 року, [PERSON], [INFO] зареєструвала шлюб із [PERSON], у зв'язку із чим здобула прізвище [PERSON]. Місце реєстрації шлюбу - посольство України в Республіці Білорусь (а.с. 10). Суд зазначає, що згідно із статтею 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Суд виходить з вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України, відповідно яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості і кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідач в судове засідання не з'явився, не скористався своїми процесуальними правами сторони в процесі і не надав належних доказів, які спростовують доводи позивачки. Згідно із ст.153 СК України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Відповідно до ст. 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 року - держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. За приписами п. 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року передбачається, що «…малолітнє дитя не повинне, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучений зі своєю матір'ю». Згідно із ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Принцип 7 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року передбачає безумовний пріоритет інтересів дитини для тих, на кому лежить відповідальність за його освіту і виховання. Оскільки сторони однією сім'єю не проживають і фактичне місце проживання малолітньої дитини визначене за позивачкою, то цей обов'язок покладено перш за все на матір - позивачку по справі, яка повинна постійно доглядати сина, піклуватися про його здоров'я, її фізичний, духовний та моральний розвиток, як це і передбачено положеннями статті 150 Сімейного кодексу України. Доказів того, що відповідач приймає участь у вихованні та утриманні дитини, цікавиться її життям, турбується про неї, суду не надано. Місце перебування відповідача залишається невідомим. Відповідач в судове засідання жодного разу не з'явився, а позивачка опинилася у ситуації, в якій не має можливості оформити дозвіл на виїзд дитини до Республіки Білорусь для її відпочинку. Аналізуючи встановлені фактичні обставини по справі і надані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги є обґрунтованими, оскільки інтереси позивачки повністю відповідають інтересам її малолітньої доньки. Оскільки батько дитини добровільно не надає дозвіл на її виїзд до Республіки Білорусь, суд зазначає, що з метою підтримання родинних зв'язків, і оскільки у такому випадку у дитини буде можливість розширити світогляд та відпочити, позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Суд вважає, що зазначений виїзд за кордон до Республіки Білорусь, де у позивачки проживає її рідна сестра, та де дитина матиме змогу відпочити і побачити іншу країну, не буде порушенням будь-яких прав відповідача відносно доньки, який в свою чергу, не зробив жодного кроку з тим, щоб вирішити проблеми, які виникають у позивачки. Відповідачем не представлено суду будь-яких відомостей про те, що він з приводу його участі у вихованні дитини звертався із пропозиціями до позивачки, до органу опіки та піклування, чи до суду. Згідно із абз. 2 частини 3 статті 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну і оформлення документів для зарубіжних поїздок визначається Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року. Відповідно до п. 2 частини 2 статті 4 вказаного Закону України за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно із п.2 статті 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16- річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків здійснюється у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Метою виїзду малолітньої дитини до Республіки Білорусь, позивачка зазначає необхідністю зустрічі дівчинки із родичами, її відпочинок та розширення світогляду дівчинки. Необхідність у виїзді дитини не є безтерміновою, а тому її існування має супроводжуватися розумними строками, у зв'язку із чим, суд вважає можливим надати дозвіл на виїзд малолітній [PERSON] на тимчасовий виїзд у супроводі уповноваженої особи - [PERSON] без нотаріально оформленої згоди та без супроводу батька [PERSON] на строк починаючи з моменту набрання даним рішенням законної сили до 31 грудня 2018 року включно. Аналізуючи встановлені фактичні обставини по справі і надані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги є обґрунтованими, оскільки інтереси позивачки повністю відповідають інтересам її малолітньої доньки. Позивачка не вимагає компенсації за понесені судові витрати, пов'язані із зверненням до суду і розглядом цивільної справи.

Outcome: approved