Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-28 00:00:00

23 червня 2021 року до суду звернувся представник заявника адвокат Бєлоусов С.Г., в інтересах [PERSON] , заінтересована особа: Костянтинівський районний відділ реєстрації актів цивільного стану Східного МУ Міністерства юстиції (м. Харків), з заявою, в якій просив встановити факт смерті [PERSON] , [INFO] , уродженця хутір Чумаки, Старобешівського району, Донецької області, Україна. Ухвалою Токмацького районного суду Запорізької області від 23 червня 2021 року заяву представника заявника адвоката Бєлоусова Сергія Геннадійовича, в інтересах [PERSON] , заінтересована особа: Костянтинівський районний відділ реєстрації актів цивільного стану Східного МУ Міністерства юстиції (м. Харків) про встановлення факту смерті залишено без руху надано строк три дні з дня отримання копії ухвали для усунення недоліків, зазначених у її мотивувальній частині. Недоліки, зазначені в ухвалі усунуто у встановлений строк. В обґрунтування заяви, зазначено, що заявник [PERSON] доглядала свого чоловіка [PERSON] , [INFO] , який був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . [INFO] в смт. Новий Світ, Старобешівського району, Донецької області [PERSON] помер. Після його смерті було отримано медичне свідоцтво про смерть №24 від 26.04.2021 року та свідоцтво про смерть № [NUMBER] від 26.04.2021 року. Заявник [PERSON] поховала свого чоловіка [PERSON] . В подальшому заявнику стало відомо, що свідоцтво про смерть є незаконним та не створює правових наслідків на території України. Окрім цього, свідоцтва про смерть видаються без використання Державного реєстру актів цивільного стану, оскільки смт. Новий Світ, де помер [PERSON] , знаходиться на тимчасово окупованій території та доступ до Державного реєстру актів цивільного стану у цьому місті було припинено. За таких обставин, факт смерті [PERSON] може бути встановлений лише за рішенням суду. Звернення до суду у даному випадку є виключною формою захисту прав заявника. Установи ДРАЦС України посилаючись на підстави викладені в листі Верховного Суду України вих. № 985/0/208-21 від 22.04.2021 року не надають письмові відмови на реєстрацію смерті осіб, які померли на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях. Загальновідомим є факт, що установи ДРАЦС України не реєструють та не видають свідоцтво про смерть на підставі документів виданих на тимчасово окупованих територіях. Костянтинівський районний відділ ДРАЦС Східного МУ Міністерства юстиції (м. Харків) залучений в якості заінтересованої особи у зв`язку з фактичним проживанням представника заявника в м. Костянтинівка Донецької області. Заявник та його представник в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлені. Просили справу розглянути за відсутності заявника та його представника. Представник заінтересованої особи Костянтинівського районного відділу реєстрації актів цивільного стану Східного МУ Міністерства юстиції (м. Харків) в судове засідання не з`явився, до суду надав заяву про розгляд справи за відсутності представника, підтримали вимоги заявника. Відповідно до положень частини 2 статті 247\~ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що заява є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно з пунктом 8 частини 1 статті 315\~ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Статтею 317\~ЦПК України визначено особливості провадження у справах про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України. Відповідно до положень статті 317\~ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Справи про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 04.11.2014 «Про невідкладні заходи щодо стабілізації соціально-економічної ситуації в Донецькій та Луганській областях» від 14.11.2014 № 875/2014, діяльність державних підприємств, установ та організацій, їх філій (відділень), представництв у районі проведення антитерористичної операції в Донецькій та Луганській областях припинено. Норми статті 317\~ЦПК України спрямовані на забезпечення прав осіб, які проживають на території, де не здійснюють діяльність органи державної реєстрації актів цивільного стану, а отже для застосування цієї норми тимчасово окупованими територіями Донецької та Луганської областей слід вважати населені пункти, визначені розпорядженням Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2014 року № 1085-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення». Смт. Новий Світ, Старобешівського району, Донецької області включено до переліку населених пунктів, на територіях яких органи державної влади (у тому числі органи реєстрації актів цивільного стану) тимчасово не здійснюють свої повноваження, що у даному випадку зумовлює необхідність застосування передбаченого статтею 317\~ЦПК України порядку встановлення факту смерті [PERSON] , [INFO] , місце смерті: смт. Новий Світ, Старобешівський район, Донецька область, яка настала [INFO] . [PERSON] , [INFO] уклала шлюб з [PERSON] , [INFO] , та змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] . [PERSON] , дружина померлого [PERSON] . Положеннями статті 9\~Закону України\~«Про забезпечення\~прав і\~свобод громадян\~та правовий\~режим на\~тимчасово окупованій\~території України»\~від 15.04.2014\~№ 1207-VII передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому Законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсними і не створюють правових наслідків. Судом встановлено, що [PERSON] був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується паспортом [PERSON] серії [NUMBER] виданого Краснолуцьким МВ УМВС України в Луганській області 05 серпня 1996 року. [INFO] [PERSON] , помер у віці 63 роки. Причина смерті: захворювання передміхурової залози 4 ступеню, що підтверджується довідкою про причину смерті № 24 від 26 квітня 2021 року. Відповідно до пункту 3.17 Наказу Міністерства юстиції «Про затвердження Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання» № 96/5 від 12.01.2011, рішення суду про встановлення факту народження, смерті в певний час, постановлене судом у разі неможливості їх реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану, є підставою для державної реєстрації таких фактів. Згідно з ч.1 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою, 2) рішенням суду про встановлення факту смерті особи в певний час. Відповідно до Конституції України, Україна є суверенною і незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Статтею 1\~Закону України\~«Про забезпечення\~прав і\~свобод громадян\~та правовий\~режим на\~тимчасово окупованій\~території України» встановлено правовий статус тимчасово окупованої території України, та визначено, що тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Датою початку тимчасової окупації є 20 лютого 2014 року. Згідно з ч. 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Згідно ч. 1, 4 ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. В практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки», згідно яких, якщо невизнання документів, виданих окупаційною владою, веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян, такі документи повинні визнаватися. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). У Рішенні Європейського Суду по справі «Кипр проти Турції» від 10 травня 2001 року (у п. 93 Суд нагадує, що в своєму Консультативному Висновку по Намібії Міжнародний Суд заявив наступне (1971 ICJ Reports, p. 56, § 125): «Загалом непризнання північно-африканської адміністрації цієї Території не повинно привести позбавлення народу Намібії вигод від міжнародної співпраці. Зокрема в той час як дії офіційного характеру, які здійснюються урядом Північної Африки від імені або по відношенні Намібії після спливу відомого мандата, являються незаконними та такими, що не мають сили, ця неспроможність не може бути розповсюджена на такі дії, як наприклад реєстрація народження, смерті, шлюбу, наслідки подібних дій можуть бути проігноровані в погіршення мешканців цієї Території». Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. Згідно з ч. 1, ч. 2 cт. 18 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території. Гарантії прав, свобод та законних інтересів осіб, які переселилися з тимчасово окупованої території України та перебувають на території України на законних підставах, визначаються Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб». Оскільки документи, що підтверджують факт смерті, видані медичним закладом та органом реєстрації актів цивільного стану на тимчасово непідконтрольній державі Україна території, ці документи є недійсними і не створюють правових наслідків. Встановлення факту смерті має для [PERSON] юридичне значення, так як дозволяє реалізувати права, які виникають після смерті чоловіка, [PERSON] . Заявник не має документу, передбаченого діючим законодавством України, для реєстрації смерті чоловіка, [PERSON] , що унеможливлює отримання нею свідоцтва про смерть в органах державної реєстрації актів цивільного стану України. З огляду на викладене, ту обставину, що для проведення державної реєстрації смерті чоловіка у заявника є об`єктивні перешкоди, з метою захисту прав і свобод громадян України, суд вважає що заявлені вимоги належить задовольнити, встановивши факт смерті громадянина [PERSON] , [INFO] , місце смерті: смт. Новий Світ, Старобешівський район, Донецька область, яка настала [INFO] . Встановлення вказаного факту необхідне заявнику для отримання свідоцтва про смерть українського зразка. Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для задоволення заяви [PERSON] про встановлення факту смерті [PERSON] .

Outcome: approved