Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-20 00:00:00

22 лютого 2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до прокуратури Одеської області та Головного управління Державної казначейської служби в Одеській області про відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 103,00 грн. та моральної шкоди в розмірі 50000,00 грн., завданої в результаті неправомірної бездіяльності посадових осіб прокуратури Одеської області, які полягають у невнесенні відповідних відомостей до ЄРДР та не проведенні досудового розслідування на підставі її заяви про вчинення злочину від 14.07.2016 р. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказує, що в результаті вищевказаної неправомірної бездіяльності посадових осіб прокуратури Одеської області вона вимушена була звертатися до суду за захистом своїх прав та витрачати свій час і свої кошти, в звязку з чим їй завдана, по-перше, моральна шкода, яка полягає у її моральних стражданнях, повязаних з порушенням її права на своєчасний і повний розгляд її заяви та на проведення досудового розслідування, в наслідок чого вона вимушена була витрачати свій час та докладати додаткових зусиль для поновлення та реалізації своїх порушених прав в порядку, встановленому кримінально-процесуальним судочинством ; і, по-друге, матеріальна шкода, що полягає у понесених нею транспортних витратах, повязаних з її прибуттям до прокуратури для подачі заяви від 14.07.2016 року та з її явкою до суду для подачі скарги і прийняття участі у судовому розгляді скарги, у загальному розмірі 103,00 грн. Крім того, позивач вимагає стягнути на її користь з відповідачів понесені нею транспортні витрати, повязані з її явкою в судове засідання у даній справі. Позивач просила розглянути справу за її відсутності та задовольнити позов, про що подала адресовану суду свою письмову заяву, яка приєднана судом до матеріалів справи. Прокуратура Одеської області подала адресовані суду свої письмові заперечення на позову заяву, які приєднані судом до матеріалів справи, але не повідомила суду причину неявки свого представника, хоча її представник був повідомлений в суді про дату і місце наступного розгляду справи під розписку відповідно до ч. 3 ст. 191 ЦПК України, про що свідчить довідковий лист від 26 квітня 2017 року, який приєднаний судом до матеріалів справи. Головне управління Державної казначейської служби в Одеській області також не повідомило суду причину неявки свого представника, хоча про дату і місце судового розгляду справи було повідомлено належним чином, про що свідчить розписка про отримання ним судової повістки. Судом установлені такі факти і відповідні їм правовідносини. 13 липня 2016 року [PERSON] прибула до СВ Хмельницького ВП в м. Одеса ГУ НП Одеської області для подачі заяви про вчинення злочину, але працівники чергової частини відмовились реєструвати її заяву, при цьому, як вказує позивач, принижуючи її честь та гідність і погрожуючи їй фізичною розправою, в звязку з чим 14 липня 2016 року позивач подала заяву про вчинення злочину до прокуратури Одеської області. Оскільки у встановлений законом строк прокуратурою Одеської області не було прийняте відповідне рішення за вищевказаною заявою позивача про вчинення злочину від 14 липня 2016 року, позивач звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з скаргою на бездіяльність відповідальних осіб прокуратури Одеської області. Ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 27 липня 2016 року у справі № 522/13291/16-к було задоволено скаргу [PERSON] на бездіяльність відповідальних осіб прокуратури Одеської області, яка полягає у невнесенні відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, а також зобовязано відповідальних осіб прокуратури Одеської області виконати вимоги ст. 214 КПК України та внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості, які містяться в заяві [PERSON] від 14 липня 2016 року. На виконання вимог вказаної ухвали слідчого судді від 27 липня 2016 року, 03 серпня 2016 року прокуратурою Одеської області, на підставі заяви [PERSON] від 14 липня 2016 року про скоєння злочину, внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості за № 42016160000000615 про скоєння кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 365 КК України за фактом перевищення службових повноважень співробітниками Хмельницького ВП Малиновського ВП ГУ НП в області, які відмовлялись від реєстрації повідомлення [PERSON] про кримінальне правопорушення та застосовували стосовно неї силу, в той час коли вона наполягала на її прийнятті та реєстрації. У відповідності до частини 6 статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній чи юридичній особі внаслідок іншої, ніж передбаченої в ч.ч. 1-5 цієї норми, незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами ст.ст. 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. При цьому, під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за ст.ст. 1166, 1167 ЦК України доказуванню підлягають : факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв'язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Відповідно розяснень, які містяться у п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 2005 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підставі цивільно-правової відповідальності обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають : наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен зясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовуються вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до т. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Вирішуючи дану справу, суд виходить з того, що сам факт неприйняття прокуратурою процесуального рішення не може свідчити про завдання особі шкоди та про наявність підстав для її відшкодування, оскільки для наявності зобовязання по відшкодуванню шкоди в сенсі ст.ст. 1166, 1167, 1176 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу прокуратури, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв'язок між його діями та шкодою, які піддягають доказуванню на загальних підставах. Проте позивач не надала суду доказів на підтвердження своїх доводів щодо завдання їй моральної шкоди посадовими особами прокуратури Одеської області. Водночас суд погоджується з доводами прокуратури Одеської області, які містіться у запереченнях на позовну заяву, стосовно того, що згідно вимог п. 4 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірам і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у чітко визначених випадках, серед яких невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР відсутнє. Отже позовні вимоги позивача в частині відшкодування моральної шкоди не підлягають задоволенню. Вирішуючи позовні вимоги позивача в частині стягнення з прокуратури Одеської області матеріальної шкоди у розмірі 103,00 грн., суд виходить з того, що ці витрати не є матеріальною шкодою, а є витратами, повязаними з прибуттям позивача до прокуратури Одеської області для подачі заяви про вчинення злочину і явкою позивача до суду, та, оскільки такі витрати понесені останньою у іншій справі, тому у даній справі, відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, стягненню не підлягають. Якщо витрати понесені позивачем під час розгляду кримінальної справи в суді, то питання про їх відшкодування повинно вирішуватись під час ухвалення судового рішення саме у кримінальній справі. При цьому суд бере до уваги, що у п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 12 «Про застосування норм цивільного законодавства при розгляді справ в суді першої інстанції» розяснено, що у тому разі коли питання про судові витрати не було вирішено при ухвалені рішення, суд, що його ухвалив, вирішує питання відповідно до пункту 4 частини першої статті 220 ЦПК за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухваленням додаткового рішення. У звязку з цим питання про судові витрати не можуть вирішуватись іншим судом або шляхом предявлення позову в іншій справі. У п. 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» розяснено, що судові витрати не є збитками в розумінні ст. 22 ЦК України, не входять до складу ціни позову і не можуть стягуватися як збитки. Статтею 79 ЦПК України визначені види судових витрат. Інші фактичні витрати учасників процесу, не передбачені у цій статті, до складу витрат, повязаних з розглядом судової справи, не належать. Перелік витрат є вичерпним, тому на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі, не може покладатись обовязок нести інші витрати не передбачені законодавством. Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується виключно ЦПК України. Транспортні витрати не є збитками в розумінні ст. 22 ЦК України, не входять до склад ціни позову і не можуть стягуватися як збитки. Аналогічні розяснення містяться в п. 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про витрати у цивільних справах». За правилами ч. 1 ст. 85 ЦПК України витрати, повязані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їх представників, а також найманням житла, несуть сторони. Отже, понесені позивачем витрати при розгляді справи в порядку кримінально-процесуального судочинства у сенсі положень пункту 1 частини 2 статті 22 ЦК України не є матеріальними збитками (майновою шкодою), що в порядку цивільного судочинства підлягають відшкодуванню на підставі частини 1 статті 1166, частини 6 статті 1176 ЦК України. Таким чином, позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача матеріальної шкоди у розмірі 103,00 грн. не підлягають задоволенню. Крім того, понесені позивачем витрати, повязані з її переїздом з місця проживання до місця розташування суду у напрямку м. Березівка - м. Одеса, з метою прибуття у судове засідання у даній справі, а так само у зворотному напрямку, не підлягають стягненню з відповідача. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed