Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-15 00:00:00

24.06.2015 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ДП «АМПУ», Голови ДП «АМПУ» треті особи: Міністерство інфраструктури України, Первинна профспілкова організація до ДП «АМПУ», у якому просить суд: визнати наказ ДП«АМПУ» від 08.04.2015 року №112-к «Про внесення змін до штатного розпису апарату управління ДП «АМПУ» незаконним, визнати наказ ДП«АМПУ» від 22.06.2015 року №189-к «Про припинення трудового договору» незаконним, поновити [PERSON] на посаді начальника відділу енергозабезпечення та інженерних мереж інженерної служби ДП «АМПУ», допустити негайне виконання рішення в частині поновлення [PERSON] на посаді начальника відділу енергозабезпечення та інженерних мереж інженерної служби ДП «АМПУ», визнати недійсним запис №31 в трудовій книжці [PERSON] про звільнення за п.1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штату, стягнути з ДП «АМПУ» на користь [PERSON] середній заробіток на час вимушеного прогулу, стягнути з ДП «АМПУ» на користь позивача моральну шкоду у розмірі 30000 грн. та покласти обов'язок на голову ДП «АМПУ» відшкодувати ДП «АМПУ» шкоду, заподіяну оплатою вимушеного прогулу [PERSON] у зв'язку з незаконним звільненням. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що він працював на посаді начальника відділу енергозабезпечення та інженерних мереж інженерної служби ДП «АМПУ». ДП «АМПУ» видано наказ від 22.06.2015 № 189-к 3-1 «Про припинення трудового договору», в якому зазначено, що [PERSON] звільнено з посади начальника відділу енергозабезпечення та інженерних мереж інженерної служби з 06.04.2015, причина звільнення - п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штату. Підставами для звільнення вказані наказ ДП «АМПУ» № 112-К від 08.04.2015, попередження № 02-03/163 від 21.04.2015, акт від 21.04.2015, лист № 23 від 16.06.2015. [PERSON] вважає, що його звільнення з посади начальника відділу енергозабезпечення та інженерних мереж інженерної служби здійснено ДП «АМПУ», Головою ДП «АМПУ» Амеліним А.М. з порушенням норм трудового законодавства, тому наказ ДП «АМПУ» від 22.06.2015 № 189-к 3-1 «Про припинення трудового договору» є незаконним. При звільненні [PERSON] не було запропоновано всі наявні вакантні посади ДП «АМПУ», що є порушенням п. 1 ст. 40 КЗпП України та не було надано переваги в залишенні на роботі, що є порушенням п.п. 2, 3 ст. 42 КЗпП України. Крім того, [PERSON] є членом ППО ДП «АМПУ». Однак, відповідач не надав ППО ДП «АМПУ» для попереднього ознайомлення наказ, ДП «АМПУ» від 08.04.2015 № 112-к, на підставі якого було змінено штатний розпис підприємства та скорочено посаду позивача. Також позивач зазначив, що даний наказ мав бути погоджений головою Первинної профспілкової організації ДП «АМПУ», оскільки зміст цього наказу стосувався члена профспілки, який до то ж є членом виборного органу - профкому ППО ДП «АППУ». Звільнення позивача на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України можливе лише за наявності згоди профспілкового комітету ППО ДП «АМПУ», але вказана згода відповідачами отримана не була. [PERSON] вважає, що звільнення було незаконним, що порушило його права, у зв'язку з цим і звернувся до суду з вказаним позовом. В судовому засіданні представник позивача підтримала заявлені позовні вимоги, просила задовольнити їх з підстав викладених в позові та їх письмових доповненнях і поясненнях. Представник відповідача ДП «АМПУ» в судовому засіданні проти задоволення позову заперечила та просила відмовити у його задоволенні, через канцелярію суду подала письмові заперечення по суті позовних вимог, у яких зазначила, що звільнення позивача відбулось з дотриманням процедури, передбаченої КЗпП України. Відповідач Голова ДП «АМПУ» в судове засідання не з'явився про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Представник третьої особи Міністерство інфраструктури України в судове засідання не з'явився, через канцелярію суду подав письмові пояснення по суті позовних вимог, у яких зазначив, що ДП «АМПУ» при звільненні позивача діяло відповідно до вимог закону, а тому позовні вимоги є необґрунтованими. Крім того, представник просив розглядати справи без його участі. Представник третьої особи ППО ДП «АМПУ» в судове засідання не з'явився, через канцелярію суду подав письмові пояснення, у яких просив задовольнити позовну заяву позивача, оскільки ДП «АМПУ» звільнило позивача з порушеннями чинного трудового законодавства. Враховуючи, що всі учасники судового процесу повідомлялися про розгляд справи належним чином, суд вважає за можливе розглядати справу без участі не з'явившихся осіб. Вислухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши зібрані в справі докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що [PERSON], працював на посаді начальника відділу енергозабезпечення та інженерних мереж інженерної служби ДП «Адміністрація морських портів України». Наказом № 112-к від 08 квітня 2015 року було внесено зміни до штатного розпису апарату управління ДП «АМПУ», відповідно до яких посада начальника відділу енергозабезпечення та інженерних мереж інженерної служби апарату управління з посадовим окладом 15 360 грн. виводиться зі штатного розпису апарату управління ДП «АМПУ» (а.с.11-12). ДП «Адміністрація морських портів України» видано наказ від 22.06.2015 № 189-к 3-1 «Про припинення трудового договору», яким позивача звільнено з посади начальника відділу енергозабезпечення та інженерних мереж інженерної служби з 22.06.2015, причина звільнення - п.1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штату. Підставами для звільнення зазначено наказ ДП «АМПУ» № 112-К від 08.04.2015, попередження № 02-03/163 від 21.04.2015 року, акт від 21.04.2015 року, лист № 23 від 16.06.2015 року (а.с.13). 12.03.2014 року працівниками ДП «АМПУ» було створено Первинну профспілкову організацію ДП «Адміністрація морських портів України», про що свідчить протокол установчих зборів первинної профспілкової організації. ППО ДП «АМПУ» було легалізовано у встановленому законодавством України порядку, про що свідчать наказ Міністерства юстиції України від 07.04.2014 № 161/01-01-11 «Про легалізацію Первинної профспілкової організації державного підприємства «Адміністрація морських портів України», Свідоцтво про реєстрацію профспілки, об'єднання профспілок від 07.04.2014 № 158-2014 П.С., Виписка серія АД № 164576 з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 30.04.2014р. Позивач з 06.04.2015 року є членом ППО ДП «АМПУ». 08.04.2015 року позивача обрано членом профспілкового комітету ППО ДП «АМПУ», про що ДП «АМПУ» повідомлено листом № 17 від 21.04.2015 року (а.с.16). Відповідно до ч.2 ст. 252 КЗпП України зміна умов трудового договору, оплати праці, притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників, які є членами виборних профспілкових органів, допускається лише за попередньою згодою виборного профспілкового органу, членами якого вони є. Отже, є виключні підстави погодження з виборним профспілковим органом, серед яких, відсутнє погодження наказу про внесення зміни до штатного розпису апарату управління ДП «АМПУ», а тому правових підстав для застосування вказаної норми Кодексу саме до наказу №112-к, на незаконність якого посилається позивач як на підставу позову, судом в даному випадку не встановлено. Щодо посилання позивачки на те, що наказ №112-к «Про внесення зміни до штатного розпису апарату управління ДП «АМПУ» на стадії проекту не був погоджений та завізований головою профспілкового комітету, що на його думку суперечить Порядку погодження проектів розпорядчих документів ДП «АМПУ», затвердженому Наказом ДП «АМПУ» від 23.07.2014 року №155, судом встановлено, що до підпункту 2 пункту 1 вказаного наказу щодо візування проектів розпорядчих документів з питань управління персоналом були внесені зміни наказом від 26.12.2014 року № 283. Після внесення змін вказаний підпункт Порядку викладено в редакції, яка містить чіткий перелік питань, з яких проекти розпорядчих документів потребують візування певних служб, в тому числі і голови профспілкового комітету. Необхідність погодження всіх проектів розпорядчих документів з питань управління персоналом даним Порядком (зі змінами) не передбачена, а також на відміну від попередньої редакції не міститься посилання про необхідність візування проектів документів «..інших питань з особового складу, організації праці…». Отже, з урахуванням викладеного, доводи позивача, що наказ №112-к «Про внесення зміни до штатного розпису апарату управління ДП «АМПУ» суперечить вимогам ч.2 ст. 252 КЗпП України та Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», суд вважає безпідставними. Крім того, дослідивши надані сторонами письмові докази, а саме штатні розклади відповідача, організаційну структуру підприємства, положення про відділи та служби, посадові інструкції, проаналізувавши встановлені обставини у справі, суд дійшов висновку, що відповідач правомірно, в межах своїх повноважень видав наказ №112-к, оскільки на підприємстві дійсно були проведені зміни в організації виробництва і праці, які мають відношення поряд з іншими посадами до посади, яку обіймав позивач. За таких обставин позов в частині визнання наказу ДП«АМПУ» від 08.04.2015 року №112-к «Про внесення змін до штатного розпису апарату управління ДП «АМПУ»» незаконним, не підлягає задоволенню. Після видання вказаного наказу, від Голови ДП «АМПУ» Амеліна А.М., начальника служби управління персоналом ДП «АМПУ» Якимович К.І. на адресу Первинної профспілкової організації ДП «Адміністрація морських портів України» надійшло подання від 03.06.2015 № 02-03/292 в якому зазначено, що відповідно до наказу ДП «АМПУ» від 08.04.2015 № 112-К «Про внесення змін до штатного розпису апарату управління ДП «АМПУ», посада начальника відділу енергозабезпечення та інженерних мереж інженерної служби апарату управління з посадовим окладом 15360 грн. виводиться зі штатного розпису апарату управління ДП «АМПУ» (а.с.19). В поданні від 03.06.2015 № 02-03/292 вказано, що [PERSON] - начальника відділу енергозабезпечення та інженерних мереж інженерної служби ДП «АМПУ» 21.04.2015 було ознайомлено з попередженням № 02-03/163 від 21.04.2015року (а.с.14) про виведення посади начальника відділу енергозабезпечення та інженерних мереж інженерної служби ДП «АМПУ» зі штатного розпису, про що було складено відповідний акт. [PERSON] було запропоновано посади інженера-гідротехніка з нагляду за будівництвом або інженера-гідротехніка з нагляду за експлуатацією гідротехнічних споруд у Бердянській філії ДП «АМПУ» з посадовим окладом 4385 грн., змінного диспетчеру у Маріупольській філії ДП «АМПУ» з посадовим окладом 6070 грн. Звільнення за п.1 ст. 40 КЗпП України допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Згідно з правилами ст. 49 КЗпП України про наступне звільнення працівник має бути персонально попереджений не пізніше ніж за два місяці. При цьому у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право працівника на залишення на роботі, передбачене законодавством. Попередивши про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, власник або уповноважений ним орган повинен запропонувати працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. За відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Стаття 42 КЗпП України дає право адміністрації при скорочені чисельності штату працівників надавати переважне право на залишення на роботі працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Для виявлення працівників, які мають це право, роботодавець повинен зробити порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, і тих, які підлягають звільненню. Зазвичай роботодавець повинен приготувати довідку у довільній формі про результати порівняльного аналізу і навести дані, які свідчать про переважне право одного перед іншим на залишення на роботі. У процесі такого порівняльного аналізу можна враховувати такі обставини: наявність відповідної освіти, післядипломну освіту, документи про підвищення кваліфікації, відсутність дисциплінарних стягнень, наявність заохочень за успіхи у роботі, отримання премій за виконання особливо важливих робіт, відсутність прогулів, відпусток без збереження заробітної плати, тривалого перебування на лікарняних листках, відсутність браку, зауважень з боку адміністрації щодо строків і якості виконуваних робіт, відсутність рекламацій на вироблену продукцію, рівень виконання норм виробітку або нормованих завдань, обсяги виконуваних робіт, дотримання строків доручених завдань тощо. Як зазначає представник позивача, він є єдиним годувальником своєї сім'ї, тобто, єдиною особою, яка працює. Заробітна плата [PERSON] була єдиним доходом його сім'ї, яка дозволяла їм існувати. Вказані обставини, відповідно до ст. 42 КЗпП України мали враховуватися відповідачем при звільненні [PERSON] з роботи. Відповідачем не надано суду доказів на підтвердження того, що при звільненні позивача було враховано його переважне право на залишення на роботі. Замість того позивачу було запропоновано лише дві посади інженера-гідротехніка з нагляду за будівництвом або інженера-гідротехніка з нагляду за експлуатацією гідротехнічних споруд у Бердянській філії ДП «АМПУ» з посадовим окладом 4 385 грн., змінного диспетчеру у Маріупольській філії ДП «АМПУ» з посадовим окладом 6 070 грн., які не знаходяться територіально за місцем проживання позивача та його сім'ї. Таким чином, відповідачем було запропоновано позивачу переїзд в іншу місцевість із заробітною платою нижчою у два рази, ніж та, що отримував позивач, разом з тим не було запропоновано усі вакантні посади на підприємстві, які б відповідали фаху та кваліфікації позивача. [PERSON] не було запропоновано місце роботи у новоствореному відділі, куди були переведені підлеглі позивача, ні на посаду керівника, ні на будь-яку іншу посаду рядового співробітника цього відділу, на які було прийнято працівників відділу, що очолював позивач та сторонніх осіб, що не працювали на підприємстві, при тому, що посадові оклади рядових працівників цього відділу більші, ніж на тих посадах, які були запропоновані позивачу, що підтвердив представник відповідача у судовому засіданні. Крім того вказані посади знаходяться за місцем проживання позивача та його сім'ї. Крім того позивачу не було запропоновано проведення будь-яких виплат чи компенсацій у зв'язку із переїздом в іншу місцевість, що суперечить вимогам ст.ст. 5-1, 120 КЗпП України ст. 12 Закону України «Про оплату праці» щодо відшкодування витрат. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що наказ ДП «АМПУ» від 22.06.2015 № 189-к 3-1 «Про припинення трудового договору» суперечить вимогам чинного законодавству України, а тому є незаконним та підлягає скасуванню. За таких обставин, оскільки судом було встановлено, що позивач був незаконно звільнений з роботи, суд вважає за необхідне поновити його на посаді начальника відділу енергозабезпечення та інженерних мереж інженерної служби апарату управління з дати звільнення, а саме з 22.06.2015 року, та визнати недійсним запис №31 в трудовій книжці [PERSON] про звільнення за п.1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штату. Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Оскільки суд визнав звільнення позивача з роботи не законним та поновив його на попередній посаді, суд вважає що на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу, а саме за період з 22.06.2015 року по 16.09.2015 року, тобто з моменту звільнення по дату ухвалення рішення. Всього вказаний період становить 61 робочий день. Відповідно до довідки №202-б від 10.08.2015 року середньоденна заробітна плата позивача становить 1152,88 грн. ((19069,72 грн. (з.п. за травень 2015 року) + 13210,80 грн. (з.п. квітень 2015 року) : 28 роб. дн.), а середньомісячна 16115, 26 грн. ((19069,72 грн. + 13210,80 грн.) : 2). Звідси розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивачки, а саме з 22.06.2015 року по 16.09.2015 року: 61 робочий день Х 1152,88 грн. = 70325,68 грн. без вирахування податків, зборів та обов'язкових платежів, який підлягає до стягнення на користь позивача. Отже, на користь [PERSON] підлягає до стягнення середній заробіток за час вимушеного прогулу, в розмірі 70325,68 грн. Відповідно до вимог ч.1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, а саме п.п. 9, 13 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» за №4 від 31 березня 1995 р., розмір відшкодування моральної шкоди визначається в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеню вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації. Судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП (набрала чинності 13 січня 2000 р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. При визначенні розміру моральної шкоди суд враховує, що при звільненні позивача з займаної посади, відповідачами, як роботодавцями, було порушено процедуру звільнення [PERSON], що спричинило у нього негативні зміни у звичайних умовах його життя, що зумовлено витраченням часу на документальне оформлення порушення її прав, тривалого захисту свого порушеного права в суді, а також беручи до уваги, в зв'язку з чим останньому були спричинені моральні страждання, а тому суд вважає, що позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню у розмірі 3000 грн., які підлягають стягненню з відповідача який видав незаконний наказ про звільнення, а саме з державного підприємства «Адміністрація морських портів України» . В решті вимоги позивача задоволенню не підлягають, як такі, що не ґрунтуються на вимогах закону. Крім того згідно ст. 88 ЦПК України з відповідачів на користь держави підлягає до стягнення судовий збір пропорційно до задоволений вимог, а саме: 733,26 грн. Враховуючи викладене,

Outcome: partial