Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-15 00:00:00

22 січня 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до ПАТ «МЕГАБАНК», в якому просить визнати недійсним п. 8.1 кредитного договору №23-1811/2013-А, укладеного з ПАТ «МЕГАБАНК» 27 листопада 2013 року, в частині третейського застереження. Обґрунтовує вимоги тим, що у вказаному пункті кредитного договору сторонами було визначено, що всі спори, розбіжності та вимоги, які виникають при виконанні кредитного договору чи у зв'язку з ним або випливають з нього, у тому числі такі, що стосуються його виконання, порушення, припинення або визнання недійсним, підлягають розгляду в постійно діючому Третейському суді при Асоціації «Слобожанська перспектива» у відповідності з його Регламентом. Сторони погоджуються, що розгляд спорів у Третейському суді буде здійснюватись одноособово. Позивач зазначає, що вказаний пункт договору суперечить ст. 6 Закону України «Про третейські суди», оскільки зазначена норма забороняє третейським судам розглядати справи щодо захисту прав споживачів, у томі числі споживачів послуг банку. А тому, розгляд справи в порядку третейського судочинства, на переконання позивача, суттєво обмежує її права захищати свої інтереси, оскільки вона позбавлена можливості належним чином захищати свої права згідно з положеннями Закону України «Про захист прав споживачів» та Цивільного процесуального кодексу України. Вважаючи зазначені положення договору такими, що суперечать чинному законодавству, позивач просить визнати недійсним третейське застереження в кредитному договорі. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив задовольнити. У судовому засіданні представник відповідача проти позов заперечував, наполягаючи на тому, що жодні права позивача обумовленим у договорі третейським застереженням не порушуються, оскільки позивач має право за захистом своїх прав звертатись безпосередньо до суду. Зазначає, що Банк відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» не є споживачем, а звернення ПАТ «МЕГАБАНК» до третейського суду з позовом про стягнення заборгованості внаслідок неналежного виконання [PERSON] договірних зобовязань не є позовом щодо захисту прав споживача. Крім того, наявність третейської угоди в договорі не забороняє позичальнику звернутися за захистом своїх порушених прав до суду загальної юрисдикції. Вважав вимоги позивача необґрунтованими та просив суд в задоволенні позову відмовити. Відповідач також подав письмові заперечення проти позову (а.с.20-22). Суд, вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав. Статтею 5 Закону України «Про третейські суди» передбачено, що юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону. Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про третейські суди» третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. Статтею 6 Закону України «Про третейські суди» визначено категорії справ, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, розгляд яких заборонений третейськими судами. Законом України «Про внесення змін до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам» частину першу статті 6 Закону України «Про третейські суди» № 2983-VI доповнено пунктом 14, згідно якого третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). [PERSON] набрав чинності 12 березня 2011 року. Розділом ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2983-VI передбачено, що після набрання чинності цим Законом третейські суди припиняють розгляд справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки), розгляд яких було розпочато до дня набрання чинності цим Законом, про що виноситься мотивована ухвала. Так, в постанові від 03 лютого 2016 року у справі №6-2630цс15 Верховний Суд України підкреслив, що спори між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання цього договору, відповідно до пункту 14 частини першої статті 6 Закону № 1701-IV, незважаючи на наявність третейського застереження в договорі, не можуть бути предметом третейського розгляду, оскільки цим Законом від 3 лютого 2011 року виключено з компетенції третейського суду вирішення спорів щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Відмежування цивільних правовідносин за участю споживачів від правовідносин з іншими субєктами здійснюється на підставі визначення правової форми їх участі в конкретних правовідносинах. А тому, незалежно від предмета і підстав позову та незважаючи на те, хто звертається з позовом до суду (банк або інша фінансова установа чи споживач), на правовідносини, що виникають зі споживчого кредиту, поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів». Аналогічна правова позиція висловлена Верховним судом України у постанові від 4 листопада 2015 року в справі № 6-2074цс15, та у постанові від 2 вересня 2015 року в справі № 6-856цс15. Отже, на час укладення кредитного договору від 27 листопада 2013 року між ПАТ «МЕГАБАНК» та [PERSON], [PERSON] України «Про третейські суди» містив заборону на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Враховуючи, що третейське застереження, викладене в п. 8.1 кредитного договору від 27 листопада 2013 року, було укладено в порушення вимог пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди»,\~\~ суд приходить до висновку, що позов про визнання недійсним п. 8.1 кредитного договору №23-1811/2013-А підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦК України, оскільки позов задоволено, а позивач був звільнений від сплати судового збору згідно закону, то судовий збір підлягає стягненню на користь держави з відповідача.

Outcome: approved