Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-03 00:00:00

23.06.2020 року АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В позові зазначено, що 24.07.2008 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 6115,89 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,12% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду, підписавши заяву разом із «Умовами надання кредиту фізичним особам «Розстрочка» складає між ним та банком договір. 05.11.2013 року АТ КБ «Приватбанк» звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою про стягнення заборгованості з відповідача. Рішенням Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська від 04.03.2014 року було задоволено та стягнуто заборгованість в розмірі 65774,50 грн нараховану станом на 01.11.2013 року. Таким чином, винесення рішення Індустріальним районним судом м. Дніпропетровськ від 04.03.2014 року не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін, оскільки договір діє до повного виконання сторонами зобов`язань та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання. На даний час, вказане рішення не виконано боржником. Відповідач за період з 24.05.2009 року по 03.06.2020 року має заборгованість у розмірі - 15 357, 27 грн, яка складається з наступного: 13 333,21 грн - індекс інфляції за прострочення виконання зобов`язання; 2 024,06 грн - 3% річних від простроченої суми. Позивач вимагає стягнути із [PERSON] на його користь заборгованість за кредитним договором №HAXRFO11360210 від 27.08.2008 року за період з 24.05.2009 року по 03.06.2020 року у розмірі 15 357,27 грн станом на 03.06.2020 року. 01.07.2020 року ухвалою судді Валківського районного суду Харківської області відкрито провадження у справі в порядку спрощеного провадження. Представник позивача надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує та не заперечує проти винесення заочного рішення. Клопотання сторін про розгляд справи в судовому засіданні з їх повідомленням у відповідності до ч. 5 ст. 279 ЦПК України до суду не надходило. Ухвалу судді від 01.07.2020 року відповідач отримав 07.07.2020 року, про що свідчить рекомендоване повідомлення, однак, у встановлений судом строк не надіслав до суду відзив на позовну заяву та заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження. Враховуючи, що відповідач, будучи належним чином повідомлена про наявність позову до нього, будь-яких клопотань та відзив на позовну заяву не подав, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів в порядку, передбаченому ст.ст. 279, 280 ЦПК України. Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог з огляду на наступне. Судом встановлено, що 24.07.2008 року між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено договір №HAXRFO11360210 від 27.08.2008 року, згідно змісту якого, відповідач отримала від позивача кредит у розмірі 6115,89 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,12% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Вказані обставини підтверджено долученою до позову копією анкети-заяви від 24.07.2008 року, яка містить підпис [PERSON] про ознайомлення нею з Умовами та правилами надання банківських послуг, тарифами банку, які разом становлять договір про надання банківських послуг (кредитний договір). Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04.03.2014 року по цивільній справі №202/605/14-ц позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] задоволено частково та вирішено стягнути з останньої на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором №HAXRFO11360210 від 27.08.2008 року у розмірі 65 774,50 грн. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, встановлені вищевказаним рішенням суду обставини доказуванню не підлягають. Згідно з наданим банком розрахунком заборгованості за вказаним договором за період прострочення грошового зобов`язання - з 24.05.2009 року по 03.06.2020 року, [PERSON] має заборгованість у розмірі 15 357,27 грн, яка складається з наступного: 13 333,21 грн - індекс інфляції за прострочення виконання зобов`язання; 2024,06 грн - 3% річних від простроченої суми. До даного часу вказане судове рішення не виконано, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з позовною заявою про стягнення з [PERSON] інфляційних втрат та 3% річних. Статті 526, 527, 530 ЦК України передбачають, що зобов`язання повинні виконуватись належним чином та в установлений термін. У відповідності до положень ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позику у строк та в порядок, що встановлені договором. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Частиною 2 ст. 1050 ЦК України передбачено, що у разі якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за ч. 1 ст. 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення ст. 625 цього Кодексу. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З постанов Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах №703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц вбачається, що за змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання. Судом встановлено, що позивач скористався правом звернення з вимогою про дострокове повернення кредиту, звернувшись 05.11.2013 року до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитом, вимоги якого задоволено частково заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04.03.2014 року. Згідно правового висновку, викладеного Верховним Судом в постанові від 14.02.2018 по справі № 564/2199/15-ц, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора надає кредитору право лише на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України. З матеріалів позову вбачається, що позивачем заявлено вимоги про стягнення коштів саме на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України (13 333,21 грн - індекс інфляції за прострочення виконання зобов`язання; 2 024,06 грн - 3% річних від простроченої суми). Отже, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги щодо стягнення 3% річних та інфляційних витрат, сукупний розмір яких становить 15357,27 грн, є такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до Закону України «Про судовий збір» та з врахуванням ст. 141 ЦПК України, стягнути з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог судові витрати в розмірі 2102,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved