Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-18 00:00:00

24.07.2014 року представник позивача [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, яким просить - визнати за позивачем в порядку спадкування, право власності на житловий будинок з надвірними та господарськими спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS], що належав її матері [PERSON], яка померла [INFO] року в с. Гора, Бориспільського району,Київської області. В обґрунтування позову зазначив, що позивачка [PERSON] є донькою [PERSON] та [PERSON]. В 1985 році її батьки придбали ? частину домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS]. Договір купівлі-продажу був оформлений на її батька [PERSON] В подальшому рішенням Гірської сільської ради було присвоєно окремий поштовий адрес вказаній частині домоволодіння, а саме: [ADDRESS]. [INFO] року її батько [PERSON] помер. Після його смерті відкрилась спадщина на домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS]. Померлим заповіт не складався. Її мати прийняла спадщину шляхом фактичного вступу у її володіння. [INFO] року її мати [PERSON] померла. Після її смерті відкрилась спадщина на вищевказане домоволодіння, яке вона фактично успадкувала після смерті свого чоловіка. За життя її матір'ю був складений заповіт, яким вона зробила таке розпорядження, що на випадок своєї смерті, все своє майно де б воно не було і з чого б воно не складалось і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті, вона заповіла позивачу. Вказаний заповіт не змінений та не скасований. Після смерті матері позивач, в установлений законом шестимісячний термін, звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, що відкрилась після смерті матері. Однак у видачі свідоцтва про право на спадщину на домоволодіння нотаріус їй відмовив, посилаючись на те що, воно не було зареєстровано у вставленому законом порядку та відсутній відповідний правовстановлюючий документ. Проте, факт наявності та володіння даного домоволодіння підтверджується договором купівлі-продажу, відповідним технічним паспортом, витягом з господарської книги, довідками сільської ради. З огляду на те, що іншої можливості оформити домоволодіння немає позивач і звернулася до суду з вказаним позовом. Позивач в судове засідання не з'явилась, проте від її представника [PERSON] надійшла заяву в якій він позовні вимоги підтримує в повному обсязі просить їх задовольнити та справу слухати у його відсутність. Від відповідача Гірської сільської ради надійшла заява, в якій остання просить справу слухати у відсутності їхнього представника, при вирішенні спору покладається на думку суду. Суд, дослідив, оцінив та проаналізував всі зібрані у справі докази у їх сукупності і дійшов до висновку про наявність достатність підстав для задоволення позовних вимог. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] [INFO] є донькою [PERSON] та [PERSON]. 05.03.1985 року її батько придбаа у [PERSON] ? частину домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS]. Договір купівлі-продажу був оформлений на [PERSON] та посвідчений секретарем виконкому Гірської сільської ради Нагорською Г.П.(а.с.15). Наказом ПОПХ «Бортничи» № 35 від 22.01.1985 року, у зв'язку з купівлею будинку, за [PERSON] прикріплюється земельна ділянка загальною площею 0,08 га.(а.с.14). В подальшому було присвоєно окремий поштовий адрес вказаній частині домоволодіння, а саме: [ADDRESS] ( а.с.7). [INFO] року батько позивача [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про його смерть серія [NUMBER] (а.с.17). Після його смерті відкрилась спадщина на домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS]. Померлим заповіт не складався. Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР 1963 року (який діяв на момент смерті [PERSON].) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо протягом шести місяців з дня відкриття спадщини він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, або якщо він подав до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Судом встановлено, що мати позивача [PERSON] прийняла спадщину в порядку ст.549 ЦК УРСР 1963 р., оскільки вступила в управління будинком, продовживши в ньому проживати, що підтверджується даними довідки сільської ради, яка знаходиться в матеріалах спадкової справи. [INFO] року померла мати позивача [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] (а.с.10). Після її смерті відкрилась спадщина, до складу якої, окрім іншого увійшло також домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS], яке вона фактично успадкувала після смерті свого чоловіка [PERSON] За життя, а саме 12.11.1997 року матір'ю позивача був складений заповіт, який посвідчений секретарем виконавчого комітету Гірської сільської ради, Бориспільського району, Київської області (а.с.9). Відповідно до заповіту її мати зробила таке розпорядження, що на випадок своєї смерті, все своє майно де б воно не було і з чого б воно не складалось і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті, вона заповіла позивачу. Вказаний заповіт не змінений та не скасований. Відповідно до роз'яснень, що містяться в інформаційному листі №24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» при вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 01 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР(1963 року). Згідно ст. 549 ЦК УРСР 1963 року для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв, прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Цією статтею визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Згідно ст. 526 ЦК УРСР 1963 р. місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця. За ст. 560 ЦК УРСР 1963 р. спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. В п. 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 № 18/5, чинної на час відкриття спадщини, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини. Судом встановлено, що позивачка в установлений законом шестимісячний термін звернулась до Бориспільської районної державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, що відкрилась після смерті матері. Внаслідок цього, 13.07.2002 року нотаріусом було заведено та зареєстровано спадкову справу №352, що підтверджується довідки зі Спадкового реєстру (а.с.12). Окрім позивача інших спадкоємців ні за заповітом ні за законом немає. З заявами при прийняття спадщини ніхто не звертався, що підтверджується даними спадкової справи, яка була витребувана судом в ході розгляду. Однак у видачі свідоцтва про право на спадщину на домоволодіння, нотаріус позивачу відмовив, посилаючись на те що, воно не було зареєстровано у вставленому законом порядку та відсутній відповідний правовстановлюючий документ. Згідно ст.267 ЦК України при наявності поважних причин, якими в даному випадку визнано необізнаність з діючим законодавством, порушене право підлягає захисту. Відповідно до статті 2 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Згідно зі статтею 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого прав, а не підставою його виникнення. Відповідно до ч. 3. ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. В п.3.1 узагальнення проведеного ВССУ від 16.05.2013 року відмічено, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК), а в п.3.3 - що у випадках відсутності правовстановлюючих документів та відсутності реєстрації об'єкта нерухомості за спадкодавцем (на ім'я спадкодавця) суди в основному задовольняють вимоги спадкоємців про визнання права власності на нерухоме майно. Отже, застосуванню підлягає ст. 392 ЦК, відповідно до якої позов про визнання права власності може бути пред'явлений, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати власником документа, який засвідчує його право власності. Даний підхід, закріплено також в п. 37 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», де вказано, що з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше. Як встановлено в судовому засіданні, спадкове домоволодіння було придбано на підставі договору купівлі-продажу від 05.03.1985 року, тобто воно існує має свою вартість. При цьому факт належності його батьку позивача, та в подальшому успадковане її матір'ю, підтверджується довідкою витягом з погосподарської книги Гірської сільської ради від 01.04.2010 року №580 ( а.с.11), а також довідкою сільської ради, з якої слідує що остання була зареєстрована за вказаною адресою та проживала по день смерті батька (а.с.8). Крім того, на вказане домоволодіння Бориспільським районним БТІ був розроблений технічний паспорт (а.с.19-24), однак реєстрація вказаного домоволодіння проведена не була, оскільки померла за життя не зверталася з відповідною заявою. Відповідно до ст.10-13 глави ІІІ Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31.01.1966 року, затвердженої заступником міністра комунального господарства Української РСР 31.01.1966 року, погодженої заступником голови Верховного суду Української РСР 15.01.1966 року (втратила чинність 19.01.1996 року), при відсутності правовстановлюючих документів право власності на нерухоме майно, що знаходиться в сільській місцевості, може бути підтверджено довідкою виконавчого комітету відповідної місцевої ради та висновком інвентар бюро. Як випливає з цього нормативного акту запис у по господарській книзі є акт органу влади, що підтверджує право приватної власності. Таким чином,можливо прийти до висновку, що батько, а потім мати позивачки, згідно діючого на час побудови та здачі в експлуатацію володіли спадковим будинком на праві власності. У відповідності до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлено судом. Однією з законних підстав набуття права власності є спадкування. Згідно листа Міністерства юстиції України «Щодо порядку оформлення документів в разі смерті власника нерухомого майна» від 21 лютого 2005 року №19-32/319, «у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не була проведена і правовстановлюючий документ відсутній, питання визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного його власника (спадкоємця) повинно вирішуватися у судовому порядку». Відповідачем у справі є відповідна сільська рада, яка в силу ст.335 ЦК України наділена повноваженням ініціювати питання про передачу безхазяйного майна у комунальну власність. Відзивом на позову заяву сільська рада не заперечує проти визнання за позивачем права власності на домоволодіння, а покладається на думку суду. Дана обставина свідчить про те, що задоволення пред'явленого позову не суперечить закону, не порушує права, свобод чи інтересів інших осіб. Частиною 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого майнового та немайнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права /п.1 ч. 2 ст. 16 ЦК України/. Враховуючи те, що позивач, являється єдиним спадкоємцем за заповітом після смерті своєї матері [PERSON], тому вона має право на набуття права власності на своє ім'я на майно спадкодавця, яке їй належало на правових підставах, однак не було належним чином нею зареєстровано. Відповідно до Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року № 703 (в редакції від 01.01.2013 року), рішення суду є правовстановлюючим документом, на основі якого може бути проведена реєстрація права власності на нерухоме майно. На підставі наведеного,

Outcome: approved