Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-25 00:00:00

22.05.2015 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому просив розірвати шлюб між ним та відповідачем. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач перебуває з відповідачем в шлюбі, зареєстрованому 05.04.1996 року в Палаці шлюбів м. Кременчука. Від даного шлюбу мають двох неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] Шлюбно-сімейні відносини остаточно припинені з вересня 2014 року, близьких стосунків не підтримують внаслідок відсутності взаєморозуміння, різних поглядів на сімейне життя та вирішення соціально-побутових проблем. Збереження сім'ї неможливе. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявився. Про час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Подав письмову заяву від 16.06.2015 року, в якій просив слухати справу без його участі. Також подав письмову заяву від 26.11.2015 року, в якій просив справу слухати без його участі, повідомив, що примирення неможливо, підтримав позовні вимоги. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася, хоча була повідомлена про місце і час розгляду справи, відповідно до вимог ст.74 ЦПК України. Позивач подавала письмові клопотання та пояснення, зі змісту яких вбачається, що вона заперечує проти розірвання шлюбу, вважала можливим збереження сім'ї та примирення. Дослідивши матеріали справи, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність учасників процесу, на підставі наявних у справі доказів. Судом встановлено, що 05.04.1996 року [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище Остапиць) зареєстрували шлюб в Палаці шлюбів м. Кременчука, актовий запис №205, що підтверджено свідоцтвом про шлюб серії І-КБ №001209, виданим 05.04.1996 року в Палаці шлюбів м. Кременчука (а.с.5). Від даного шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO], що підтверджено свідоцтвом про народження серії І-КЕ №131735, видане 05.03.2011 року Крюківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кременчуцького міського управління юстиції у Полтавській області, а також [PERSON], [INFO], що підтверджено свідоцтвом про народження серії І-КЕ №131736, видане 05.03.2011 року Крюківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кременчуцького міського управління юстиції у Полтавській області (а.с.6-7). При вирішенні спору суд керувався наступними вимогами законодавства. Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007 року, передбачено, що проголошена Конституцією України охорона сімї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. І цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно зясувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, врахувати наявність малолітньої дитини, дитини інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні. Відповідно до ст.111 СК України, суд вжив заходи щодо примирення подружжя, за клопотанням відповідача надавши їм трьохмісячний строк для примирення. Але фактично у зв'язку з неявкою відповідача справа розглядалася з моменту відкриття 09.06.2015 року і до 26.11.2015 року, тобто майже 6 місяців. Проте [PERSON] та [PERSON] не примирилися. 26.11.2015 року [PERSON] подав письмову заяву, в якій зазначив, що примирення неможливо, наполягав на розірванні шлюбу. Після закінчення призначеного судом строку примирення, визначено ст.111 СК України якщо примирення подружжя не відбулося відповідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007 року, суд вирішує справу по суті. В ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоровя чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. В ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Відповідно до ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Статтею 55 СК України визначено обовязок подружжя турбуватися про сімю. Дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов'язаний утверджувати в сім'ї повагу до матері. Дружина зобов'язана утверджувати в сім'ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім'ї за свою поведінку в ній. Дружина та чоловік зобов'язані спільно дбати про матеріальне забезпечення сім'ї. Статтею 56 СК України, передбачено право дружини та чоловіка на свободу та особисту недоторканність. Так кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно з ч. 2 ст. 104 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Згідно з ч. 2 ст. 112 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Виходячи з вище викладеного, враховуючи правову позицію позивача [PERSON], який вважав неможливим примирення та спільне проживання, суд приходить до висновку, що збереження сім'ї [PERSON] та [PERSON] є неможливим, а тому є усі підстави для розірвання шлюбу, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їхнім інтересам, а також положенням статті 51 Конституції України, відповідно до яких шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею судові витрати.

Outcome: approved