Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-21 00:00:00

22 серпня 2013 р. [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просила суд визнати право спільної сумісної власності з відповідачем на квартири [ADDRESS], і на гараж [ADDRESS], поділити спільне набуте майно, визнавши за кожним зі сторін право власності на 1/2 чистину квартир [ADDRESS] і визнавши за кожним зі сторін право власності на 1/2 частину гаражу [ADDRESS]. 14 жовтня 2013 р. [PERSON] звернулася до суду з уточненою позовною заявою, в якій просила суд визнати право спільної сумісної власності з відповідачем на квартири [ADDRESS], на гараж [ADDRESS], та на предмети побуту, а саме: стінку та шафу для книг для кабінету, стіл кабінетний, диван для кабінету, тренажер багатофункціональний, тренажер гребля кетлер фаворит, монітор «флатрон», велике дзеркало коридорне, меблі «Гірка для посуди», стіл для обіду з вісьма стільцями для залу, шкіряний диван з двома шкіряними кріслами, криштальну люстру для залу, картини художника [PERSON] «[INFO]», картина «[INFO]», «[INFO]», «[INFO]», «[INFO]», «[INFO]», піаніно «Петрофф», меблевий гарнітур для ванної, пральна машина «Горенія», дзеркало для ванної кімнати, стіл кухонний скляний з шістьма стільцями, кухонна скляна шафа, кухонний меблевий гарнітур, духовка, піч, холодильник, телевізор «Соні», піч СВЧ, стіл для дитячої, диван для дитячої, ліжко для спальної кімнати, телевізор «Шарп», люстру для спальної кімнати та два світильника. Просила суд поділити спільне набуте майно, визнавши за кожним зі сторін право власності на 1/2 частину квартир [ADDRESS] і визнавши за кожним зі сторін право власності на 1/2 частину гаражу [ADDRESS], та визнати за нею право власності на тренажер гребля кетлер фаворит, монітор «флатрон», велике дзеркало коридорне, меблі «Гірка для посуди», стіл для обіду з вісьма стільцями для залу, криштальну люстру для залу, картини художника [PERSON] «[INFO]», «[INFO]», «[INFO]», піаніно «Петрофф», диван для кабінету, домашній кінотеатр, пральну машина «Горенія», духовку, холодильник, телевізор «Соні», піч СВЧ, скляну кухонну шафу, стіл для дитячої, диван для дитячої, телевізор «Шарп», а за [PERSON] право власності на стінку та шафу для книг для кабінету, стіл кабінетний, тренажер багатофункціональний, шкіряний диван з двома шкіряними кріслами, картини художника [PERSON] «[INFO]», картина «[INFO]», «[INFO]», меблевий гарнітур для ванної, дзеркало для ванної кімнати, стіл кухонний скляний з шістьма стільцями, люстру кухонну, кухонний меблевий гарнітур, піч, ліжко для спальної кімнати, люстру для спальної кімнати та два світильника. Ухвалою суду від 22 липня 2014 р. за заявою [PERSON] позовна заява в частині розподілу предметів побуту була залишена без розгляду. Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що майно було придбано нею сумісно з відповідачем, з яким вона перебувала у шлюбі з 30 квітня 1999 року. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідач з позовною заявою не погодився, звернувся до суду із зустрічною позовною заявою в якій просить визнати за ним право особистої приватної власності на квартири [ADDRESS]. В судовому засіданні представник відповідача зазначив, що заявлені вимоги позивачки визнає частково, не заперечує проти запропонованого поділу гаражу [ADDRESS]. Інші вимоги не визнає, посилаючись на те, що квартира [ADDRESS], була придбана [PERSON] за особисті кошти, які він отримав від [PERSON] за борговою розпискою складеною 18 червня 2003 року, оскільки саме ці кошти в подальшому [PERSON] повернув [PERSON] отримавши їх від продажу квартири [ADDRESS], що належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Спірна квартира [ADDRESS] також була придбана [PERSON] за особисті кошти, отримані ним від передачі [PERSON] за дорученням від 9 серпня 2002 р. його власного автомобілю Ford Sierra, державний номер [NUMBER]. Також зазначив, що дохід як [PERSON] так і [PERSON] в 2003 році не дозволяв придбати спірні квартири за кошти сімейного бюджету. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, допитавши свідка [PERSON] дослідивши наявні в матеріалах справи докази, встановив наступі факти та відповідні їм правовідносини. 30 квітня 1999 р. позивачка та відповідач зареєстрували шлюб в Київському відділі реєстрації актів громадського стану м. Харкова, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 230 (а. с. 7). [INFO] року у сторін народився син [PERSON]. 4 грудня 2013 року Київський районний суд м. Харкова своїм рішенням задовольнив позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. Спірна квартира [ADDRESS] була придбана в період шлюбу на підставі договору купівлі-продажу від 18 червня 2003 р., посвідченому приватним нотаріусом [PERSON] під реєстровим № 2249 за 26500 грн. (а.с.3). Квартира [ADDRESS] була придбана також в період шлюбу на підставі договору купівлі-продажу від 18 червня 2003 р., посвідченому приватним нотаріусом [PERSON] під реєстровим № 2247 за 196100 грн. (а.с. 4- 5). Відповідач просив суд визнати за ним право особистої приватної власності на квартири [ADDRESS], стверджуючи, що він придбав їх за особисті кошти отримані від продажу квартири, що належала йому на підставі свідоцтва про право на спадщину та від передачі власного автомобілю за дорученням. Але це твердження відповідача не знайшло свого підтвердження під час розгляду справи. Суду не надано доказів в обґрунтування твердження відповідача. Так, відповідно до змісту, наданої позивачем за зустрічним позовом до матеріалів справи розписки від 9 серпня 2002 року (а.с. 8), про передачу [PERSON] автомобілю марки Ford Sierra, державний номер [NUMBER], [PERSON] отримав кошти у розмірі 26000 грн., відповідно, дата отримання коштів 9 серпня 2002 року, проте укладання договору купівлі-продажу спірної квартири [ADDRESS] датується 18 червням 2003 роком, тобто покупка квартири була здійснена майже через рік від видачі розписки та Доручення на управління та розпорядження автомобілем (а.с. 7). За наявності таких обставин неможливо допустити, що саме ці гроші, майже через рік, були використані саме на покупку квартири [ADDRESS]. Окрім того, довіреність це односторонній правочин, який фіксує межі повноважень представника, який, діючи на підставі довіреності, створює права та обов'язки безпосередньо для довірителя. Довіреність не є підставою набуття право власності, а тому не є договором купівлі-продажу, який передбачає відповідні наслідки при його укладанні. Відповідно до розписки від 18 червня 2003 року, позивач за зустрічним позовом зазначає що отримав в борг 197 000 грн. від [PERSON] зі строком повернення 30 грудня 2005 року (а.с.67). Повернув борг [PERSON] відповідач [PERSON] - 16 листопада 2005 року, грошові кошти як зазначає останній, він отримав від продажу квартири, що належала йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Таким чином з тверджень [PERSON] випливає, що він, передбачаючи в майбутньому смерть свого родича, який залишить йому у спадок майно, вартість якого допоможе йому повернути борг, узяв у борг у [PERSON] грошові кошти в розмірі 197 000 грн. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що перебуває у дружніх стосунках з [PERSON], в 2003 році мав свій бізнес, тому мав можливість і дав в борг відповідачу 197 000 грн. для оформлення спадщини. Разом з цим, зазначив, що дружину [PERSON] ніколи за тринадцять років їх шлюбу не бачив, у квартирі де мешкає подружжя теж ніколи не був. Суд критично ставиться до пояснень свідка [PERSON], жодного доказу щодо матеріального стану його у 2003 році матеріали справи не містять. Також, ствердження свідка щодо цілі надання боргу [PERSON], для прийняття спадщини, не відповідає дійсності, тому що відповідно до змісту розписки, грошові кошти були надані [PERSON] для придбання квартири [ADDRESS]. Окрім того, на момент взяття позики позивачем за зустрічним позовом в 2003 році, діяв Кодекс про шлюб та сім'ю України, за яким, відповідно до ст. 23, майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Отже, презюмується, що другий з подружжя повинен бути обізнаний в угоді, що буде вчинена його дружиною або чоловіком. Разом з цим матеріали справи не містять доказу того, що відповідачка [PERSON] надавала згоду на вчинення такої дії позивачем [PERSON], як взяття грошей в борг, та була обізнана в умовах повернення коштів. Також обумовлення факту, що [PERSON] сплачує позичені кошти за придбання квартири [ADDRESS] і збирається ці позичені кошти в подальшому повернути з вартості квартири, що належала йому на підставі приватної власності, в договорі купівлі продажу квартири спірної №33 не зазначено. Суд вважає не встановленим факт, що гроші саме з продажу його приватної квартири були використані на погашення визначеного в розписці боргу. На думку суду, укладені 18 червня 2003 року договори купівлі-продажу спірних квартир, укладалися в інтересах колишньої сім'ї [PERSON], вони мали намір проживати там спільною своєю родиною, позивачка, відповідач та їх неповнолітній син. Цей факт також підтверджується тим, що [PERSON] зареєстрована та проживає в спірних квартирах, здійснювала разом з [PERSON] устаткування та облаштування даних квартир. Крім того, договори купівлі-продажу квартир укладені 10 років тому і відповідач ніколи не звертався до суду із аналогічним позовом. Дослідивши наявні у справі докази, з'ясувавши всі обставини по справі, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що позов основний підлягає задоволенню з таких підстав: Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно до п. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначене домовленістю між ними або шлюбним договором, вказані вимоги передбачає ст. 70 СК України. Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] не надав доказів тому факту, що покупка спірного майна відбувалася саме за ті кошти, які були отримані стороною внаслідок відчуження свого особистого приватного майна. Отже надані розписки суд не вважає за належний доказ у підтвердження того, що спірні квартири [ADDRESS], були придбані позивачем за його особисті кошти. Крім того, суду не надані оригінали розписок, на які посилається відповідач як на підставу своїх вимог. Матеріал справи містять лише їх копії. Тому суд відмовляє в задоволенні зустрічного позову. Судові витрати розподіляються між сторонами у відповідності до ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved