Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-01 00:00:00

22.06.2017 року на адресу Кагарлицького районного суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON], [PERSON], визнання особи такою, що втратила право житловим приміщенням, в якій позивач просив суд винести рішення, на підставі якого: - визнати [PERSON], [INFO], особою, що втратила право користування житловим будинком №20 по вулиці Жовтневій у с. Бурти Кагарлицького району Київської області та зняти її з реєстраційного обліку в його будинку; - визнати [PERSON], [INFO], особою, що втратила право користування житловим будинком №20 по вулиці Жовтневій у с. Бурти Кагарлицького району Київської області, та зняти його з реєстраційного обліку в моєму будинку. - судові витрати покласти на Відповідачів, стягнувши з [PERSON] та [PERSON] на його користь 350 гривень 00 коп., які він витратив на отримання правової допомоги адвоката. 22.06.2017 року автоматизованою системою документообігу суду для слухання даної справи був визначений суддя Кагарлицького районного суду Закаблук О.В. 26.06.2017 року Кагарлицьким районним судом на підставі ст.ст. 122, 127 ЦПК України винесено ухвалу про відкриття провадження у справі та призначено справу до судового розгляду на 06.07.2017 року. 06.07.2017 року слухання справи було відкладено на 13.07.2017 року в зв»язку з неявкою сторін по справі. 13.07.2017 року слухання справи було відкладено на 02.10.2017 року в зв»язку з неявкою сторін по справі. В судовому засіданні, яке відбулося 02.10.2017 року, позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі, обґрунтовував свої позовні вимоги обставинами, які викладені в мотивувальній частині позовної заяви. Не заперечував проти винесення заочного рішення, процесуальні наслідки винесення заочного рішення йому судом були роз»яснені, та йому зрозумілі. В судове засідання відповідачка [PERSON] не з»явилася, хоча повідомлялася судом належним чином про день, час та місце слухання справи. В судове засідання відповідач [PERSON] не з»явився, хоча повідомлявся судом належним чином про день, час та місце слухання справи. Суд, вислухавши позивача, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку щодо задоволення позову шляхом винесення заочного рішення, обґрунтовуючи своє рішення наступним. Що стосується винесення заочного рішення, то, відповідно, враховуючи вищевикладені обставини судом винесено ухвалу про проведення заочного розгляду справи на підставі Глави 8 ЦПК «Заочний розгляд справи». Так, в ст.. 224 ЦПК України зазначено, що в разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, з позиції позивача [PERSON] у судовому засіданні, він не заперечував проти винесення заочного рішення, відповідачі [PERSON], [PERSON] повідомлялися судом належним чином про день, час та місце слухання справи. Згідно ч. 1 ст. 225 ЦПК України про заочний розгляд справи суд постановляє ухвалу. Згідно ч. 2 ст. 225 ЦПК України розгляд справи та ухвалення рішення проводяться за загальними правилами з винятками і доповненнями, встановлених цією главою. Згідно ст.. 226 ЦПК України за формою та змістом заочне рішення повинно відповідати вимогам, встановленим ст. ст. 213, 215 ЦПК України і, крім цього, у ньому має бути зазначено строк і порядок подання заяви про його перегляд. Підсудність. Відповідно до ст. 109 ЦПК України позови до фізичної особи пред'являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її перебування. Відповідно до ч. 9 ст. 110 ЦПК України позови до відповідача, місце реєстрації проживання або перебування якого невідоме, пред'являються за місцезнаходженням майна відповідача чи за останнім відомим зареєстрованим його місцем проживання або перебування чи постійного його заняття (роботи). Як вбачається з довідки адресно довідкового підрозділу територіального органу ДМС України УДМС України в Київській області від 18.07.2017 року, відповідачка по справі, - [PERSON], [INFO], уродженка с. Антонівка Горностаївського району Херсонської області, з 22.04.2008 року зареєстрована за адресою: [INFO]. Як вбачається з довідки адресно довідкового підрозділу територіального органу ДМС України УДМС України в Київській області від 18.07.2017 року, відповідач по справі, - [PERSON], [INFO], уродженець [INFO], з 05.12.2000 року зареєстрований за адресою: [INFO]. Відповідно, враховуючи вищевикладене, дана справа підсудна Кагарлицькому районному суду, як суду першої інстанції загальної юрисдикції на підставі ч. 9 ст. 110 ЦПК України. Фактичні обставини справи, встановлені в судовому засіданні. Відповідно до свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок по вул. Жовтневій у с. Бурти Кагарлицького району Київської області, виданого Буртянською сільською радою Кагарлицького району Київської області та зареєстрованого в реєстровій книзі № 2 за № 368 від 29.11.1988р оку Фастовським МБТІ позивач [PERSON] є власником житлового будинку №20 по вул. Жовтневій в с. Бурти Кагарлицького району Київської області. Син позивача [PERSON], - [PERSON] на момент свого одруження у 2000 році був зареєстрований та проживав у будинку позивача, тому позивач [PERSON] дав згоду з 05.12.2000 року на реєстрацію місця проживання у його будинку дружини сина, - [PERSON] (далі Відповідач 1), [INFO], та її сина, - [PERSON], (далі Відповідач 2), [INFO]. У 2002 році шлюб між відповідачкою по справі, - [PERSON], та сином позивача, - [PERSON], розпався, внаслідок чого 20.01.2006 року шлюб було офіційно розірвано у Відділі реєстрації актів цивільного стану Кагарлицького районного управління юстиції Київської області, про що зроблений актовий запис № 03 від 20.01.2006 р. Отже, відповідачі по справі, - [PERSON], [PERSON], які є, відповідно, колишньою невісткою та її сином, зареєстровані в житловому будинку позивача [PERSON], починаючи з 05.12.2000 року, та на даний час, але фактично не проживають у вказаному будинку з 2002 року і по теперішній час, що підтверджується Актом на предмет проживання мешканців, затвердженим сільським головою Буртівської сільської ради Кагарлицького району Київської області від 20.06.2017року, який міститься в матеріалах справи. У вищевказаному акті зазначено, що [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], дійсно зареєстровані з 05.12.2000 року в селі Бурти Кагарлицького району Київської області по вул.. Жовтнева, 20, але з 2002 року по даний час за даною адресою не проживають, власних речей у даному домогосподарстві не мають. Позивач [PERSON] неодноразово на протязі тривалого періоду, - років, звертався до Відповідачів з проханням добровільно виписатися з даного житлового приміщення, на що останні категорично відмовлялися, без пояснення причин. Застосування до вищевказаних фактичних обставин справи, встановлених в судовому засіданні, норм матеріального та процесуального права. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 2 ст. 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений або обмежений в здійсненні права власності. Згідно ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. Відповідно до ст. 71 ЖК України суд може визнати особу такою, що втратила право користування житловим приміщенням, якщо доведено, що вона не користується цим приміщенням більше шести місяців без поважних причин. Згідно ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, провадиться в судовому порядку, проте, проте, ці норми матеріального права стосуються збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми наймачами житла в державному житловому фонді. Збереження права користування в разі тимчасової відсутності фізичної особи передбачене також і щодо приватного житлового фонду. Проте, згідно п. 5 ППВС України № 2 від 12.04.11985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України» при розгляді спорів, що не урегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства. Відповідно, враховуючи вищевказану норму права, суд застосовує до даного спору норми цивільного законодавства, - норму ЦК України, зокрема, ст. 391, 405 ЦК України. Згідно ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Однак, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже, колишні члени сім»ї позивача [PERSON], - відповідачі по справі, - [PERSON] та [PERSON] не проживають у будинку позивача значно більше як один рік не проживають на житловій площі позивача, яка належить йому на праві приватної власності, та такий факт непроживання Відповідачів за вказаною вище адресою понад один рік без поважних причин підтверджується документами, - доказами, які містяться в матеріалах справи. Далі, згідно п. 10 ППВС України № 2 від 12.04.11985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України» на ствердження вибуття особи на постійне місце проживання суд може брати до уваги будь які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресування кореспонденції, утворення сім»ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на не визначений строк, тощо). Отже, суд вважає, що підтвердженням вибуття відповідачів [PERSON], [PERSON] на інше, постійне місце проживання підтверджується: - актом депутата Буртівської сільської ради Кагарлицького району Київської області від 20 червня 2017 року, в якому вказано, що відповідачі по справі не проживають в будинку позивача, починаючи з 2002 року, в даному будинку речі відповідачів відсутні; - довідкою № 378, яка видана 21.06.2017 року виконавчим комітетом Буртівської сільської ради Кагарлицького району Київської області, в якій вказано, що [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], проживають в [INFO], без реєстрації. З огляду на інформацію, яка міститься у вищевказаній довідці, та з урахуванням акту депутата, який вказано вище, суд приходить до висновку, що відповідачі з позивачем не проживають як одна сім»я понад десять років, проживають понад десять років на іншій житловій площі, не підтримують з позивачем будь яких відносин. З огляду на фактичні обставини справи, встановлені в судовому засіданні, та норми права, вказані вище судом, суд приходить до висновку, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] втратили своє право на користування житловим будинком, який належить позивачу, внаслідок відсутності відповідачів за даною житловою площею без поважних причин понад один рік, та вибуттям відповідачів на інше місце проживання. Так як відповідачі [PERSON], [PERSON] зареєстровані в будинку позивача [PERSON], у позивача виникають проблеми щодо користування будинком, - щодо оформлення субсидії на сплату комунальних послуг, чим об»єктивно порушуються права позивача [PERSON], як власника будинку. Як встановлено в судовому засіданні, між позивачем [PERSON] та відповідачами [PERSON], [PERSON] не укладався договір найму житлового приміщення, що і дає підстави суду застосувати положення ст. 391 ЦК України. Також суд при вирішенні даного спору керувався правовою позицією Верховного суду України в справі № 6 92цс15, в якій зокрема, зазначено наступне, - передбачений статтею ст. 391 ЦК України спосіб захисту усунення перешкод у здійсненні власником прав користування та розпорядження своїм майном, підлягає застосуванню у тих випадках, коли між позивачем, який є власником майна, і відповідачем, який користується спірним майном, не існує договірних відносин щодо цього майна і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі договору, укладеного з позивачем. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved