Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-20 00:00:00

23 липня 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] в якому просить суд визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна: а саме будинку [ADDRESS] та земельної ділянки площею 738 кв.м., що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , укладений та зареєстрований 30 квітня 1999 року на Павлоградській товарній біржі за №4/52-НД, укладений між [PERSON] та [PERSON] . Позовна заява мотивована тим, що 30 квітня 1999 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна: а саме будинку [ADDRESS] та земельної ділянки площею 738 кв.м., що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований на Павлоградській товарній біржі за №4/52-НД. Визнання дійсним вказаного договору необхідно позивачу задля державної реєстрації права власності на вказаний будинок та земельну ділянку. Тому просить визнати спірний договір дійсним. Ухвалою суду від 16.09.2020 відкрито спрощене позовне провадження з викликом (повідомленням ) сторін. В судове засідання учасники справи не з`явилися. Позивач подав заяву, згідно з якою просив розглянути справу за його відсутності, наполягав на задоволенні позову, не заперчує проти винесення заочного рішення по справі. Відповідач повторно в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, відзив не подав. Суд, враховуючи думку позивача, ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши та проаналізувавши надані докази, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст.328 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Офіційне тлумачення вказаного положення Конституції України міститься в Рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99, відповідно до п. 2 якого дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Судом встановлено, що 30 квітня 1999 року [PERSON] набув право власності на будинок [ADDRESS] та земельну ділянку площею 738 кв.м., що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , договір укладений та зареєстрований 30.04.1999 на Павлоградській товарній біржі за №4/52-НД. Право власності зареєстровано КП Павлоградське МБТІ 14.05.1999. Відповідно до ст. 227 ЦК Української РСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. Проте спеціальною нормою: ч. 2 та ч. 4 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», визначено, що угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Як вбачається із матеріалів справи, між сторонами по вищезазначеній угоді було досягнуто домовленості щодо усіх істотних умов, та вказаний правочин повністю виконаний сторонами. На момент укладення угоди законодавством не було заборонено укладати та реєструвати договори купівлі - продажу нерухомості на біржах. На даний час згідно чинного законодавства угоди щодо купівлі-продажу нерухомого майна підлягають нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Згідно із ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Суд доходить висновку, що договір купівлі-продажу нерухомого майна від 30.04.1999, посвідчений Павлоградською товарною біржою за р№4/52-НД, є дійсним. З метою захисту прав позивача, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним. На підставі викладеного та

Outcome: approved