Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-20 00:00:00

23 травня 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], треті особи Городнянська районна державна нотаріальна контора, Друга чернігівська державна нотаріальна контора, в якому просить визнати недійсним заповіт [PERSON] на користь [PERSON], посвідчений 29.09.1994 року державним нотаріусом Другої Чернігівської державної нотаріальної контори [PERSON] Свої вимоги мотивує тим, що 25 листопада 2015 року померла його тітка [PERSON] у м. Городня Чернігівської області. Відповідач [PERSON] доводиться йому племінницею. Пояснює, що він являється спадкоємцем пятої черги за законом після смерті тітки [PERSON] За життя [PERSON] була власником квартири [ADDRESS]. Після смерті тітки він звернувся у встановлений законом строк до Городнянської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за законом після смерті тітки, проте там йому повідомили, що за життя його тітка залишила заповіт від 25.09.1994 року, згідно якого вона залишила все своє майно відповідачу. Стверджує, що на час складання заповіту його тітка не повністю усвідомлювала значення своїх дій і в неї почастішали випадки не сприйняття дійсних подій. Внаслідок цього, ще до смерті вона перебувала на обстеженні та обліку у невропатолога та психіатра. На день посвідчення заповіту на користь відповідача у її тітки спостерігався процес психічного розладу, тому вважає, що оспорюваних заповіт є недійсним. Позивач у судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити. В своїх поясненнях посилався на обставини, викладені у позовній заяві. Відповідач та її представник у судовому засіданні позов не визнали і в його задоволенні просили відмовити з підстав, вказаних у письмових запереченнях (а.с. 37). Додатково представник відповідача пояснила, що позивачем пропущений строк позовної давності щодо звернення до суду з цим позовом. Судом у судовому засіданні 29.06.2016 року в якості свідків допитано [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Свідок [PERSON], яка являється матірю [PERSON] та сестрою [PERSON], суду пояснила, що у 19994 році її тітка, яка часто їх навідувала, жила цілком самостійно, сама себе обслуговувала. У 1993 році вона самостійно приватизувала квартиру без сторонньої допомоги. Коли приходила до них в гості, вона часто розмовляла з її донькою, жаліла її, оскільки її дитина залишилась сиротою у 1992 році, коли помер її батько, а тому вирішила скласти заповіт, яким свою квартиру заповіла [PERSON] Пояснила, що їй її мати розповідала про стан здоровя тітки, що вона іноді скаржилась на болі у голові і що її оглядали, проте вона жодним чином не згодна з поставленим діагнозом, оскільки вона з нею ходила по магазинам і у неї ніколи не було жодної агресії. Також на запитання представника позивача пояснила, що вона не може стверджувати факт того, що [PERSON] ознайомлений зі змістом заповіту, оскільки вона особисто йому заповіт не показувала. Свідок [PERSON], яка є матірю [PERSON], [PERSON] є її онукою, а померла [PERSON] її підопічною, пояснила, що у 1994 році [PERSON] була повністю адекватною жінкою, відвідувала церкву, часто приходила до них у гості. Пояснила також, що опікунство над [PERSON] вона оформила у 1997 році. Також пояснила, що сину заповіт особисто вона не зачитувала. Свідок [PERSON] суду пояснила, що з [PERSON] та її сімєю вона знайома давно, приблизно з 1976 року, спілкувались. Знайома і з [PERSON], з якою також зустрічались. Памятає, що [PERSON] співчувала [PERSON] та вирішила свою квартиру заповісти їй. Стверджувала, що [PERSON]Й була адекватною жінкою, вірно міркувала. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона проживала в одному будинку по вул. Щорса, 11/30 разом з бабусею [PERSON]. Бабусю звали [PERSON] Йосифівна познайомила її зі своєю сестрою, після чого вони іноді спілкувались з останньою. Стверджує, що ніколи не помічала за померлою неадекватності у поведінці. Вислухавши пояснення сторін, покази свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 29 вересня 1994 року [PERSON] склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Другої чернігівської державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 4-2789, згідно якого остання на випадок своєї смерті зробила розпорядження про те, що все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось і взагалі все те, що на день смерті буде їй належати і на що вона за законом матиме право, заповіла [PERSON] (а.с. 11). 25 листопада 2015 року [PERSON] померла, що вбачається із копії свідоцтва про смерть, виданого 26 листопада 2015 року Серії І-ЕЛ № 267729 (а.с. 10). Згідно свідоцтва про право власності на житло від 14 жовтня 1993 року, виданого виконкомом Новозаводської районної Ради народних депутатів, [PERSON] за життя належала на праві приватної власності в цілому квартира [ADDRESS] (а.с. 42). В обґрунтування Висновку судово-психіатричної експертизи № 706 від 01.11.2016 року, проведеної стосовно [PERSON], [INFO], зазначено, що на період складання заповіту 29.09.1994 року під експертна вже 26 років страждала на хронічне психічне захворювання у формі параноїчної шизофренії і вже 40 разів госпіталізувалася до психіатричного стаціонару з вищезазначеним діагнозом. На період часу, який цікавить суд, у під експертної були констатовані глибокі структурні розлади з боку мислення (розпливчатість, паралогічність, розірваність), емоційно вольової сфери (неадекватність, монотонність афекту), обмани сприйняття у найближчому анамнезі, при повній відсутності критики до свого стану. Вищезазначені зміни психіки під експертної (слухові галюцинації в анамнезі у поєднанні з паралогічним та розірваним мисленням і неадекватністю, монотонністю емоційних реакцій), повністю відповідали діагностичним критеріям параноїчної шизофренії з наростаючим дефектом F20.1, передбачених Міжнародної Класифікації хвороб 10 перегляду (МКХ-10) та сягали такого ступеня та глибини, що позбавляли її здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними під час складання заповіту (29.09.1994 року). Судово-психіатрична експертна комісія дійшла висновку, що станом на 29.09.1994 року у [PERSON] мали місце клінічні ознаки параноїчної шизофренії з наростаючим дефектом (F20.1 за Міжнародною Класифікацією Хвороб 10 перегляду). [PERSON] за своїм психічним станом на 29.09.1994 року була позбавлена здатності розуміти значення своїх дій та керувати ними (а.с. 123-131). Відповідно до ч.2 ст. 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Враховуючи, що [PERSON], згідно висновку судово-психіатричної експертизи, на день складання заповіту була позбавлений здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, суд приходить до висновку, що наявні підстави для визнання спірного правочину заповіту [PERSON] на користь [PERSON], посвідченого 29.09.1994 року державним нотаріусом Другої Чернігівської державної нотаріальної контори [PERSON], недійсним, а тому позов [PERSON] підлягає задоволенню. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Частинами 1, 5 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Представником відповідача у судовому засіданні заявлено про застосування строку позовної давності (а.с. 63), мотивоване тим, що свідками [PERSON] та [PERSON] було надано покази про те, що позивачу було відомо про наявність спірного заповіту фактично з моменту його складення [PERSON], проте вказані свідки у судовому засіданні пояснили, що не можуть підтвердити факт того, що [PERSON] особисто оглядав заповіт та був ознайомлений з його змістом. Тому суд вважає, що відсутні підстави для застосування строків позовної давності. Згідно з ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст.79 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи, до яких належать і витрати на правову допомогу та витрати, повязані з проведенням судових експертиз. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені документально підтверджені (а.с.1) судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в сумі 551 грн. 20 коп. Суду не надано доказів на понесення позивачем судових витрат, повязаних з наданням йому правової допомоги (оригіналу квитанції до прибуткового касового ордеру, розрахунку витраченого адвокатом часу, тощо), як і документально підтверджених доказів на понесення позивачем судових витрат, повязаних з проведенням судової експертизи (оригіналу квитанції на оплату проведення судово-психіатричної експертизи), тому підстав для стягнення таких витрат не має. Згідно приписів ст. ст.10, 11 ЦПК України справу розглянуто судом в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Outcome: approved