Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-30 00:00:00

23 березня 2016 року, [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просила суд, скасувати заборону здійснювати відчуження будь-якого майна, яке їй належить, накладену постановою ВДВС Овідіопольського РУЮ в Одеській області про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження по ВП № 41201279 від 24.02.2014 р. по виконавчому листу № 1512/16803/12 виданого 16.04.2013 р. Київським райсудом м. Одеси про стягнення з [PERSON] на користь стягувача [PERSON] боргу у сумі 413972,60 грн. та скасувати постанову ВДВС Овідіопольського РУЮ в Одеській області про розшук майна боржника по ВП № 41201279 від 09.04.2014 р. про оголошення у розшук автомобілів : [NUMBER] та «Фотон» д/н [NUMBER], які належать боржниці [PERSON] з посиланням на постанову ВДВС Овідіопольського РУЮ в Одеській області від 12.02.2016 р. про повернення виконавчого документу стягувачеві на підставі п. 7 ч. 1 ст. 47 та ч. 1 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження». Позивачка в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового засідання була повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила, але надіслала до суду заяву, в якій вона повністю підтримала позов, просила його задовольнити і з посиланням на ст. 158 ЦПК України, просила суд слухати справу за її відсутності, не заперечуючи проти ухвалення заочного рішення по справі (а.с. 15-16,24,31). Представник відповідача в судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду справи був повідомлений належним чином, причини своєї неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності суду не надав (а.с. 13,19,22,27,35). Згідно з ч.ч. 1,4 ст. 169 ЦПК України, якщо у суду не має даних про причину неявки відповідачів, сповіщених належним чином, або якщо причини неявки відповідачів на думку суду є неповажними, суд вважає можливим розглянути справу на підставі даних, які є в матеріалах справи та зі згоди позивача ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 3 ЦПК України). Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України. Згідно із ст.ст. 10,11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які як і інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи : роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частинами 3,4 статті 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.. Відповідно до ст. 1 Протоколу до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Стаття 41 Конституції України наголошує кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному Законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтями 316-320,321,328 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава - не втручається у здійснення власником права власності. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності набувається на підставах, що не заборонені Законом, зокрема із правочинів і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із Закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статями 386-393 ЦК України передбачено держава забезпечує рівний захист усіх субєктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Статтею 60 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Пунктом 7 частини 1 статті 47 Закону передбачено - виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо: боржник - фізична особа (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров'я, у зв'язку з втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини) чи майно боржника, розшук яких здійснювався органами Національної поліції, не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку. Відповідно до ч. 1 ст. 50 Закону, у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав - арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. Суд встановив, що постановою ВДВС Овідіопольського РУЮ Одеської області про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження по ВП № 41201279 від 24.02.2014 р. було накладено арешт на садовий будинок з господарчими будівлями та спорудами за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, Сухолиманська с/р, СК «Аіст», буд. № 103 належний боржниці [PERSON] та заборону здійснювати відчуження будь-якого майна, яке їй належить по виконавчому листу № 1512/16803/12 виданого 16.04.2013 р. Київським райсудом м. Одеси про стягнення з [PERSON] на користь стягувача [PERSON] боргу у сумі 413972,60 грн. та постановою ВДВС Овідіопольського РУЮ в Одеській області про розшук майна боржника по ВП № 41201279 від 09.04.2014 р. було оголошено у розшук автомобілі : [NUMBER] та «Фотон» д/н [NUMBER], які належать боржниці [PERSON] по виконавчому листу № 1512/16803/12 виданого 16.04.2013 р. Київським райсудом м. Одеси про стягнення з [PERSON] на користь стягувача [PERSON] боргу у сумі 413972,60 грн. (а.с. 7,8). Однак, постановою ВДВС Овідіопольського РУЮ в Одеській області від 12.02.2016 р. про повернення виконавчого документу стягувачеві на підставі п. 7 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» було повернуто стягувачеві [PERSON] виконавчий лист № 1512/16803/12 виданого 16.04.2013 р. Київським райсудом м. Одеси про стягнення з [PERSON] на користь стягувача [PERSON] боргу у сумі 413972,60 грн. з вказівкою про те, що виконавчий документ може бути повторно предявлений повторно до ВДВС до 12.02.2017 р. (а.с. 5). 30.11.2016 р. до Овідіопольського райсуду Одеської області надійшла письмова заява стягувача [PERSON], з якої вбачається, що необхідність в вищевказаних арештах, накладених в його інтересах як стягувача відпала, а тому він не заперечує проти скасування вказаних вище арештів (а.с. 36). Таким чином, з огляду на вищевикладені обставини справи, а саме письмову заяву самого стягувача [PERSON], суд вважає, що станом на 01.12.2016 р. відпали підстави, яку слугували для накладення арешту та оголошення заборони на його відчуження на майно боржниці [PERSON], у звязку з чим позов підлягає задоволенню повністю. З урахуванням викладеного, суд вважає позов обґрунтованим, законним та таким, що підлягає задоволенню.

Outcome: approved