Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-25 00:00:00

22 березня 2017 року позивач звернулася до суду з позовною заявою до Новосанжарської селищної ради Новосанжарського району Полтавської області, [PERSON] про визнання права власності на земельну ділянку, посилаючись на те, що 26 серпня 2005 року вона купила у відповідача [PERSON] житловий будинок з господарськими будовами, який знаходиться по вул. В.Дубініна, 10, в смт. Нові Санжари Полтавської області. В березні 2017 року позивачка звернулася до Новосанжарської селищної ради з заявою, щоб реалізувати своє право на безоплатне отримання земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку розміром 0,07 га, по пров. Дубініна Володі, 10, де вона є власницею житлового будинку з господарськими спорудами, але їй було відмовлено в звязку з тим, що земельна ділянка, яка розташована за зазначеною адресою передана у власність [PERSON] для будівництва та обслуговування житлового будинку. Повторно приймати рішення щодо передачі у власність вищевказаної земельної ділянки суперечить вимогам чинного законодавства, тому вона змушена звернутись до суду з вказаним позовом. Позивач в судове засідання не зявилася, в матеріалах справи є заява, в якій вона просить позов задовольнити повністю, справу розглянути без її участі. Представник відповідача Новосанжарської селищної ради Новосанжарського району Полтавської областів судове засідання не зявився, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи. Відповідач [PERSON], будучи у встановленому порядку повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявився. Відповідачу направлялася судова повістка, але вручена не була у звязку з його відсутністю за зареєстрованим місцем проживання. Відповідно до абз. 5 ч. 5 ст. 74 ЦПК України у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Суд ухвалив провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів та прийняти заочне рішення, відповідно до ст.ст. 224-226 ЦПК України. Давши оцінку матеріалам справи, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. У звязку з чим, на підставі ст. 197 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін, на підставі наявних у справі доказів, без фіксації судового процесу. Всебічно та повно зясувавши обставини справи, обєктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, надавши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у звязку з наступним. У відповідності зі ст.ст. 10, 11 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих сторонами. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Судом встановлено, що 26 серпня 2005 року [PERSON] купила у [PERSON] житловий будинок з господарськими будовами, який знаходиться по вул. Дубініна, 10, в смт. Нові Санжари Полтавської області, що підтверджується договором купівлі-продажу від 26.08.2005 року, в якому зазначено, що житловий будинок з господарськими будовами належить продавцю [PERSON] на підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на право особистої власності, посвідченого Новосанжарською державною нотаріальною конторою 17.09.1987 року за реєстром № 1087 (а.с. 10). З витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 8275617 від 07.09.2005 року, виданого колективним підприємством Полтавського бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор», власником житлового будинку, що розташований за адресою: смт. Нові Санжари, вул. Дубініна, 10, Полтавської області, є [PERSON] з часткою власності 1/1 (а.с. 12). Відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серії I-ПЛ № 041600, виданого Новосанжарською селищною радою Новосанжарського району Полтавської області, [PERSON] є власником земельної ділянки площею 698 кв.м в межах згідно з планом, що розташована в смт. Нові Санжари, пр. В.Дубініна, 10, Новосанжарської селищної ради і призначена для обслуговування житлового будинку (а.с. 17). Відповідно до рішення виконавчого комітету Новосанжарської селищної ради Новосанжарського району Полтавської області № 54 від 19.06.2015 року провулок Володі Дубініна в смт. Нові Санжари перейменований на провулок [PERSON] (а.с. 18-20). Відповідно до частин першої, другої статті 78 ЗК України (2001 року) право власності на землю це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Частина перша статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час укладення сторонами договору купівлі-продажу жилого будинку 26 серпня 2005 року) визначила, що при переході права власності на будівлю і споруду до набувача нерухомого майна право власності на земельну ділянку, на якій розташовані будівля або споруда, може переходити на підставі цивільно-правових угод між власниками земельної ділянки і набувачем будівель або споруд (договори купівлі-продажу, дарування, міни тощо). Перехід права користування земельної ділянки при переході права власності на будівлю або споруду, які розташовані на ній, також визначається на підставі договору (частина друга статті 120 ЗК України). Разом з тим, частина четверта статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачала, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності обєкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей обєкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на обєкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці обєкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак обєкта права власності (постанова судових палат у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15). Статтею 377 ЦК України (в редакції 2001 року) установлено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Як розяснено у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року № 7 (із змінами), при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 01 січня 2002 року, згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК України до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 року в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до статті 120 ЗК України 2001 року на підставі цивільно-правових угод, а право користування на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 року, згідно зі статтею 377 ЦК України, а з часу внесення змін до статті 120 ЗК України Законом України від 27 квітня 2007 року № 997-V і згідно зі статтею 120 ЗК України, переходило право власності на земельну ділянку,на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. Стаття 381 ЦК України наголошує, що садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. У разі відчуження житлового будинку вважається, що відчужується вся садиба, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 152 Земельного Кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Аналізуючи наведене, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для визнання права власності, тому позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved