Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-23 00:00:00

22.05.2019 року [PERSON] звернулась до суду із позовом до ФОП [PERSON] про встановлення факту перебування в трудових відносинах, стягнення заборгованості по заробітній платі і середнього заробітку за час затримки в розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 04.12.2017 року по 24.01.2019 року позивач працювала у ФОП « [PERSON] » на посаді прибиральниці-посудомийки. Робоче місце знаходилось з грудня 2017 року до червня 2018 року в кафе «Шашлична №1» по вул. Чумаченко, буд. 34 м. Запоріжжя та кафе «Шашлична № 1» на привокзальній площі залізничного вокзалу «Запоріжжя-1» за адресою: м. Запоріжжя, пр. Соборний, 51; з червня 2018 року по 24.01.2019 року - в приміщенні кафе «Шашлична №1» на привокзальній площі Центрального автовокзалу м. Запоріжжя за адресою: м. Запоріжжя, пр. Соборний, 18-а. На численні усні звернення до [PERSON] , до менеджера по персоналу та інших керівників, щодо укладання офіційного трудового договору, отримувала постійні відмови через її зайнятість та інші причини. За час роботи у ФОП « [PERSON] » позивачу виплачувалась заробітна плата по відомостям. 24.01.2019 року вона подала заяву про звільнення з роботи за власним бажанням. При звільненні, ФОП [PERSON] не провів розрахунок. Заборгованість по заробітній платі за розрахунком позивача становить 3600 грн. із розрахунку: 200,00 грн. ? 17, де «200,00 грн.» - середньоденна заробітна плата, а «17» - кількість відпрацьованих робочих днів в січні 2019 року, «200 грн.» сума оплати в святковий день 01.01.2019 року. Виплату заборгованості по заробітній платі [PERSON] постійно відкладав. Оскільки раніше не було затримки у виплаті заробітної плати своїм працівникам, тому вона чекала розрахунку. 04.03.2019 року позивач надіслала [PERSON] письмову заяву-претензію, в якій прохала виплатити заборгованість по заробітній платі. Заява залишилась без будь-якого реагування з його боку. Зрозумівши, що [PERSON] не тільки не бажає сплатити заробітну плату, але й не хоче добровільно визнати факт того, що вона у нього працювала, остання прийняла рішення щодо судового захисту своїх порушених прав. Позивач просить суд встановити факт перебування її у трудових відносинах із фізичною особою-підприємцем [PERSON] з 04.12.2017 року по 24.01.2019 року; стягнути з фізичної особи-підприємця [PERSON] на її користь заборгованість по заробітній платі за січень 2019 року у розмірі 3600 грн., а також середній заробіток за час затримки у виплаті заробітної плати з дня звільнення по день фактичного розрахунку; стягнути з ФОП [PERSON] на її користь 600 гривень моральної шкоди. Ухвалою суду від 28.05.2019 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. 13.06.2019 року до суду надійшов від [PERSON] відзив на позов. Заперечення проти позову обґрунтовані тим, що посилання [PERSON] щодо працевлаштування у ФОП [PERSON] належно не підтверджені. Будь-яких заяв про прийняття на роботу або звільнення, трудової книжки, медичних документів про можливість роботи на підприємствах харчування від [PERSON] відповідач не отримував. Більш того, відповідач жодного разу ні особисто, ні по телефону з [PERSON] не спілкувався, ні з приводу працевлаштування та звільнення, ні з інших питань. Також, позивачем не надано й доказів подання заяви про звільнення за власним бажанням від 24.01.2019 року, відсутня інформація, кому саме була адресована дана заява. У позові зазначено, що нібито позивач працювала у відповідача з 04.12.2017 року. Відповідач вважає, що у даному випадку відповідно до положень діючого законодавства, позивачем пропущений строк звернення до суду, передбачений ч. 1 ст. 233 КЗпП України, який сплив 04.03.2018 року. Відповідач вважає, що позивачем не доведено факту роботи у ФОП [PERSON] , а у позові ставляться вимоги про стягнення заробітної плати, середнього заробітку, заподіяної моральної шкоди. Відтак, оскільки вимоги про стягнення коштів є похідними від факту наявності трудових відносин, яких не існувало та які не доведені позивачем, то й ці вимоги є необґрунтованими та безпідставними, а тому не підлягають задоволенню. 14.06.2019 року позивачем надано до суду відео-файли на DVD-R диску у якості доказів на підтвердження фактів, викладених у позові. 04.07.2019 року від позивача до суду надійшли пояснення щодо відзиву. У поясненнях [PERSON] зазначила, що при працевлаштуванні дійсно не спілкувалась з [PERSON] особисто, усі питання щодо працевлаштування були узгоджені із менеджером по персоналу [PERSON] та директором [PERSON] . Трудову книжку вона взагалі нікому не давала, [PERSON] пояснила, що оформить її пізніше. Наполягає на тому, що вона фактично була допущена до роботи і її роботодавцем був [PERSON] . За час роботи претензій щодо оплати труда не було, так як виплати проводились своєчасно. Після звільнення з роботи за власним бажанням виплату заробітної плати за січень 2019 року здійснено не було, на її звернення [PERSON] та [PERSON] не реагували, на телефонні дзвінки не відповідали. До цього часу заборгованість по заробітній платі не виплачена, вважає, що [PERSON] порушено її права. 27.09.2019 року до суду від [PERSON] надійшли пояснення про зміст відео файлів на DVD- диску. У судовому засіданні [PERSON] В. просила суд задовольнити її позовні вимоги та пояснила, що 04.12.2017 року вона працевлаштувалась на роботу в кафе «Шашлична №1» по вул. Чумаченко, буд. 34 м. Запоріжжя та кафе «Шашлична» на привокзальній площі залізничного вокзалу «Запоріжжя-1» за адресою: м. Запоріжжя, пр. Соборний, 51 прибиральницею-посудомийкою. З червня 2018 року по 24.01.2019 року працювала в кафе «Шашлична №1» на привокзальній площі Центрального автовокзалу м. Запоріжжя за адресою: м. Запоріжжя, пр. Соборний, 18-а. Проводила співбесіду і приймала її на роботу менеджер по персоналу [PERSON] , останньою також було роз`яснено графік роботи та питання щодо оплати праці. Заяву про прийняття на роботу не писала і трудову книжку не давала, так як [PERSON] пояснила, що оформить її пізніше. Під час реставрації кафе навіть працювала сторожем. Взагалі, місце роботи визначала [PERSON] . Графік роботи був наступним: чотири дні працювала, два дні відпочинку, але іноді виходило і більше робочих днів. Касир вела реєстр, де зазначала хто скільки годин працює, і в які дні. Заробітну плату отримувала готівкою двічі на місяць без затримок. Про отримання грошей вона розписувалась у відомостях. Особисто з відповідачем [PERSON] вона ніколи не спілкувалась. У січні 2019 року [PERSON] звинуватила її у крадіжці, мовби вона купувала товар в супермаркеті «АТБ» і заміняла його в кафе. Внаслідок цих подій виник конфлікт. 23.01.2019 року їй зателефонувала [PERSON] і повідомила, що вони більше не зможуть працювати з нею. 24.01.2019 року вона побачила, що у графік роботи її вже не внесли, тобто звільнили. В день звільнення, 24.01.2019 року, заробітну плату за період з 01.01.2019 року по 23.01.2019 року не виплатили. У подальшому на телефонні дзвінки і прохання виплатити заробітну плату за січень 2019 року ні [PERSON] , ні [PERSON] не реагували. Остання це співвласник кафе з [PERSON] . На початку березня 2019 року вона звернулась до [PERSON] з претензією щодо виплати заборгованості по заробітній платі, проте відповіді не отримала. У зв`язку з цим, вимушена була звернутись до суду. Вважає, що діями [PERSON] , а саме:обвинуваченням у крадіжці, постійними обіцянками виплатити заробітну плату за січень 2019 року, їй завдано моральну шкоду. Зарплату готівкою видавала по відомостях завжди [PERSON] у розмірі 200 грн. за зміну. Усі розмови щодо умов роботи відбувалися з [PERSON] . З [PERSON] жодного разу з приводу прийняття та звільнення з роботи не спілкувалася. Часто бачила [PERSON] у кафе, усі співробітники казали, що саме він є директором мережі кафе «Шашлична № 1». Представник позивача - [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити їх в повному обсязі. Вважає, що позов обґрунтований, наявні усі докази того, щоб визнати факт перебування [PERSON] у трудових відносинах із ФОП [PERSON] . Додатково зазначив, що позивачем трудову книжку для оформлення не надавалась, так як її обіцяли працевлаштувати пізніше. Зауважив, що саме [PERSON] зазначала, що працює у ФОП [PERSON] . Хоч [PERSON] на роботу приймала [PERSON] , але вона виконувала свої обов`язки як менеджер по персоналу і приймала осіб на роботу у мережі кафе «Шашлична №1», які належать ФОП [PERSON] . Відповідач\~\~ [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи був повідомлений своєчасно та належним чином. Ухвалами суду від 28.11.2019 року, 16.12.2019 року явку до суду ФОП [PERSON] було визнано обов`язковою. Відповідач до суду не з`явився, надав суду заперечення відповідно до яких вважає, що позивачем порушений порядок звернення до суду за захистом нібито її порушеного права. Будь-яких заяв про прийняття на роботу або звільнення, трудової книжки від [PERSON] , відповідач не отримував. Більш того, [PERSON] жодного разу ні особисто, ні по телефону з [PERSON] не спілкувався, ні з приводу працевлаштування та звільнення, ні з інших питань. Тому, не вбачає необхідності бути присутнім у судовому засіданні. [PERSON] і [PERSON] у нього ніколи не працювали. Представник відповідача [PERSON] до суду не з`явився, надав до суду заяву, якою повідомив, що не може бути присутнім у судовому засіданні через відрядження, але не заперечує проти розгляду справи за його відсутності. У попередніх судових засіданнях [PERSON] проти позову категорично заперечував, вважав, що [PERSON] не надано до суду належних доказів працевлаштування у кафе, крім того, відсутній запис у трудовій книжці, і взагалі не доведено, яке відношення до даної справи має його довіритель [PERSON] . Також вважає, що позивачем пропущений строк звернення до суду, передбачений ч. 1 ст. 233 КЗпП України, який сплинув 04.03.2018 року. Вважає, що позивачем не доведено факту роботи у ФОП [PERSON] , а у позові ставляться вимоги про стягнення заробітної плати, середнього заробітку, заподіяної моральної шкоди. Відтак, оскільки вимоги про стягнення коштів є похідними від факту наявності трудових відносин, яких не існувало та які не доведені позивачем, то й ці вимоги є необґрунтованими та безпідставними, а тому не підлягають задоволенню. Допитаний у суді свідок [PERSON] пояснила, що з 2015 року по 2018 рік працювала в мережах кафе «Шашлична» на посаді прибиральниці-посудомийки. Кафе знаходяться за різними адресами і вона працювала там, де їй казали. Графік роботи був з 20-00 год. до 08-00 год. З [PERSON] вона попрацювала майже два роки в кафе «Шашлична №1», яке знаходиться на пл. Радянський. Потім, вони разом працювали в кафе «Шашлична №1», яке знаходиться на привокзальній площі Центрального автовокзалу м. Запоріжжя. Вона не була офіційно працевлаштованою. Головною була [PERSON] , так як вона вирішувала, хто і де саме буде працювати, вела відомості, привозила і виплачувала заробітну плату. Адміністратором була [PERSON] , вона приймала на роботу, роз`яснювала умови праці. Зі слів персоналу знала, що директором є ФОП [PERSON] , але його ніколи не бачила. У відомостях було зазначено багато людей, але серед них вона бачила прізвище « [PERSON] ». У 2018 році, вже після звільнення, вона приїхала в кафе, побачитись і поспілкуватись зі своїми колегами, тоді і дізналась, що [PERSON] звинувачують у крадіжках. Свідок [PERSON] суду повідомила, що з позивачем знайома з 01.02.2018 року, вони познайомились в кафе «Шашлична № 1», що знаходиться на пр. Соборний в м. Запоріжжя. Потім з квітня 2018 року по січень 2019 року працювали разом в кафе «Шашлична №1», яке розташоване на привокзальній площі Центрального автовокзалу м. Запоріжжя. Вона працювала поваром, а [PERSON] прибиральницею. На роботу їх приймала [PERSON] , так як вона займалась кадровими питаннями. Позивач працювала в різні зміни, і в день і вночі. Знає, що вона не була офіційно працевлаштована, отримувала в день 200 грн. Заробітну плату отримували своєчасно, розписувались у відомостях, які приносила [PERSON] [PERSON] вимушена була звільнитись з роботи, так як [PERSON] почала її звинувачувати в крадіжках, незаконному продажі алкоголю, не виконанні своїх обов`язків. Вони разом з позивачем звільнились за власним бажанням 24.01.2019 року. При звільненні їм не виплатили заробітну плату за січень 2019 року. [PERSON] бачила в кафе декілька разів, він приїздив проконтролювати як встановлювали на літній площадці зонти. В усіх кафе є кутки споживача, але там ФОП [PERSON] ніде не було зазначено. Суд, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази та проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов до такого. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. Згідно з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно вимог ст.ст. 76,81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] , р.н.о.к.п.п. [NUMBER] , зареєстрований як фізична особа підприємець, що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію ФОП (а.с. 5). [PERSON] звернулась до ФОП [PERSON] із заявою-претензією від 05.03.2019 року, щодо виплати заробітної плати (а.с. 6). Зазначену заяву [PERSON] отримав 14.03.2019 року, що підтверджується копією рекомендованого повідомлення із особистим підписом останнього (а.с. 7). 06.05.2019 року [PERSON] повторно звернулась із заявою до [PERSON] , щодо виплати заробітної плати (а.с 8). У судовому засіданні [PERSON] долучено DVD диск із відео файлами та пояснення про зміст даних відео файлів (а.с. 20, 52-53). Судом було оглянуто DVD диск, на якому наявні фото і відео файли. З наданого відео неможливо встановити, що позивач працювала у кафе «Шашлична № 1», на посаді прибиральниці-посудомийки і, що даний заклад належить саме ФОП [PERSON] . Усі надані фотознімки можна розділити на умовні групи: -зовнішній та внутрішній вид кафе «Шашлична № 1», також наявні фото реставрації кафе « [INFO] » (підтвердження про належність зазначених закладів саме відповідачу відсутнє); -графіки роботи співробітників, відомості, бланки договорів про повну матеріальну відповідальність (не заповнені), стислі правила внутрішнього трудового розпорядку; -закупочні листи, чеки на товарі, накладні на переміщення товару, короткі звіти за день; -фото співробітників, які знаходяться в кафе. Фотознімки графіків роботи з прізвищами позивача, різні квитанції з придбанням певних продуктів харчування, а також відомості та інші документи, зображені в електронному вигляді, тобто сфотографовані з комп`ютера, жодним чином не підтверджують працевлаштування позивача до ФОП [PERSON] . На вказаних документах відсутнє найменування підприємства, установи, організації, до якої вони відносяться. Також, на диску розміщено запис двох телефонних розмов позивача: перша це розмова з [PERSON] , з якої можна встановити, що якась жінка роз`яснює [PERSON] про неможливість виплатити заробітну плату, так як це не її компетенція, вона менеджер по персоналу, і їй необхідно звернутись до [PERSON] ; друга це розмова з жінкою, яка повідомляє позивача про збори персоналу, що були напередодні в кафе. Суд, не може прийняти ці дані у вказаних телефонних розмовах, як докази працевлаштування позивача у ФОП [PERSON] , так як відсутні підтвердження, що [PERSON] і [PERSON] працюють у відповідача. З Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань встановлено, що [PERSON] 17.03.2008 року зареєстрований як фізична особа-підприємець, номер запису: 2\~103\~000 0000 041906, види діяльності: код КВЕД 79.11. (діяльність туристичних агентств), код КВЕД 96.02 (надання послуг перукарнями та салонами краси); код КВЕД 47.59 (роздрібна торгівля меблями, освітлювальним приладдям та іншими товарами для дому в спеціалізованих магазинах); код КВЕД 47.89 (роздрібна торгівля з лотків і на ринках іншими товарами); код КВЕД 56.10. (діяльність ресторанів, надання послуг мобільного харчування (основний); код КВЕД 68.20 (надання в оренду й експлуатацію власного й орендованого нерухомого майна). Дійсно з даної інформації вбачається, що [PERSON] має право на діяльність ресторанів, надання послуг мобільного харчування (основний), проте до суду позивачем не надано доказів того, що вона працевлаштувалась саме до закладу, який належить ФОП [PERSON] . Згідно з ч.ч. 1,2, 5 ст. 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Так,\~\~до\~ст. 1 ЦПК України\~завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 2 КЗпП України\~передбачено право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (ст. 21 КЗпП України). Відповідно до\~ст. 24 КЗпП України\~трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи. Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Таким чином, за трудовим договором працівника приймають на роботу (посаду), включену до штату підприємства, для виконання певної роботи (певних функцій) за конкретною кваліфікацією, професією, посадою. Працівникові гарантується заробітна плата, встановлені трудовим законодавством гарантії, пільги, компенсації тощо. Згідно зі\~ст. 12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Стаття 81 ЦПК України\~передбачає, що\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст.ст.\~76,\~80 ЦПК України). Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04). Встановивши відсутність достатніх доказів, які б свідчили про перебування\~\~ [PERSON] у період з\~ 04.12.2017 року по 24.01.2019 року у трудових відносинах із ФОП [PERSON] , під чим розуміється виконання обумовленої трудовим договором роботи з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові та оплатою цієї праці, суд вважає за доцільне відмовити у позові. Оскільки, позовні вимоги про стягнення невиплаченої заробітної плати і відшкодування моральної шкоди є похідними від вимоги про встановлення факту перебування у трудових відносинах, тому суд вважає, що в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed