Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-04 00:00:00

22.03.2017 позивач звернулась до Дарницького районного суду з позовом до відповідача про визначення порядку користування квартирою та усунення перешкод в користуванні квартирою. Заявлені позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачу на праві приватної власності належить 1/2 частина квартири [ADDRESS], проте остання позбавлена безперешкодної можливості користуватись та розпоряджатись належним їй майном, оскільки рідна сестра позивача одноособово користується квартирою, до квартири не пускає, внаслідок чого призвело до конфлікту в користуванні квартирою. За вказаною позовною заявою Дарницьким районним судом м.Києва 30.08.2017 було постановлено заочне рішення, яким позовні вимоги задоволено частково. Разом з тим, за заявою відповідача [PERSON] про скасування заочного рішення, ухвалою Дарницького районного суду м.Києва від 07.11.2017 вказане заочне рішення було скасовано, а справу призначено до розгляду у загальному порядку. Після призначення справи до розгляду у загальному порядку позивач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити. Відповідач у судове засідання з'явилась, позовних вимог не визнала, просила суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, крім того, подала до суду письмові заперечення на позов. Суд, заслухавши учасників процесу, вивчивши та дослідивши докази у справі, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги у їх сукупності та взаємозв'язку, об'єктивно оцінивши усі наявні докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення її по суті, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Правом власності, згідно ч.1 ст.316 ЦК України, є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтями 317, 319 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Судом на підставі належних і допустимих доказів встановлено, що позивачу на праві приватної власності належить 1/2 частина квартири [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвами про право на спадщину за законом №335982, №335983, №335984, №335985 від 04.04.2008. Згідно керівних роз'яснень у п.14 Постанови ВСУ від 22 грудня 1995 року N 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Згідно технічного паспорту, спірна квартира складається з кімнати площею 17,3 кв.м., кімнати площею 12,3 кв.м., кімнати площею 12,2 кв.м., коридору площею 9,5 кв.м., коридору площею 3,6 кв.м., вбиральні площею 1,3 кв.м., ванної кімнати площею 3,0 кв.м., кухні площею 8,3 кв.м., лоджії площею 2,1 кв.м. Як вбачається зі змісту позовних вимог, позивач просить визначити за нею право користування кімнатою площею 12,2 кв.м., оскільки поділ квартири у натурі є неможливим. Оскільки власник має право користуватись та розпоряджатись своїм майном або його частиною на свій розсуд, між сторонами наявний спір з приводу користування спільним житловим приміщенням, суд вважає можливим встановити запропонований позивачем порядок користування квартирою, за яким житлові права відповідача як співвласника нерухомого майна не будуть порушені. Стаття 41 Конституції України гарантує непорушність права власності. Ніхто не може бути протиправно обмежений у його здійсненні. Приватна власність охороняється державою, що забезпечує його недоторканність і саме в чинність цього ніхто не може бути обмеженим у його здійсненні. У відповідності зі ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основних свобод людини, ратифікованого Верховною Радою України 17.07.97 р., яка згідно із ст.9 Конституції України є частиною законодавства, ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи та на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Крім того, у ч. ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Тобто процесуальними нормами встановлено обов'язок учасників справи доказувати обставини при невизнані або оспорюванні них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Разом з тим, відповідачем суду не надано жодних належних та допустимих доказів в заперечення позовних вимог, не здобуто таких доказів і ході судових засідань. Відповідач, як на підставу заперечень посилається на незаконне перепланування в квартирі та неможливість виділу позивачу кімнати, оскільки кімнати є прохідними. Втім доказів на підтвердження доводів викладених у запереченнях відповідач не надала, клопотання про призначення судової будівельно-технічної експертизи не заявляла. При вирішенні справи суд керувався принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Верховенство права є найважливішим принципом правової держави. Змістом цього принципу є пріоритет (тобто верховенство) людини, її прав та свобод, які визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні. Цей принцип закріплено у ст. 3 Конституції України. Окрім того, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави. Як зазначено в п. 4.1 Рішення Конституційного суду України від 02.11.2004 р. N 15-рп/2004 суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави. Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначив окремі ознаки принципу верховенства права у розбудові національних систем правосуддя та здійсненні судочинства, яких мають дотримуватись держави - члени Ради Європи, що підписали Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Взявши до уваги правову позицію Європейського суду з прав людини, яка викладена в справі «Пономарьов проти України» (пункт 40 мотивувальної частини рішення від 3 квітня 2008 року), в якому Суд наголосив, що «право на справедливий судовий розгляд», яке гарантовано п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. З огляду на викладені норми чинного законодавства та виходячи із загальної житлової площі вказаної квартири, розміру кожної жилої кімнати, кількості осіб, що проживають у квартирі, з урахуванням того факту, що сторони є співвласниками квартири, розмір жилої площі, що припадає на одну особу, конфліктної ситуації, яка склалась між сторонами, суд приходить до висновку про те, що порядок поділу, запропонований Позивачем є розумним та справедливим та не призведе до порушення прав, свобод чи інтересів сторін у справі. Згідно із ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», у якій йдеться про права та обов'язки споживача, передбачено, що: споживач має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. (п.1.ч.1) Споживач зобов'язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору; (п.1 ч.3), оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом; (п.5 ч.3). Споживачами житлово-комунальних послуг є всі мешканці, які проживають у квартирі, тобто при розділенні особового рахунку стосовно оплати комунальних послуг за квартиру, у якій залишаються у спільному користуванні коридор, кухня, ванна, вбиральня, слід виходити із частки, яка припадає на кожну особу. Відтак, розглянувши справу в межах визначених позивачами предмету спору та підстав для задоволення позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню шляхом визначення порядку користування квартирою № [ADDRESS] наступним чином: кімнату площею 12,2 кв.м. виділити у користування [PERSON]; кімнату площею 12,3 кв.м. виділити у користування [PERSON]; кімнату площею 17.3 кв.м. та місця загального користування: коридор площею 9,5 кв.м., коридор площею 3,6 кв.м., вбиральню площею 1,3 кв.м., ванну кімнату площею 3,0 кв.м., кухню площею 8,3 кв.м., площею 2,1 кв.м. - залишити у спільному користуванні. В тому числі відповідач не заперечувала про вселення позивача в спірну квартиру. З огляду на викладене, заявлені позовні вимоги щодо вселення у спірне житлове приміщення та зобов'язання відповідача не чинити перешкоди у користуванні належним на праві власності майном також підлягають задоволенню. Згідно ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню документально підтверджені судові витрати. На підставі наведеного та

Outcome: approved