Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-27 00:00:00

23 листопада 2016 року позивач звернулася до суду з позовом про стягнення аліментів на неповнолітніх дітей, посилаючись на те, що від шлюбу вони з відповідачем мають двох неповнолітніх дітей: сина [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO]. Відповідач не надає їй матеріальної допомоги на утримання дітей. Тому вона просила стягнути з нього аліменти на утримання двох неповнолітніх дітей в розмірі 50% заробітної плати щомісячно до повноліття першої дитини, а потім у розмірі 30% заробітної плати до повноліття другої дитини. Позивач в судове засідання не з'явилась, однак у позовній заяві просила розглянути справу у її відсутність. Відповідач позов не визнав, пояснивши, що він дійсно близько року не надає дружині будь-яких коштів через її погане ставлення до нього , при цьому він один працює і повністю утримує дітей: придбаває продукти харчування,одяг,шкільне приладдя,тобто все,що він вважає за потрібне. Він не відмовляється утримувати дітей , але готівкові кошти дружині, яка не хоче працювати , не бажає надавати . Судом були встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Так, сторони перебувають в шлюбі, який зареєстрований 20 червня 2009 року Відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Білгород-Дністровському Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції Одеської області, актовий запис №155 /а.с.3/. Сторони мають двох неповнолітніх дітей: сина [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO], і, згідно наданих копій свідоцтв про народження дітей, відповідач є батьком /а.с.4.5/. Діти проживають разом з позивачем та відповідачем , що підтверджено останнім в судовому засіданні. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Частинами 2 та 3 статті 51 Конституції України визначено, що батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до вимог ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Частиною 1 ст.181 СК України передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідач працює, має постійний заробіток /а.с.6/ Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.181 СК України, способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. Як встановлено у судовому засіданні, сторони не домовилися щодо способу виконання батьківських зобов»язань і придбавання відповідачем речей та продуктів харчування для дітей лише на розсуд відповідача не можна вважати достатнім, без домовленості з матір»ю дітей щодо визначення необхідності і потреб дітей. Разом з тим, відповідно до ст.ст.10,11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст..61 ЦПК України , тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення ,не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, позивач доказів того, що діти за станом здоров'я чи з інших об'єктивних причин потребують утримання в розмірі саме 1/2 частини заробітку відповідача, в порушення ст.60 ЦПК України , не надала. При цьому вимоги позивача щодо сплати аліментів на дитину Максима у розмірі 30 % заробітку після досягнення повноліття дитиною [PERSON] ставлять дітей в явно нерівний стан,що різко суперечить вимогам Сімейного Кодексу України щодо рівності прав дітей. Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, тому суд повинен при вирішенні справи захищати законні права позивача, при цьому не порушуючи права відповідача на достатній рівень життя. Тому суд прийшов до висновку ,що для забезпечення умов життя, звичних для дітей, достатніх для їх фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку, на яке дитина має право, враховуючи наявність можливості відповідача щодо утримання дитини за його матеріальним становищем та станом здоров'я та інших обставин, відповідно до ст..182 СК України, з відповідача на утримання неповнолітніх дітей слід стягнути 1/3 частини всіх видів заробітку, тобто позов слід задовольнити частково. При цьому, розмір аліментів, відповідно до ч.2 ст.182 СК України не може бути менший, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч.1 ст.191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Позивач відповідно до п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору. Тому згідно із ч.3 ст.88 ЦПК України з відповідача слід стягнути судовий збір у доход держави. Крім того , суд вважає на необхідне роз»яснити відповідачу положення ч.1 ст.179 СК України ,якою передбачено , що аліменти, одержані на дитину, є власністю того з батьків, на ім'я кого вони виплачуються, і мають використовуватися за цільовим призначенням. При цьому, відповідач має право в порядку ст.186 СК України звернутися до органу опіки та піклування з заявою щодо перевірки цільового використання аліментів. При цьому суд звертає увагу позивача, що відповідно до ст. 180 СК України, не лише відповідач, а й позивач , як батьки, зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття.

Outcome: partial