Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-07 00:00:00

22.05.2019р. до Святошинського районного суду м.Києва звернулись [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з позовом до Святошинської районної державної адміністрації, третя особа: Публічне акціонерне товариство «Укртелеком», в особі Київської міської філії про визнання права власності за набувальною давністю 34/100 частки комунальної квартири [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивачі зазначили, що з 25.05.1998р. родиною проживають у кімнаті площею 21,4 кв.м. у вищезазначеній комунальній квартирі, що складається з трьох кімнат площами 21,4 кв.м., 15,6 кв.м., 9,5 кв.м., загального коридора, кухні, вбиральні. Загальна площа квартири становить 66,00 кв.м. Будинок, в якому знаходиться квартира, переданий до комунальної власності. Враховуючи умови проживання, родина потребує покращення житлових умов, тому перебуває на квартирному обліку з 17.04.1997р. На початку липня 2005 р. у комунальній квартирі, де проживають позивачі, звільнилась кімната площею 15,6 кв.м. У зв`язку з цим, у 2005р. [PERSON] звернувся з заявою до Святошинської РДА у м.Києві з проханням передати вільну кімнату для його проживання разом з родиною. У відповідь на заяву, [PERSON] рекомендовано звернутися до ВАТ «Укртелеком» як до власнику будинку та земельної ділянки на якій він розташований. ВАТ «Укртелеком», в свою чергу, заперечував, що має повноваження вирішення питання поліпшення житлових умов, та рекомендував звернутися до ЦТЕПМ №12, який не може бути розпорядником будинку, так як є позабалансовою структурою. У 2006р. позивачі попередили Київську міську державну адміністрацію та Святошинську районну раду м.Києва про те, що мають намір використовувати вільну кімнату, при цьому витрати з утримання житлового приміщення покладають на себе. До цього часу, позивачі здійснюють поточний та капітальний ремонт за власні кошти, сплачують за комунальні послуги. Враховуючи вищевикладені обставини, позивачі звернулися до суду з вимогою про визнання права спільної власності за набувальною власністю на 34/100 частки комунальної квартири [ADDRESS] , що складається з кімнати площею 15,6 кв.м. та загального коридора, кухні, вбиральні. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив суд задовольнити. [PERSON] підтримав думку свого захисника, просив суд задовольнити позовні вимоги у повному ообсязі. [PERSON] у судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву, якою підтримала позов та розглянути справу за її відсутності. [PERSON] у судове засідання також не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, просив суд задовольнити позов у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] у судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, заперечувала щодо задоволення позовних вимог. Представник третьої особи - адвокат Беліменко О.О. у судове засідання не з`явився, надав заяву, якою просив розглянути позов без його участі, щодо задоволення позовних вимог не заперечував. Заслухавши думку сторін, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Статтею 4 ЦПК України визначено право кожної особа в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частини 1 статті 15 та частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права способам, що встановлено чинним законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права. Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Позивачами обрано такий спосіб судового захисту як визнання права власності за набувальною давністю на квартиру. Відповідно до частин 1, 4 статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині 1 статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Судом встановлено, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] належить на праві власності 46/100 в рівних частинах кімната комунальної квартири [ADDRESS] площею 30,37 кв.м., що підтверджується копією свідоцтва про право власності, виданого Святошинською районною радою у м.Києві №1866 від 06.07.2007р. та копією розпорядження Святошинської районної у м.Києві ради №1866 від 06.07.2007р. Відповідно до технічного паспорту на квартиру , що знаходиться у власності [PERSON] [ADDRESS] [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] належить у рівних частках 46/100 квартири, що становить 30,37 кв.м. У відповідності до копії рішення Святошинської районної у м.Києві ради №236 від 11.03.2004р. житловий будинок [ADDRESS] , що перебував у господарському віданні Центру технічної експлуатації первинної мережі №12 Дирекції первинної мережі відкритого акціонерного товариства «Укртелеком» передано до комунальної власності територіальної громади Святошинського району м.Києва. Згідно розпорядження Шевченківської районної у м.Києві державної адміністрації №281 від 24.05.2006р. та Довідки №704 від 30.10.2018р., виданої Святошинською районною в м.Києві державної адміністрації Відділу обліку та розподілу житлової площі, [PERSON] та члени родини: [PERSON] , [PERSON] з 17.04.1997р. перебувають на квартирному обліку, облікова справа №34731. Як вбачається з наданих копій квитанцій, з 2007р. [PERSON] сплачував комунальні послуги за кімнату площею 15,6 кв.м., що знаходиться у комунальній квартирі [ADDRESS] . Відповідно до вимог ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до положень ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно, якщо інше не встановлено ЦК України. Відповідно до ч. 4 ст. 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. Згідно з абз. 3 ч. 1 ст. 344 ЦК України, право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК України). Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 5, 16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У постанові від 01.08.2018 у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Дана правова позиція підтримана в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2019 №910/17274/17, і, зокрема, вказано, що оскільки за змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Отже, враховуючи те, що позивачі добросовісно, відкрито, безперервно володіють кімнатою площею 15,6 кв.м. комунальної квартири [ADDRESS] , більше десяти років, не приховуючи цей факт, інші особи не претендують на майно, суд вважає за можливе, відповідно до чинного законодавства України, визнати в порядку набувальної давності за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] право власності на вказану частину квартири, яка складається з кімнати площею 15,6 кв.м. та 34/100 частки в порядку набувальної давності.

Outcome: approved