Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-21 00:00:00

23.08.2016 року [PERSON] звернулась до суду з вказаним позовом, зазначивши, що відповідно до договору дарування від 25.03.1998 року їй належить на праві власності житловий будинок [ADDRESS]. 18.09.1996 року її донька [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] В період шлюбу у них народилося двоє дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. [INFO] чоловік доньки помер. Після його смерті донька, почала вести асоціальний спосіб життя, зловживати алкогольним напоями. 02.02.2016 року рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу [PERSON] позбавлена батьківських прав відносно синів [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. З моменту народження та по теперішній час її внуки зареєстровані та проживають разом з нею за адресою: [ADDRESS]. Вона згідно рішення Виконавчого комітету Довгинцівської районної в місті ради № 112 від 31.03.2016 року є їх законним представником. [PERSON] останні чотири роки, починаючи з 2012 року, в будинку не проживає, комунальні платежі не сплачує, інших витрат по утриманню будинку не несе. Просила суд визнати [PERSON], такою, що втратила право користування будинком за адресою: [ADDRESS] та зняти її з реєстрації. У судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала, пояснила фактичні обставини справи. Представник відповідача Служби у справах дітей Виконавчого комітету Довгинцівської районної в місті ради [PERSON] проти позовних вимог [PERSON]. не заперечувала. Представник Виконавчого комітету Довгинцівської районної в місті ради у судове засідання не з'явився, до суду надав заяву про розгляд справи у його відсутність, при винесенні рішення покладається на розсуд суду ( а.с. 27 - заяви). Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з'явилась, про день та час розгляду справи була повідомлена ( а.с. 23, 26, 32, 33, 34, 36, 37). Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є сусідкою позивача, донька позивача [PERSON] дійсно не з'являється за вказаною адресою понад чотири роки. Вихованням її дітей займається бабуся [PERSON]. Вислухавши позивача, представника Служби у справах дітей, свідка, дослідивши наявні у справі матеріали, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що відповідно до договору дарування від 25.03.1998 року житловий будинок [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] ( а.с. 17-18 - копія договору дарування). Станом на 11.01.2016 року в будинку зареєстровані сумісно з позивачкою [PERSON], [PERSON] донька позивачки, [PERSON] син позивачки та [PERSON], [PERSON] онуки позивачки, однак відповідачка [PERSON] за вказаною адресою декілька років не проживає ( а.с. 15 - копія довідки, а.с. 16 - копія акту). Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02.02.2016 року [PERSON] позбавлена батьківських прав відносно синів: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] ( а.с. 11-12 - копія рішення). 31.03.2016 року Рішенням виконавчого комітету Довгинцівської районної в місті ради [PERSON] призначено піклувальником неповнолітніх [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] ( а.с. 13 - копія рішення). Статтею 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та відповідно ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 386 ЦК України передбачає, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом в разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Оскільки судом встановлено, що відповідачем по справі [PERSON] дійсно чиняться перешкоди позивачу в користуванні власністю, відповідач в добровільному порядку не бажає звільнити належне позивачеві житлове приміщення, вона не має жодних правових підстав для проживання у вказаному домоволодінні та чинить перешкоди позивачу в реалізації нею права власності на вказане майно, суд приходить до висновку, що є всі підстави для задоволення позову в частині усунення перешкод позивачу в користуванні власності, визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловою площею за адресою: Дніпропетровська область, [ADDRESS]. Щодо вимог позивача [PERSON] про зняття з реєстрації, то вони не підлягають задоволенню, оскільки відсутні дані про порушення Виконавчим комітетом Довгинцівської районної в місті ради прав позивача. Згідно з правовою позицією, викладеною в постанові ВСУ від 16.01.2012 р. у справі № 6-57цс11 у подібних спірних правовідносинах зазначено, що при розгляді спірних правовідносин має застосовуватись положення Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» . Відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає з вказаної норми закону, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України).

Outcome: partial