Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-18 00:00:00

22 грудня 2021 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, обґрунтувавши останній тим, що 30 вересня 2020 року Самарським районним судом м. Дніпропетровська за наслідком розгляду заяви [PERSON] про видачу судового наказу ухвалено рішення стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини [PERSON] , у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менш 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісяця, починаючи з 08 вересня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття. В заяві про видачу свого наказу про стягнення аліментів заявник [PERSON] зазначила, що донька [PERSON] повністю перебуває на її одноосібному утриманні і що боржник не сплачує і не збирається платити аліменти на утримання доньки з чим в свою чергу позивач не погоджується, оскільки твердження заявниці не відповідає дійсності, адже він виділяв і виділяє кошти на утримання доньки, а саме на придбання продуктів харчування, одягу, предметів гігієни, надає кошти для внесків у фонд школи де навчається донька, тобто приймає активну участь у щоденному утриманні та вихованні, розвитку і медичному забезпеченні доньки. До моменту звернення до суду питання щодо утримання доньки вирішувались без суперечок, тому що доньці вже 15 років і позивач купляв їй необхідні речі, а його внесок на її утримання більш вагомий ніж матеріальний внесок [PERSON] . За вказаних обставин позивач просить суд, на підставі ч. 2 ст. 432 ЦПК України ухвалити рішення яким визнати судовий наказ Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 30 вересня 2020 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] , аліменти на утримання дитини [PERSON] таким, що не підлягає виконанню та заборонити приймати цей судовий наказ до виконання. Ухвалою суду від 18 січня 2021 року відкрито провадження по даній справі та призначено до розгляду в судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження. Позивач та його представник в судовому засіданні підтримали позовні вимоги, просили суд задовольнити вимоги з наведених у позовній заяві підстав, додатково зазначили, що не дивлячись на те, що наразі позивач і відповідач не перебувають у шлюбі останні мешкають в одному будинку разом із дитиною, який належить батькам відповідача, а окрім коштів на безпосереднє утримання дитини позивач також сплачує рахунки за комунальні послуги в будинку, якими користується не тільки він, а ще відповідач та його донька. Додатково зазначили, що раніше звертались до суду із заявою про скасування відповідного судового наказу, але у скасування такого наказу було відмовлено. Відповідач в судовому засіданні пояснила, що позивач лише частково допомагав донці, проте дійсно приділяв їй увагу та піклувався про неї. Вважає, що [PERSON] має сплачувати аліменти на утримання доньки, а у задоволенні позовної заяви слід відмовити. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників процесу вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. На підставі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. В судовому засіданні встановлено, що Самарським районним судом м. Дніпропетровська за наслідком розгляду заяви [PERSON] про видачу судового наказу ухвалено рішення стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини [PERSON] , у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менш 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісяця, починаючи з 08 вересня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття, що є обставиною, яка визнається учасниками справи та не підлягає доказуванню, адже суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цієї обставини або добровільності їх визнання. Позивач вважає, що останній слід визнати таким, що не підлягає виконанню в порядку передбаченому ч. 2 ст. 432 ЦПК України у зв`язку з існуванням обставин визначених у визначеній частині цієї статті. Водночас із цим, суд звертає увагу на те, що обставини встановлені під час судового розгляду на підставі пояснень позивача та його представника, долучених письмових доказів до позовної заяви, в своїй сукупності не є достатніми доказами, які б свідчили про те, що наразі дійсно існує хоча б одна з обставин визначених ч. 2 ст. 432 ЦПК України, яка могла б зумовлювати необхідність визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню. Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, за існуванням хоча б однієї з обставин визначених у ч. 2 ст. 432 ЦПК України, тобто: -якщо виконавчий документ було видано помилково; -якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням; -якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з добровільним виконанням боржником чи іншою особою; -або з інших підстав. При цьому суд бере до увагу практику Верховного суду, відображену зокрема у постанові ВС по справі № 308/6024/14 від 16 вересня 2020 року в якій колегією суддів надано відповідну правову оцінку питанню пов`язаному з визнанням виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, що зважаючи на особливу правову природу судового наказу, який є особливою формою судового рішення та підлягає виконанню за правилами, встановленими для виконання судових рішень у порядку, встановленому законом, об`єктивним чином може бути поширена на нього. Так, у визначені постанові ВС констатовано, що словосполучення «або з інших причин» не стосується припинення обов`язку боржника, який підлягає виконанню, а є іншими причинами, наприклад, в апеляційному чи касаційному порядку скасовано чи змінено рішення суду, або ж у зв`язку з нововиявленими обставинами, а виконавчий лист ще не виконаний. Підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, можна поділити на дві групи: матеріально-правові та процесуально-правові. Обов`язок боржника може припинятися з передбачених законом підстав. Підстави припинення цивільно-правових зобов`язань, зокрема, містить глава 50 розділу І книги п`ятої ЦК. Зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання. Процесуальними підставами для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, є обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: - видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); - коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; - видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі виконавчого листа; - помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; - видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; - пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання. В даному випадку, зобов`язання покладене на боржника [PERSON] полягає в стягненні з нього на користь стягувача [PERSON] аліментів на утримання дитини [PERSON] , у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менш 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісяця, починаючи з 08 вересня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття, не є таким, що: -виникло на підставі помилково виданого виконавчого документа; -обов`язок боржника за таким зобов`язанням дійсний, адже таке зобов`язання може бути припинено виключно на підставі та в порядку припинення цивільно-правових зобов`язань, які містяться у главі 50 розділу І книги п`ятої ЦК України; -обов`язок боржника за таким зобов`язанням дійсний, адже таке зобов`язання має виконуватися у передбаченому в судовому наказі порядку, тобто шляхом стягнення з боржника на користь стягувача аліментів на утримання дитини у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) боржника, але не менш 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісяця, починаючи з 08 вересня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття, тобто таке зобов`язання, яке об`єктивним чином не може бути виконане шляхом одноразового грошового зарахування на користь стягувача, адже це не виправдовує мету і обраний спосіб захисту своїх інтересів стягувачем при зверненні до суду з відповідною заявою про видачу судового наказу; -відсутні інші підстави для визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню. Крім того, суд також не може прийняти доводи позивача та його представника про те, що позивач не бажає виплачувати аліменти у примусовому порядку, оскільки має можливість надавати та надає грошові кошти на утримання дитини добровільно. Так, нормами Сімейного кодексу України, зокрема статтею 181, передбачені способи виконання батьками обов`язку утримання дитини, які визначаються за домовленістю між батьками, або за рішенням суду. З урахуванням того, що сторони не дійшли згоди щодо сплати аліментів у добровільному порядку, звернення до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини є правом заявника, що законодавчо визначене нормами Сімейного кодексу України. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні заяви про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню.

Outcome: dismissed