Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-23 00:00:00

23.06.2015 року позивач - виконавчий комітет Вінницької міської ради звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про виселення з житлового приміщення, який мотивовано тим, що у комунальній власності територіальної громади м. Вінниці, в особі якої виступає Вінницька міська рада, перебуває будинок [ADDRESS], що підтверджується рішенням Вінницької міської ради від 04.04.2008 р. № 1845 «Про затвердження Переліку об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Вінниці». У спірну кімнату [NUMBER], згідно доводів позивача, самовільно вселились відповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Проживання відповідачів у даній кімнаті є незаконним, адже відсутні будь-які правові підстави та документи, що дають право на проживання у спірній кімнаті. Факт самовільного проживання відповідачів у спірній кімнаті неодноразово підтверджується актом обстеження житлового приміщення б/н від 19.01.2015 року, яким встановлено, що у квартирі [NUMBER] буд. [ADDRESS] без реєстрації проживають троє осіб (відповідачі по справі). Крім того, відсутність у відповідачів реєстрації у спірній кімнаті підтверджується довідкою МКП «Житлово-експлуатаційна контора [NUMBER]» від 12.01.2015 року № 3532/Д, а також актом, складеним комісією МКП «Житлово-експлуатаційна контора № 15» № 030315/93 від 03.03.2015 року. Згідно з відповіддю КП «Вінницьке МБТІ» від 14.02.2015 року № 138, станом на 29.12.2012 року реєстрація права приватної власності на квартиру [NUMBER] в будинку [ADDRESS] не проводилась. 22.01.2015 року інспектором по благоустрою МКП «ЖЕК [NUMBER]» на ім'я [PERSON] було складено припис б/н з вимогою про звільнення у десятиденний строк самовільно зайнятого житлового приміщення, від отримання якого [PERSON] відмовився, про що складено акт про відмову від підписання та отримання припису від 22.01.2015 року. 06.02.2015 року інспектором по благоустрою МКП «ЖЕК № 15» на відповідача [PERSON] було складено протокол серії ОМ № 02053 про адміністративне правопорушення, передбачене статтею 151 КУпАП. Оскільки будинок по [ADDRESS] і спірна кімната належать територіальній громаді м. Вінниці в особі Вінницької міської ради на праві комунальної власності, то дії відповідачів порушують права та інтереси територіальної громади м. Вінниці щодо володіння та розпорядження належною їй власністю, оскільки не дають можливості вільно розпоряджатись житловим приміщенням та надати його особам, які перебувають на квартирному обліку та потребують поліпшення житлових умов. На підставі викладеного та враховуючи положення ч. 3 ст. 116 ЖК УРСР, позивач просив суд виселити відповідачів по справі з кімнати [NUMBER] будинку [ADDRESS] без надання їм іншого житлового приміщення. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, та просила їх задовольнити. Додатково зазначила, що головним доказом правомірного зайняття кімнати в гуртожитку є ордер. Разом з тим, незважаючи на те, що відповідачі вказують що проживають у спірній кімнаті з 1989 року, будь - яких цьому доказів не представлено. Представник відповідачів [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав та просив у його задоволенні відмовити. Суду пояснив, що починаючи з липня 1989 року і по даний час [PERSON] є працівником Вінницької кондитерської фабрики, на балансі якої знаходився гуртожиток по [ADDRESS]. В 1989 році [PERSON], як працівнику кондитерської фабрики, на підставі відповідного ордеру була надана кімната [NUMBER] у вказаному гуртожитку, плата за яку відраховувалась з його заробітної плати. В 1986 році [PERSON], як працівнику кондитерської фабрики, був виданий ордер на зайняття житлової площі в гуртожитку по [ADDRESS], і комендантом вона була поселена у кімнату [NUMBER] наведеного гуртожитку, плата за яку відраховувалась з її заробітної плати. 27.10.1990 року [PERSON] уклав шлюб з [PERSON], а [INFO] у них народився син [PERSON] В 2004 році на сім»ю [PERSON], як розширення житлової площі було надано вже квартиру під [NUMBER] у вказаному гуртожитку по [ADDRESS], яка складалась із кімнат [NUMBER] площею 12,9 кв.м. та кімнати [NUMBER] площею 17,2 кв.м. Вказана квартира має житлову площу 30,1 кв.м., а загальну 57 кв.м. Відповідно до довідок про склад сім'ї та реєстрацію, виданих МКП «ЖЕК-15», та особового рахунку № [NUMBER] за сім'єю [PERSON] рахується житлова площа 30,1 кв.м. за адресою: [ADDRESS], в якій відповідачі постійно проживають та сплачують всі комунальні послуги. Іншого житла відповідачі не мають. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явились, будучи належним чином повідомленими про день, час та місце розгляду справи. Зважаючи на викладене, суд ухвалив проводити розгляд справи у відсутність осіб що не з'явились в судове засідання. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов є необґрунтованим та не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що гуртожиток по [ADDRESS] перебуває в комунальній власності територіальної громади м. Вінниці починаючи з 04.04.2008 року, що підтверджується рішенням Вінницької міської ради від 04.04.2008 року № 1845 «Про затвердження Переліку об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Вінниці» (а.с. 5, 6). Сторонами по справі не заперечується та обставина, що до передачі гуртожитку по [ADDRESS] у власність Вінницької міської ради він на відповідній правовій підставі належав ВАТ «Вінницька кондитерська фабрика», а тому в силу ч. 1 ст. 61 ЦПК України вказана обставина не підлягає доказуванню. Як вбачається з довідки № 153 від 10.10.2014 року, виданої ПАТ «Вінницька кондитерська фабрика», відповідач [PERSON] з 20.07.1989 року по час видання вказаної довідки працював на різних посадах на державному підприємстві «Вінницька кондитерська фабрика», яке у 1998 році було реорганізовано у відкрите акціонерне товариство «Вінницька кондитерська фабрика», а згодом у 2010 році перейменоване у публічне акціонерне товариство «Вінницька кондитерська фабрика» (а.с. 46). 26.10.1989 року відповідно до рішення адміністрації ДП «Вінницька кондитерська фабрика» (протокол № 43 від 20.09.1989 року) [PERSON] видано ордер про надання жилої площі в гуртожитку по [ADDRESS] без зазначення номеру кімнати (а.с. 47). 03.10.1986 року відповідно до рішення адміністрації ДП «Вінницька кондитерська фабрика» (протокол № 8 від 23.07.1986 року) [PERSON]. (нині [PERSON].) видано ордер про надання жилої площі в гуртожитку по [ADDRESS] без зазначення номеру кімнати (а.с. 127). Як вбачається з плану-поверху на будівлю літ. «А», яка розташована по [ADDRESS] (2 поверх), виготовленого 12.01.2004 року КП «Вінницьке обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації», на вказаному поверсі відсутня квартира чи кімната під [NUMBER], натомість є кімната [NUMBER] ([NUMBER]) площею 17,6 кв.м та кімната 12 ([NUMBER]) площею 12,9 кв.м, в яких і проживають відповідачі по справі (а.с. 43). З вказаного суд приходить до висновку, що станом на 12.01.2004 року на другому поверсі вказаного гуртожитку була відсутня кімната під [NUMBER]. Представником позивача у цьому зв'язку не представлено жодного належного та допустимого доказу, який би свідчив про наявність такої кімнати. 29.04.2005 року відповідно до рішення адміністрації ВАТ «Вінницька кондитерська фабрика» (протокол № 13 від 19.11.2004 року) [PERSON] видано ордер про надання жилої площі в гуртожитку по [ADDRESS] (а.с. 47). Відповідно до технічного паспорту на квартиру [NUMBER] в будинку [ADDRESS], виготовленого 20.08.2014 року КП «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації», дана квартира розташована на 2 поверсі п'ятиповерхового будинку і складається з 2 кімнат житловою площею 30,5 кв.м, у тому числі: 1 кімната - 12,9 кв.м і 2 кімната - 17,6 кв.м (а.с. 45). Згідно з довідкою б/н від 14.10.2014 року, виданою МКП «ЖЕК [NUMBER]» на дату видачі довідки гр. [PERSON], який є квартиронаймачем кв. [ADDRESS], проживає за вищевказаною адресою з 2008 року і по даний час (а.с. 42). При цьому, суд звертає увагу, що зазначення часу проживання [PERSON] у вказаному приміщенні з 2008 року зумовлене тим, що саме у даному році МКП «ЖЕК [NUMBER]» взяв на баланс вищевказаний гуртожиток. В матеріалах справи міститься копії особових рахунків, відкритих на ім'я квартиронаймача [PERSON], з яких вбачається, що квартиронаймач разом зі своєю дружиною [PERSON] та сином [PERSON] займає кімнати [NUMBER], [NUMBER] в будинку [ADDRESS], житловою площею 30, 1 кв.м (а.с. 58, 59). Відповідно до довідки з місця проживання про склад сім'ї та реєстрацію № 3880, виданої 18.10.2008 року МКП «ЖЕК № 15», [PERSON] разом зі своєю дружиною [PERSON] та сином [PERSON] зареєстрований в будинку [ADDRESS] у квартирі, яка складається з двох кімнат загальною площею 30,1 кв.м (а.с. 56). Згідно з актом обстеження житлових умов від 08.10.2014 року, складеним комісією від МКП «ЖЕК № 15», [PERSON] разом зі своєю дружиною [PERSON] та сином [PERSON] проживає в будинку [ADDRESS] у квартирі, яка складається з двох кімнат загальною площею 30,5 кв.м (а.с. 57). В матеріалах справи містяться договори про надання житлово-комунальних послуг, укладених між [PERSON] та відповідними виконавцями послуг, а також оборотна відомість за період з 01.2012 року по 06.2015 року, з яких вбачається, що всі житлово-комунальні послуги надавались [PERSON] з тим розрахунком, що він займає кімнати [NUMBER], [NUMBER] в будинку [ADDRESS] (а.с. 48-54, 62-66). Аналогічно суд звертає увагу на те, що проплати за надані комунальні послуги за особовим рахунком № [NUMBER], що відкрито на ім'я [PERSON] здійснювались останнім за використання кімнат [NUMBER], [NUMBER] в гуртожитку, по [ADDRESS] починаючи з січня 2003 року, тобто сім»я [PERSON] займає спірне приміщення (що складається з двох кімнат) понад 10 років. (а.с. 59 - 61). Відповідно до ч. 2 ст. 128 ЖК УРСР жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу. Згідно зі ст. 129 ЖК УРСР на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Аналогічні положення закріплені в п. 10 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСР від 3 червня 1986 року № 208. Як вбачається з матеріалів справи, 29.04.2005 року відповідно до рішення адміністрації ВАТ «Вінницька кондитерська фабрика» (протокол № 13 від 19.11.2004 року) [PERSON] видано ордер про надання жилої площі в гуртожитку по [ADDRESS]. Відповідно до технічної документації на вказаний гуртожиток, а саме план-поверху, виготовленого 12.01.2004 року КП «Вінницьке обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації», під номером [NUMBER] зазначено дві кімнати площею відповідно 17,6 кв.м та 12,9 кв.м. Вищевказане також підтверджується технічним паспортом на квартиру [NUMBER] в будинку [ADDRESS], виготовленим 20.08.2014 року КП «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації». Водночас у технічній документації взагалі відсутня квартира чи кімната під номером 14, а тому позивачем перед судом не доведено, з якої саме кімнати гуртожитку в будинку [ADDRESS] він просить виселити відповідачів. Враховуючи викладене, відповідачі по справі вселились до квартири [NUMBER] в будинку [ADDRESS], яка складається з двох кімнат площею 17,6 кв.м та 12,9 кв.м., на підставі відповідного ордеру, тобто з дотриманням вимог, передбачених ст..ст. 128, 129 ЖК УРСР. Як на підставу своїх позовних вимог позивач посилається на положення ч. 3 ст. 116 ЖК УРСР, якою передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Однак, як було встановлено в судовому засіданні, відповідачі зайняли спірне житлове приміщення не самоправно, а у встановленому законом порядку. Посилання позивача на те, що 06.02.2015 року інспектором по благоустрою МКП «ЖЕК [NUMBER]» на відповідача [PERSON] було складено протокол серії ОМ № 02053 про адміністративне правопорушення, передбачене статтею 151 КУпАП, як на підставу своїх позовних вимог, є необґрунтованим, оскільки постановою Вінницького міського суду від 20.03.2015 року у справі № 127/3697/15-а визнано протиправною та скасовано постанову адміністративної комісії виконавчого комітету Вінницької міської ради № 107 від 12.02.2015 року, яка розглядала справу про вищевказане адміністративне правопорушення (а.с. 40). Також є необґрунтованими посилання позивача на те, що факт самовільного проживання відповідачів у спірній кімнаті підтверджується актом обстеження житлового приміщення б/н від 19.01.2015 року, яким встановлено, що у квартирі [NUMBER] буд. [ADDRESS] без реєстрації проживають троє осіб (відповідачі по справі), а також відсутність у відповідачів реєстрації у спірній кімнаті, що підтверджується довідкою МКП «ЖЕК № 15» від 12.01.2015 року № 3532/Д та актом, складеним комісією МКП «ЖЕК № 15» № 030315/93 від 03.03.2015 року, оскільки зазначені документи суперечать технічній документації на вказаний гуртожиток, відповідно до якої квартира чи кімната під номером 14 взагалі відсутня. Також суд зважає й на те, що згідно ч.ч.1,2 ст. 19 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» забороняється виселення, переселення та відселення мешканців гуртожитків, на яких поширюється дія цього Закону, без попереднього надання їм (їх сім'ям) іншого житла, придатного для постійного проживання людей, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Виселення, переселення чи відселення громадян з гуртожитків відповідно до цього Закону допускається лише у випадку визнання гуртожитку таким, що перебуває в аварійному стані або в стані, непридатному для проживання людей, на підставі рішення, прийнятого відповідно до частини першої статті 20 цього Закону. Згідно ч. 1 ст. 1 наведеного Закону сфера дії цього Закону поширюється на громадян, у тому числі військовослужбовців і працівників Національної гвардії України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань, осіб рядового і начальницького складу та працівників Міністерства внутрішніх справ України, Державної кримінально-виконавчої служби України, Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України, осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту, рятувальників, поліцейських та працівників Національної поліції, а також членів їхніх сімей, які не мають власного житла, більше п'яти років на законних підставах зареєстровані за місцем проживання у гуртожитках та фактично проживають у них. У цьому зв'язку суд зазначає те, що під час судового розгляду справи здобуто належні та допустимі докази того, що відповідачі у справі зареєстровані та проживають у будинку [ADDRESS] більше 10 років (що вбачається з розрахункових листів, квитанцій про оплату комунальних послуг), причому проживають на законних підставах, а тому відповідачі не можуть бути виселені з спірного приміщення без надання їм іншого житлового приміщення. Враховуючи те, що в судовому засіданні не встановлено матеріально - правових підстав для задоволення позову, та суд відмовляє в задоволенні позову по суті, в задоволенні клопотанні представника відповідача [PERSON] - [PERSON] про застосування наслідків спливу строку позовної давності до вимог позивача про виселення слід відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі ст. 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом; виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. З огляду на викладене вище, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду справи, а тому в позові необхідно відмовити в повному обсязі. Враховуючи відмову у позові, судові витрати слід залишити за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed