Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-08 00:00:00

23.08.2016 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, в котрому просив стягнути з [PERSON] на його користь моральну шкоду в сумі 22 тис.грн. та матеріальну шкоду в сумі 15 тис.гривень, а також зобовязати повернути його документи, забрані [PERSON]О Позовні вимоги позивача мотивовані тим, що після того, як в 2006 році помер його рідний брат [PERSON], відкрилася спадщина, він, позивач по справі, [PERSON] є спадкоємцем і відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 15.12.2010р. є власником земельної ділянки, переданої для ведення товарного сільського господарського виробництва розміром 6,86 (шість цілих вісімдесят шість сотих) гектара, що розташована на території Первомайської районної ради Первомайського району Миколаївської області. 15.12.2010р. позивач отримав державний акт на земельну ділянку серії ЯЛ №648003. Ще в 2007році у позивача [PERSON] (як вказує позивач в позовній заяві) з відповідачкою [PERSON] була досягнута домовленість про передачу відповідачці в оренду вказаної земельної ділянки, при зверненні позивача до відповідачки відносно укладення письмового договору то відповідачка відповіла, що видача нею орендної плати в вигляді сільгосппродукції є підтвердженням наявності договірних відносин. Орендну плату хоча і не в повному обсязі, але все таки він, позивач по справі, отримував до 2014року. З 2014року взагалі не отримує орендної плати, відповідно йому цим самим завдано як матеріальну, так і моральну шкоду, а тому він змушений звернутися до суду з даним позовом, в котрому просив стягнути на його користь з відповідачки [PERSON] моральну шкоду в сумі 22 тисячі гривень та матеріальну в сумі 15 тис. гривень. При цьому розрахунок матеріальної шкоди складається з несплати відповідачкою за користування земельною ділянкою за 2008,2009, 2010,2015р.р. - 21 тис. грн. та витрати на поїздки до м. Вознесенська, Миколаєва, с. Станіславчик 1000 грв. Завдану моральну шкоду визначає в розмірі 6-15 тисяч гривень, разом сума стягнень за даним позовом становить 37 тис.грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав та просив задовольнити, уточнивши позовні вимоги про розмір матеріальної і моральної шкоди, вказавши 22 тис. грв. розмір матеріальної, а 15 тис.грн. - моральної шкоди (навпаки до того, як вказано в прохальній частині позовної заяви). Також уточнив позовні вимоги в частині зобовязання повернути його, позивача по справі, документи, а саме: - витяг з державного реєстру про право позивача на земельну ділянку; - довідку про вартість оцінки земельної ділянки; - копії паспорту та індетифікаційного коду; - оригінал державного акту на земельну ділянку, виданого на імя [PERSON]; - кадастровий план земельної ділянки. Також в судовому засіданні позивач підтвердив обставини відносин, що склалися у нього з відповідачкою в частині оренди землі та подальшого оформлення договору оренди землі, зауваживши, що дійсно а ні 2007, а ні в 2010 роках і до даного часу між ним та відповідачкою по справі [PERSON] не було укладеного письмового Договору оренди землі, котрий повинен відповідати вимогам Типового Договору, відповідно не було передбачено всіх важливих і необхідних умов Договору і відповідно не проведену встановлену реєстрацію даного Договору. Єдине, що було виконане в письмовому вигляді - це на аркуші паперу в клітинку було вказано кількість пшениці, ячменю та іншої продукції, що підлягала видачі в рахунок орендної плати. Відповідачка по справі [PERSON] в судове засідання не зявилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена завчасно та належним чином. Представник відповідачки за довіреністю [PERSON] надав до суду заперечення, в котрому просив відмовити в задоволенні вказаного позову за безпідставністю, вказавши, що позивачем не надано до суду належних та допустимих доказів на підтвердження тих обставин, які зазначені в позові щодо відшкодування завданої матеріальної та моральної шкоди. В судовому засіданні представник відповідачки за довіреністю [PERSON] підтвердив свої доводи, викладені в запереченні, в повному обсязі. Представник відповідачки [PERSON] в судовому засіданні також заперечувала стосовно задоволення заявленого позову, посилаючись на вимоги ст.ст. 58,59 ЦПК України відносно належності та допустимості доказів. Допитані в судовому засіданні в якості свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], - кожний в окремості пояснили, що їм відомо зі слів позивача про наявність у позивача земельної ділянки, право власності на котру перейшло до нього від покійного брата [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину, місце розташування даної земельної ділянки, дійсно їм також відомо про отримання позивачем натуроплати за оренду землі, а свідки [PERSON] та [PERSON] навіть приймали участь і допомагали позивачеві отримувати зерно пшениці та ячменю в приміщенні складу, однак достовірно вказати, чий то склад та хто власник зерна, на підставі чого конкретно видавалось зерно їм не відомо. Також ніхто з вказаних свідків не підтвердив наявність відповідного Договору про оренду землі і відповідно умов даного Договору, а саме терміну дії, орендної плати, порядку розрахунку. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 15.12.2010р. позивач по справі [PERSON] є спадкоємцем [PERSON], котрий помер 26.12.2006р. Спадщина , на котру видано дане свідоцтво складається з земельної ділянки, переданої для ведення товарного сільського господарського виробництва розміром 6,86 (шість цілих вісімдесят шість сотих) гектара, що розташована на території Первомайської районної ради Первомайського району Миколаївської області. Дане право власності також підтверджено Витягом з державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-480036042013. З Постанов про закриття кримінального провадження від 25.04.2015р. та від 11.03.2016р. вбачається, що в кінці 2014 року відповідачкою по справі [PERSON] було складено проект Договору про оренду земельної ділянки, належної позивачеві [PERSON], однак сам позивач категорично відмовився підписувати даний Договір, а тому і Договір про оренду земельної ділянки, належної позивачеві [PERSON], - не було укладено. Факт відсутності укладеного письмового Договору про оренду земельної ділянки, належної позивачеві [PERSON], в судовому засіданні підтвердив і сам позивач. За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(далі - Конвенція), ратифікованої\~Законом України від\~17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом. При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому\~Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів. Частина 1\~ст.15 ЦК України\~закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Ст. 10 ч.3 та ст. 60 ч.1 ЦПК України передбачають, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, - належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обгрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 59 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відносини, повязані з орендою землі, регулюються\~Земельним кодексом України,\~Цивільним кодексом України,\~Законом України «Про оренду землі»\~, а також іншими нормативно - правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди земельної ділянки. Відповідно до вимог\~ст.124 ЗК України\~передача землі в оренду здійснюється на підставі цивільно-правової угоди. Згідно\~ст.93 ЗК України\~право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької діяльності. За ч.3\~ст.792 ЦК України\~та ч.8\~ст.93 ЗК України\~відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Таким спеціальним Законом, що регулює орендні земельні відносини та підлягає застосуванню до спірних правовідносин є\~Закон України «Про оренду землі» від 06 жовтня 1998 року\~(з наступними змінами та доповненнями, далі - Закон України). Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Він підлягає державній реєстраціїі після цього набирає чинності. Ст. 13 Закону України «Про оренду землі» передбачає, що договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобовязаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобовязаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Ст. 14 Закону України «Про оренду землі» передбачає, що договір оренди землі укладається у письмові формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Типова форма договору оренди землі затверджується Кабінетом Міністрів України. Ст. 15 ч.ч.1, 2, 4 Закону України «Про оренду землі» передбачає, що істотними умовами договору оренди землі є: обєкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану обєкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючи обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення обєкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови у державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону. Невідємною частиною договору оренди землі є: план або схема земельної ділянки, яка передається в оренду; кадастровий план земельної ділянки з відображенням обмежень (обтяжень) у її використанні та встановлених земельних сервітутів; акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); акт приймання-передачі обєкта оренди; проект відведення земельної ділянки у разі його розроблення згідно із законом. Ст. 17 Закону України «Про оренду землі» передбачає, що передача обєкта оренди орендарю здійснюється орендодавцем у строки та на умовах, що визначені у договорі оренди землі, за актом приймання-передачі. Ст. 18 Закону України «Про оренду землі» передбачає, що договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. Ст. 20 Закону України «Про оренду землі» передбачає, що укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Право оренди земельної ділянки виникає в з дня державної реєстрації цього права відповідно до закону, що регулює державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Ст.ст. \~24, 25 Закону України\~передбачені права та обовязки\~орендодавця та орендаря, зокрема, орендодавець зобовязаний своєчасно вносити орендну плату в розмірі та строки обумовлені договором. Ч.ч.1, 4 ст.203 ЦК України передбачають, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Ст. 210 ч.1 ЦК України передбачає, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. На підставі викладеного суд знаходить доведеним те, що договір оренди земельної ділянки, належної позивачеві [PERSON], між позивачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] не укладався взагалі, а тому і відповідно не можуть бути задоволені будь які вимоги будь якої сторони, виходячи з відносин оренди даної земельної ділянки. Також в судовому засіданні позивачем не доведено підстав для задоволення позову в частині повернення відповідачкою [PERSON] вказаних позивачем [PERSON] документів. На підставі ч.4 ст. 88 ЦПК України у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від оплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави.

Outcome: dismissed