Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-20 00:00:00

22 серпня 2016 року позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором № б/н від 19 лютого 2010 року у розмірі 32 334 гривень 62 копійок, що складається з заборгованості за основним зобов'язанням у розмірі 3 354 гривень 32 копійок, заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 23 864 гривень 37 копійок, заборгованості за пенею та комісією у розмірі 3 100 гривень 00 копійок, 500 гривень 00 копійок штраф (фіксована частина), 1 515 гривень 93 копійки - штраф (процентна складова). В обґрунтування своїх позовних вимог, позивач посилався на те, що відповідач не надав своєчасно грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов кредитного договору № б/н від 19 лютого 2010 року, у зв'язку з чим, виникла заборгованість у наведеному вище розмірі. 1 грудня 2016 року по справі було постановлено заочне рішення (а.с. 49-52), яке ухвалою суду від 30 січня 2017 року було скасоване за заявою відповідача, а справу - призначено до судового розгляду (а.с. 121-122). Позивач про дату та час розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином (а.с. 31, 32, 45, 97, 116, 163), свої вимоги підтримав у повному обсязі, в судове засідання не з'явився, просив суд розглядати справу за відсутності його представника (а.с. 3 - зворотній бік, 20). В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що відповідач отримав кредитні кошти в сумі 8 300 гривень у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Зазначав, що на момент укладення кредитного договору сторони дійшли згоди щодо всіх його умов відповідно до вимог статей 627, 638 Цивільного кодексу України, а на виконання Закону України «Про захист прав споживачів» банком було надано відповідачу всю необхідну інформацію, а результатом ознайомлення з умовами кредитування є фактичне прийняття ним пропозиції до укладення договору, що відповідає вимогам статті 642 цього ж Кодексу. Оскільки відповідач систематично не виконував договірні зобов'язання, здійснюючи повернення частин суми кредиту з порушенням термінів, за кредитним договором виникла заборгованість, зокрема: 3 354 гривні 32 копійки за кредитом та 23 864 гривні 37 копійок за процентами. З огляду на порушення зобов'язання з боку відповідача відповідно до статті 611 Цивільного кодексу України настали правові наслідки, встановлені договором, а саме обов'язок відповідача сплатити неустойку: штрафи, передбачені пунктом 8.6. Умов та правил надання банківських послуг, та пеню, розмір якої узгоджений сторонам у довідці про умови кредитування. Позивач наполягав на тому, що він звернувся до суду в межах трирічного строку позовної давності, встановленого статтею 257 Цивільного кодексу України, адже, як убачається з розрахунку заборгованості відповідач здійснив останній платіж 20 грудня 2013 року, внаслідок чого згідно зі статтею 264 цього ж Кодексу перебіг позовної давності перервався та від цього дня почався заново, а тому мав сплинути лише 21 грудня 2016 року, тоді як позивач звернувся до суду 22 серпня 2016 року (а.с. 2-3, 78-87). Відповідач проти позову заперечував повністю, посилаючись на пропуск позивачем строку позовної давності. Зазначав, що відповідно до частини 5 статті 261 Цивільного кодексу України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Якщо строк виконання зобов'язання не встановлений або визначений моментом вимоги кредитора, то перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Враховуючи те, що порядок повернення кредитних коштів, процентів та комісій визначений періодичними щомісячними платежами, відповідач вважає, що позовна давність повинна обчислюватись з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу окремо за кожним із таких платежів (правова позиція Верховного Суду України № 6-116цс13 від 6 листопада 2013 року). Крім того, відповідач просив застосувати до спірних правовідносин частину 3 статті 551 Цивільного кодексу та зменшити розмір неустойки, оскільки сума процентів, штрафів, пені та комісії значно перевищує розмір заборгованості за основним зобов'язанням. Згодом представник відповідачки доповнив свої заперечення вимогою відмовити позивачеві у стягненні штрафу з огляду на положення статті 61 Конституції України, якою гарантовано, що ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, оскільки пеня і штраф є різновидами неустойки (а.с. 57-62, 111-113, 165, 166-168). Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню частково, при цьому виходить з наступного. ПАТ «ПриватБанк» є правонаступником прав та обов'язків Закритого акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», відповідно до рішення загальних зборів акціонерів від 30 квітня 2009 року змінено найменування позивача з Закритого акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі за текстом - Банк), про що зазначено у пункті 1.1. Статуту ПАТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 17). 17 липня 2009 року проведено державну реєстрацію вказаних змін (номер запису в ЄДРПОУ 12241050038006727) (а.с. 15 - зворотній бік). 19 лютого 2010 року між сторонами було укладено кредитний договір № б/н, на підставі якого відповідач отримав кредитні кошти у розмірі 8 300 гривень 00 копійок у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжні картки зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, який відповідає строку дії карти (а.с. 6). При укладанні договору сторони керувались частиною 1 статті 634 Цивільного кодексу України, згідно з якою договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. За письмовою згодою відповідача, яка міститься в Анкеті-Заяві № 0412061000142828986 від 19 лютого 2010 року (а.с. 6 - зворотній бік), умови договору викладені в «Умовах та Правилах надання банківських послуг» та «Тарифах Банку» оприлюднених на офіційному сайті http://www.privatbank.ua. Підписавши зазначений договір відповідач надав згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком згідно з пунктом 3.3. Умов та правил надання банківських послуг (а.с. 8). На виконання вимог статті 1054 Цивільного кодексу України позивач надав відповідачу грошові кошти у розмірі 8 300 гривень 00 копійок у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, що відповідачем не оспорюється. Згідно з умовами договору, а саме з пунктом 6.5. Умов та правил надання банківських послуг, відповідач зобов'язувався щомісяця та у визначені строки здійснювати погашення частини суми заборгованості за кредитом, відсотками за користування кредитом, погашення за перевитрати платіжного ліміту, а також комісії (а.с. 10). Як убачається з Розрахунку заборгованості відповідач неодноразово припускався порушення строків виконання грошового зобов'язання, а з 26 грудня 2013 року попри наявність непогашеної заборгованості взагалі припинив здійснювати будь-які платежі на користь позивача (а.с. 4-5). Позивач, діючи в межах пункту 5.5. Правил користування платіжною карткою, після спливу 30-денного пільгового періоду, нараховував відповідачу відсотки за користування кредитними коштами в розмірі, встановленому «Тарифами Банку», які оприлюднені на офіційному сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/ (а.с. 10). При цьому базова відсоткова ставка була узгоджена сторонами на рівні 3 % на місяць (а.с. 6 - зворотній бік), тобто 36 % річних на залишок заборгованості. Розрахунок процентів за поточною заборгованістю позивач здійснював у період з 23 лютого 2010 року по 1 січня 2013 року за відсотковою ставкою у розмірі 36 % річних, у період з 2 січня 2013 року по 30 серпня 2014 року - за відсотковою ставкою 30 % річних, у період з 1 вересня 2014 року по 31 березня 2015 року - за відсотковою ставкою 34,80 % річних та у період з 1 квітня 2015 року по 3 серпня 2016 року - за відсотковою ставкою 43,20 % річних від залишку поточної заборгованості (а.с. 4-5). В цей самий період у відповідача виникла також прострочена заборгованість за Кредитним договором, тобто така, що не була повернута ним у передбачений цим Договором строк (а.с. 5 - зворотний бік). Відповідно до пункту 5.5.1. Правил користування платіжною карткою за несвоєчасне виконання боргового зобов'язання відповідач прийняв на себе обов'язок сплачувати відсотки за підвищеною відсотковою ставкою, розмір якої визначається Тарифами (а.с. 12). З огляду на вище викладене, розрахунок процентів за простроченою заборгованістю позивач здійснював у період з 23 лютого 2010 року по 1 січня 2013 року за відсотковою ставкою 72 % річних, у період з 2 січня 2013 року по 30 серпня 2014 року - за відсотковою ставкою 30 % річних, у період з 1 вересня 2014 року по 31 березня 2015 року - за відсотковою ставкою 34,80 % річних та у період з 1 квітня 2015 року по 3 серпня 2016 року - за відсотковою ставкою 43,20 % річних від залишку поточної заборгованості (а.с. 4-5). Право позивача на односторонню зміну тарифів передбачене пунктом 5.3. Умов та правил надання банківських послуг (а.с. 10), при цьому відповідач не надав суду належних і допустимих доказів того, що він протягом 7 днів від моменту його повідомлення про зміну розміру відсоткової ставки процентів за поточною або простроченою заборгованістю повідомив позивача про свою незгоду з такими змінами. Посилання відповідача та його представника на те, що він не був обізнаний щодо зміни тарифів, суд відхиляє з огляду на положення пункту 6.3. Умов та правил надання банківських послуг, відповідно до якого щомісячне отримання виписки про стан картрахунку та про здійснені операції по картрахункам, де відображена зміна Тарифів, є обов'язком позичальника (а.с. 10). Отже, позивач підставно здійснював нарахування процентів на залишок поточної та простроченої заборгованостей відповідачу за наведеними вище відсотковими ставками у відповідні періоди часу, що відображено у колонках 8 та 9 Розрахунку заборгованості у виді щомісячних нарахувань, а також у колонці 11 цього ж Розрахунку у виді загальної заборгованості за процентами, що нараховувались на залишок обох видів заборгованості накопичувальним підсумком (а.с. 4-5). Виходячи з вищевикладеного, суд вважає доведеною наявність у відповідача загальної заборгованості за процентами, що нараховувались позивачем на залишок його поточної та простороченої заборгованості за основним зобов'язанням, станом на 3 серпня 2016 року у сумі 23 864 гривень 37 копійок (а.с. 4-5). Перевіривши суми погашення за наданим кредитом, що були здійснені відповідачем та відображені у колонці 14 Розрахунку заборгованості (а.с. 4-5), а також з огляду на черговість погашення боргових зобов'язань, суд вважає розмір заборгованості за основним зобов'язанням у сумі 3 354 гривень 32 копійки таким, що обчислений позивачем правильно та відповідно до Умов і правил надання банківських послуг. Статтею 629 Цивільного кодексу України закріплено принцип обов'язковості виконання договору сторонами, а відповідно до положень статей 526, 527, 530 цього ж Кодексу зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу. У порушення вимог статті 1056-1 Цивільного кодексу України відповідачем не виконано зобов'язання з повернення кредиту та сплати процентів за Кредитним договором. З огляду на вищевикладене, станом на 3 серпня 2016 року у відповідача виникла обґрунтована належними і допустимим доказами заборгованість, яка підлягає стягненню на користь позивача, зокрема: -3 354 гривні 32 копійки - заборгованість за кредитом; -23 864 гривні 37 копійок - заборгованість за процентами за користування кредитом. Заяву відповідача та його представника щодо застосування до спірних правовідносин в частині стягнення з відповідача заборгованості за основним зобов'язанням та процентами трирічного строку позовної давності суд вважає необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, з огляду на наступне. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка сформульована у постанові від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14, згідно з правилами користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки, а не строку дії договору. Як убачається з наданої позивачем довідки, на виконання Кредитного договору № б/н від 19 лютого 2010 року відповідачу було надано три картки за номерами 4149 4374 0628 5765, 4149 4371 0459 2074 та 4149 4377 0485 8800 (а.с. 35). Відповідно до виписки за період з 1 січня 1999 року по 24 вересня 2016 року позивач звернувся до суду з вимогами, що походять від картки з номером 4149 4374 0628 5765 (а.с. 35, 88), термін дії якої обмежувався жовтнем 2013 року (а.с. 35). Оскільки позивач звернувся до суду з вимогою щодо повернення кредиту в повному обсязі, то перебіг позовної давності почався зі спливом останнього дня місяця дії картки - 31 жовтня 2013 року, тобто з 1 листопада 2013 року. Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а відповідно до статті 264 цього ж Кодексу перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу, після чого перебіг позовної давності починається заново. Згідно з розрахунком заборгованості та випискою з картки, відповідач здійснив останнє погашення заборгованості за Кредитним договором 20 грудня 2013 року (платіж на суму 800 гривень) (а.с. 5, а.с. 36), тому строк позовної давності за спірними правовідносинами сплинув би 21 грудня 2016 року, тоді як позов надійшов до суду 22 серпня 2016 року (а.с. 2), тобто в межах строку позовної давності. З огляду на звернення позивача до суду в межах позовної давності, суд вважає необґрунтованим посилання відповідача та його представника на пункт 31 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року щодо заборони кредитодавцеві вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Суд також не бере до уваги доводи відповідача та його представника щодо застосування до спірних правовідносин правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-116цс13 від 6 листопада 2013 року, оскільки ця позиція стосується перебігу строку позовної давності у випадку звернення до суду з вимогою щодо стягнення з боржника щомісячних платежів, тоді як позивач звернувся з вимогою щодо повернення кредиту у повному обсязі (а.с. 3 - зворотній бік). Разом з тим, заява відповідача щодо застосування строку позовної давності до позовних вимог в частині стягнення неустойки (пені та штрафу), висловлена в тексті його заперечень проти позову (а.с. 166-168), підлягає частковому задоволенню. Відповідно до частини 2 статті 258 Цивільного кодексу України позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки. Сторонами погоджено обов'язок відповідача сплачувати пеню за несвоєчасне погашення заборгованості (а.с. 6 - зворотній бік), а її розмір за період з 5 січня 2013 року по 3 серпня 2016 року відображений у колонці 12 Розрахунку заборгованості, а також у виписці з карткового рахунку та складає за накопичувальним підсумком 3 100 гривень 00 копійок (а.с. 4-5, 36-41). Попри зазначення у колонці 12 Розрахунку заборгованості її назви «Комісії та пеня» (а.с. 4-5), з виписки вбачається, що наведені в ній суми є саме пенею (а.с. 36-41), тоді як додаткова комісія у спірних правовідносинах не нараховувалась. Зазначене узгоджується з пунктом 5.5.1. Правил користування платіжною карткою, якою передбачено у випадку несвоєчасного виконання боргового зобов'язання право позивача стягнути з боржника або додаткову комісію, або проценти за підвищеною відсотковою ставкою (а.с. 12), які і були нараховані у колонках 6 та 9 Розрахунку заборгованості (а.с. 4-5). Оскільки стягнення пені, як виду неустойки, обмежується останнім роком перед зверненням кредитора до суду, суд задовольняє цю вимогу в частині стягнення з відповідача пені за період з 22 серпня 2015 року по 22 серпня 2016 року у розмірі за накопичувальним підсумком 1 200 гривень відповідно до Розрахунку заборгованості (а.с. 4-5). Однак, суд відмовляє відповідачу у застосуванні строку скороченої позовної давності щодо штрафу, враховуючи його правову природу та порядок його обчислення. Так, сторонами Кредитного договору було погоджено обов'язок відповідача у випадку порушення ним строків платежів за будь-яким з грошових зобов'язань більше, ніж на 30 днів, сплатити на користь позивача штраф у розмірі 500 гривень + 5 % від ціни позову (а.с. 5, 10 - зворотній бік). Тобто обчислення розміру узгодженого сторонами штрафу здійснюється позивачем не за весь період прострочення та не щомісячно або щоденно, а одноразово на момент формування позовних вимог в залежності від суми загальної заборгованості на день звернення до суду, що унеможливлює застосування до нього положень частини 2 статті 258 Цивільного кодексу України. Але з огляду на обмеження судом пені останнім роком, що передував зверненню позивача до суду, та задоволенні цієї вимоги в частині стягнення з відповідача пені у розмірі 1200 гривень, розмір штрафу також підлягає відповідному перерахунку та складає (3 354 гривень 32 копійки + 23 864 гривень 37 копійок + 1 200 гривень 00 копійок) х 5% = 1 420 гривень 93 копійки. Крім того, суд відмовляє відповідачу у задоволенні його заяви щодо зменшення розміру неустойки в порядку частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України, оскільки застосування цієї норми можливе виключно за умови, що розмір такої неустойки значно перевищує розмір збитків, та за наявності обставин, які мають істотне значення. Як убачається з матеріалів справи, завдані позивачеві збитки складаються з заборгованості відповідача за основним зобов'язанням та за процентами, тобто 3 354 гривень 32 копійки + 23 864 гривень 37 копійок = 27 218 гривень 69 копійок, тоді як неустойка у спірних правовідносинах, до якої згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України належать штраф та пеня, складає у сумі 1 420 гривень 93 копійки + 1 200 гривень 00 копійок = 2 620 гривень 93 копійки, тобто її розмір взагалі не перевищує розміру збитків позивача. Доводи представника відповідача щодо неможливості одночасного стягнення з боржника двох видів неустойки, а саме пені та штрафу, з огляду на конституційні гарантії, що містяться в статті 61 Конституції України (а.с. 165), суд відхиляє. Як убачається з пункту 8.6. Умов та правил надання банківських послуг сторонами узгоджено відповідальність боржника за несвоєчасне погашення заборгованості виключно за кредитом або процентами у виді пені за кожен день такого прострочення, а також штраф за порушення строків платежів за будь-яким грошовими зобов'язаннями (зокрема, комісії, пені тощо) більше, ніж на 30 днів (а.с. 11 - зворотній бік). Отже йдеться про стягнення пені та штрафу за порушення різних умов договору, що не є притягненням особи до юридичного відповідальності одного виду двічі. Сама така правова позиція була висловлена Верховним Судом України у постановах № 6-2003цс15 від 21 жовтня 2015 року, № 6-116цс13 від 6 листопада 2013 року. Відповідно до статті 88 Цивільного процесуального кодексу України, враховуючи часткове задоволення позову, суд присуджує судові витрати позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial