Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-06 00:00:00

24.04.2014 року позивач звернувся до суду з цивільним позовом до [PERSON] про позбавлення права користування жилим приміщенням, що знаходиться в с. Боршна Прилуцького району по вул. Незалежності 29 «Д» та належить йому на праві приватної власності, шляхом зобовязання останнього знятись з реєстрації. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач після розлучення з донькою [PERSON] залишив спірне жиле приміщення і понад одного року не проживає в належному йому житловому будинку. Разом з тим, протягом 2013 року [PERSON] неодноразово приходив до домогосподарства, вчиняв сварки та наносив шкоду майну, чим унеможливлював позивачеві вільно володіти та розпоряджатись належним йому майном. В судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та наполягав на їх задоволенні з підстав, викладених в цивільному позові, відмовившись надавати щодо нього будь-які пояснення. Окрім того, [PERSON] категорично заперечив як щодо зміни заявлених ним позовних вимог, так і щодо їх доповнень, наполягаючи на розгляді позовної заяви в первісному вигляді, що підтверджується зокрема і письмовою заявою останнього /а.с.34/. Відповідач [PERSON] проти задоволення позовних вимог категорично заперечував, обґрунтовуючи відсутністю особистого житла, разом з тим визнаючи обставини не проживання в спірному домогосподарстві понад одного року /а.с.35/. Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги у їх сукупності та взаємозвязку, обєктивно оцінивши усі наявні докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяви по суті, суд, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Суд, на виконання вимог ч.4 ст.10 ЦПК України, забезпечив сторонам змагальність процесу, створив їм відповідні умови для реалізації своїх процесуальних прав і виконання покладених на них процесуальних обов'язків, попередив про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, зокрема і про необхідність предявлення позивачем додаткової позовної вимоги щодо позбавлення права власності на житлове приміщення або ж про позбавлення права користування житловим приміщенням, проте останній, відповідно до ч.2 ст.11 та ч.3 ст.27 ЦПК України, скористався на власний розсуд своїми правами щодо предмету спору. В судовому засіданні на підставі належних і достовірних письмових доказів встановлено, що позивачеві [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок, що знаходиться в с. Боршна Прилуцького району по вул. Незалежності 29 «Д» /а.с.19/. З обставин, наведених у позовній заяві, які згідно з ч.1 ст.61 ЦПК не підлягають доказуванню, оскільки визнані сторонами, судом встановлено, що в 2007 році зі згоди [PERSON] в спірний жилий будинок вселився і був зареєстрований чоловік його доньки [PERSON] Рішенням Прилуцького міськрайонного суду від 01.11.2012 року шлюб укладений між донькою позивача та відповідачем було розірвано /а.с.21/. Після розлучення відповідач по справі залишив житлове приміщення, обравши інше місце для постійного проживання. Факт відсутності [PERSON] в житловому будинку понад одного року підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов домогосподарства позивача /а.с.6/. Допитані в судовому засіданні в якості свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON] також беззаперечно підтвердили факт не проживання відповідачем [PERSON] в домогосподарстві за вище вказаною адресою понад одного року. З наданих в розпорядження суду доказів встановлено, що вселення відповідача у спірний будинок відбулося як члена сім'ї, а саме - чоловіка доньки позивача, при вселенні [PERSON] не визначалось жодних особливих умов користування ним будинком. Отже, відповідач [PERSON] вселився в спірний будинок і був зареєстрований в ньому зі згоди власника житлового приміщення, а відтак на законних підставах набув права на його користування. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Положеннями ч.1 ст.16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Зі змісту позовної заяви та долученої письмової заяви [PERSON] вбачається, що позивач лише просив суд зняти відповідача з реєстрації, категорично відмовляючись щодо зміни заявлених ним позовних вимог, або ж щодо їх доповнень /а.с.2-3,34/. Статтями 3,10,31 ЦПК України закріплено виключне право позивача щодо визначення підстав і предмета позову. Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» /далі-Закону/, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, або остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Тобто, зняття з реєстрації проводиться при наявності для того відповідних підстав, визначених законом. Реєстрація за своїм змістом згідно зі ст.3 Закону визначається як внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації; тобто реєстрація є офіційним фіксуванням місця проживання певної особи, яка має право користування або право власності на зазначене житло. В постанові Верховного суду України від 16.01.2012 року № 6-57цс11 року сформульована обов'язкова для всіх судів України правова позиція про те, що за змістом ст.7 Закону зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. У зв'язку з тим, що зазначений Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм житловим приміщенням, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, і шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши одночасно одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Враховуючи беззаперечний факт не заявлення позивачем вище вказаних позовних вимог, за умови виконанням судом положень ч.4 ст.10 ЦПК України щодо сприяння всебічному і повному зясуванню обставин справи, а також розяснення про наслідки невчинення відповідних процесуальних дій, з огляду на те, що реєстрація місця проживання є похідним правом від права користування житлом, дотримуючись принципу диспозитивності, зняття [PERSON] з реєстрації місця проживання судовим рішенням виключно з підстав перешкоджання [PERSON] користуватись будинком є неможливим. Субєктивна точка зору позивача щодо самостійного визнання ним [PERSON] таким, що втратив право на користування вказаним житловим приміщенням, з огляду на категоричне не визнання заявленого позову відповідачем, жодним чином не спростовує неможливість судом вирішення питання про правомірне зняття особи з реєстраційного обліку.

Outcome: dismissed