Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-11 00:00:00

23 лютого 2016 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до ТОВ «ЕКО СІТІ», в якому просить встановити факт її перебування у трудових відносинах за відповідачем на посаді менеджера у період з 06 лютого 2015 року по 07 липня 2015 року; зобовязати відповідача в особі директора [PERSON] внести запис до її трудової книжки про прийняття на роботу на посаду менеджера з 06 лютого 2015 року та запис про її звільнення з займаної посади менеджера за власним бажанням з 07 липня 2015 року; стягнути з відповідача на її користь 6000,00 грн. в рахунок погашення заборгованості по виплаті заробітної плати фіксованої ставки менеджера; стягнути з відповідача на свою користь 23797,26 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку; стягнути з відповідача на свою користь 34 грн. 96 коп. індексації невиплаченої заробітної плати за час затримки розрахунку; стягнути з відповідача на свою користь 3000,00 грн. моральної шкоди. Свої вимоги мотивує тим, що з 06 лютого 2015 року вона влаштувалась на роботу до ТОВ «ЕКО СІТІ» на посаду менеджера і працювала там до 07 липня 2015 року. Пояснює, що після її звільнення за власним бажанням їй стало відомо, що у її трудовій книжці відсутній запис про те, що вона перебувала у трудових відносинах з даним товариством. Стверджує, що вона зверталась до директора ТОВ «ЕКО СІТІ» з проханням здійснити запис до трудової книжки про трудові відносини, проте він відмовився вирішити дане питання. Заробітну плату позивач отримувала на руки частково у розмірі 300 грн., проте при цьому ніде підпису не ставила, трудового договору не підписувала. Проте стверджує, що її фактично було допущено до роботи, а тому трудовий договір вважається укладеним. Вказує, що встановлення факту її перебування у трудових відносинах є необхідним з метою нарахування їй правильного трудового стажу та стягнення невиплаченої заробітної плати. Зазначає також, що їй стало відомо, що посадовий оклад менеджера на час її трудових відносин з відповідачем становив 1300,00 грн., а тому заборгованість по заробітній платі за період з 06 лютого 2015 року по 07 липня 2015 року по фіксованому окладу менеджера становить 6000,00 грн. Крім цього, у звязку з вказаною затримкою та відповідно до ст. 117 КЗпП України розмір середнього заробітку за весь час затримки на момент звернення до суду з позовом становить 23797,26 грн., а також сума індексації невиплаченої заробітної плати 34,96 грн. Позивач вважає, що зазначені грошові кошти підлягають стягненню з відповідача на її користь. Також стверджує, що неправомірними діями відповідача щодо невиплати заробітної плати їй завдано моральної шкоди, розмір якої вона оцінює у 3000,00 грн. Позивач у судовому засіданні позов підтримала та просила його задовольнити. В своїх поясненнях посилалась на обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнала і в його задоволенні просила відмовити повністю. В своїх поясненнях посилалась на письмові заперечення (а.с. 22), зміст яких зводиться до того, що позивач за усною домовленістю з відповідачем стажувалась у відповідача на посаду менеджера. При цьому дані відносини не були оформлені в установленому порядку шляхом укладання між сторонами трудового договору чи угоди. Жодних наказів про прийняття позивача на роботу та її подальше звільнення за власним бажанням відповідач не виносив, а також не було зроблено відповідних записів про це в трудовій книжці. Вважає, що позивачем не доведено той факт, що вона зверталась з заявою про прийняття на роботу до відповідача та передавала трудову книжку, та факт того, що вона в період з 06.12.2015 року по 07.7.2015 року працювала на посаді менеджера у відповідача за розпорядженням чи з відома власника чи уповноваженого ним органу. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] показала, що позивач працювала у відповідача з лютого. Свідок не працювала там с з травня 2015 року. Відносно себе свідок укладала договір про працевлаштування, коли звільнялась було зроблено запис у трудовій книжці. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON]О показала, що у відповідача їй запропонували роботу менеджером і з червня до грудня 2014 року працювала неофіційно. В грудні 2014 року свідка працевлаштували. В липні 2015 року свідок звільнилась. Позивач прийшла працювати менеджером, коли свідок звільнялась позивач працювала вже начальником відділу. Вислухавши пояснення сторін, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Частина 1 статті 24 КЗпП України визначає, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі, та містить випадки, коли додержання письмової форми є обов'язковим, в тому числі: при організованому наборі працівників; при укладенні контракту; у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі. Згідно ч. ч. 2-3 ст. 24 КЗпП України при укладенні трудового договору громадянин зобов'язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров'я та інші документи. Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Позивач у своїй позовній заяві як на підставу наявності між нею та відповідачем у період з 06 лютого 2015 року по 07 липня 2015 року трудових відносин посилається на ч. 4 ст. 24 КЗпП України, яка встановлює, що трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи. Проте частину четверту статті 24 КЗпП України виключено на підставі Закону України № 77-VІІІ від 28.12.2014 року і вказані зміни набули чинності з 01 січня 2015 року. Як наслідок, положення ч. 4 ст. 24 КЗпП України не діяли у період, вказаний позивачем у позовній заяві як період перебування з відповідачем у трудових відносинах. Суд вважає, що позивачем у відповідності до положень ст. 60 ЦПК України не доведено належними доказами наявність трудових відносин з відповідачем, зокрема, що вона зверталась до відповідача з заявою про прийняття на роботу та передавала трудову книжку; у період з 06 лютого 2015 року по 07 липня 2015 року працювала на посаді менеджера у відповідача; виконувала трудові функції. Показання допитаних свідків не є належними доказами виникнення трудових відносин. Тому вимога позивача про встановлення факту її перебування у трудових відносинах із ТОВ «ЕКО СІТІ» задоволенню не підлягає. Вимоги позивача щодо зобовязання відповідача внести запис до трудової книжки про прийняття на роботу на посаду менеджера з 06 лютого 2015 року та запис про звільнення з займаної посади менеджера за власним бажанням з 07 липня 2015 року, стягнення з відповідача заборгованості по виплаті заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та індексації невиплаченої заробітної плати за час затримки розрахунку є похідними від вимоги про встановлення факту перебування у трудових відносинах і задоволенню також не підлягають. Відповідно до ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно з п.п. 9, 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» за № 4 від 31 березня 1995 р., розмір відшкодування моральної шкоди визначається в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеню вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоровя потерпілого, тяжкість завданої травми, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації. З урахуванням викладеного, також не підлягають задоволенню вимоги позивача про відшкодування їй моральної шкоди, оскільки, відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, така шкода відшкодовується, якщо були порушені законні права працівника, проте порушення цих прав позивача відповідачем судом не встановлено.

Outcome: dismissed