Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-26 00:00:00

23 травня 2011 року ПАТ КБ «Приватбанк» (далі - [PERSON]) звернувся з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості в розмірі 37\~051,20 грн. за кредитним договором № ОDХRRХ12670635 від 19.12.2007 року та судові витрати в розмірі 490,51 грн., обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 19.12.2007 року між Банком та [PERSON] було укладено кредитний договір за яким [PERSON] отримала кредит у розмірі 12000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 19.12.2008 року. [PERSON] було порушено умови зазначеного договору щодо належного виконання зобовязань, що призвело до виникнення заборгованості у розмірі 37051,20 грн., у звязку з чим [PERSON] просить суд: стягнути з відповідача на користь ПАТ [PERSON] «Приватбанк» заборгованість у розмірі 37051,20 грн., з яких 34\~810,67 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, а також штрафи відповідно до п.6.3 Умов та правил надання банківських послуг, 500,00 грн. штраф (фіксована частина), 1\~740,53 грн. штраф (процентна складова). Представник позивача у судове засідання не зявився, в матеріалах справи наявна його заява з проханням розглянути справу за його відсутністю, позовні вимоги [PERSON] підтримує повністю. Відповідно до письмових пояснень представника позивача, що направлялись суду під час розгляду справи, позивач повністю підтримує позовні вимоги, обґрунтовуючись тим, що [PERSON] наказом від 11.11.2008 року кредитні правовідносини між Банком та відповідачем не були припинені, оскільки відповідачем [PERSON] не були неналежним чином виконані кредитні зобовязання. Відповідач у судове засідання не зявилась, її представник [PERSON], в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, надав свої письмові пояснення відповідно до яких просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк». Дослідивши матеріали справи, приймаючи до уваги доводи всіх її учасників, надавши правову оцінку представленим доказам та встановивши характер і особливості правовідносин, що склалися між сторонами, суд приходить до висновку про необхідність відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог. Судом встановлено, що 19.12.2007 року між Банком та [PERSON] було укладено кредитний договір № ODXRRX12670635, який складається із заяви позичальника № ODXRRX12670635 та умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт). За укладеним договором [PERSON] надав відповідачу кредит у розмірі 12000 грн. строком на 12 місяців з 19.12.2007 року по 19.12.2008 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 30,0 грн. та єдиноразової винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 2000 грн. в обмін на зобовязання позичальника з повернення кредиту, сплати відсотків, винагороди, комісії в зазначені в заяві та умовах надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) строки. Такі обставини сторонами не заперечуються. 11 листопада 2008 року Білгород-Дністровським міськрайонним судом було розглянуто заяву ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк» - позивач, про видачу судового наказу та видано [PERSON] наказ яким з [PERSON] на користь позивача було стягнуто кредитну заборгованість у сумі 9\~091,11 грн., заборгованість за відсотками 446,11 грн., заборгованість по комісії 180,00 грн., заборгованість по пені 3\~057,92 грн., а всього 12\~775,14 грн. та судові витрати в розмірі 78,88 грн. Відповідач [PERSON] наказ в повному обсязі не виконала, згідно розрахунку, який надав позивач, станом на 30.07.2010 року заборгованість по вказаному договору складає: пеня за несвоєчасне виконання зобовязань -34930,76 грн.; штрафи відповідно до п.6.3 Умов та правил \~\~надання банківських послуг 500 грн. (фіксована частина); штраф (відсоткова складова 1740,53 грн. Враховуючи наявність судового рішення [PERSON] наказу, Білгород-Дністровський міськрайонний суд 06.02.2012 року виніс ухвалу про закриття провадження по справі на підставі п.2 ч.1 ст. 205 ЦПК України. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 21.06.2012 року було скасовано ухвалу суду першої інстанції від 06.02.2012 року та направлено справу на новий розгляд. При цьому, апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції не врахував те, що видача [PERSON] наказу без повного його виконання відповідачем, не припиняє зобовязальні правовідносини сторін, та не прийняв до увагу те, що сума заборгованості за [PERSON] наказом відмінна від суми заборгованості заявленої в даному позові. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30.10.2013 року позовна заява ПАТ КБ «Приватбанк» була залишена без розгляду у звязку з повторною неявкою представника позивача в судове засідання. В подальшому вказана ухвала від 30.10.2013 року була скасована апеляційним судом Одеської області ухвалою від 21.01.2014 року і направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. За результатами розгляду позовної заяви Банку, 28 травня 2014 року Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області було постановлено рішення про часткове задоволення позовних вимог Банку. Стягнуто з [PERSON] на користь Банку заборгованість по кредитному договору на загальну суму 17240,53 грн., яка складалась з: 1500 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором; 500 грн. штраф (фіксована частина); 1740,53 грн. штраф (процентна складова). Також стягнуто судовий збір у розмірі 490,51 грн. на користь держави. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 03.10.2014 року вказане рішення суду першої інстанції від 28.05.2014 року було залишене без змін. Проте, ухвалою судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18.02.2015 року було задоволено касаційну скаргу [PERSON], скасовано рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 25.05.2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 03.10.2014 року, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. При цьому, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України вказала на припинення кредитних відносин між сторонами після винесення 11.11.2008 року [PERSON] наказу, яким заборгованість за тілом кредиту була стягнута в повному обсязі, після чого виникли правовідносини, а саме грошове зобовязання із повернення кредитних коштів в повному обсязі та нарахованих на цей час відсотків, невиконання якого тягне відповідальність, встановлену ст.. 625 ЦК України. Під час нового розгляду справи за позовом Банку, Білгород-Дністровським міськрайонним судом, з метою всебіч\-ного і повного зясуванню обставин справи,були прийняті всі заходи для забезпечення сторін можливістю повною мірою скористатися своїми процесуальними правами, сприяв у наданні ними всіх наявних і необхідних доказів на підтвердження своїх доводів. Так, ухвалою суду від 04.06.2015 року була визнана обовязковою явка представника позивача у судове засідання. Ухвалами суду від 02.02.2016 року, 25.02.2016 року, 15.03.2016 року та 12.04.2016 року були задоволені клопотання представника Банка про проведення судового засідання в режимі відео конференції через Київський районний суд міста Одеси. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна до\-вести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених ЦПК. Згідно з\~ст. 214 ЦПК України\~під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Щодо вирішення по суті заявлених позовних вимог Банку, суд зазначає наступне. Спірними для сторін стали правовідносини, що склалися між ними після винесення Білгород-Дністровським міськрайонним судом 11.11.2008 року [PERSON] наказу про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором. Так, відповідно до статей 95-96 ЦПК України, в редакції станом на день винесення [PERSON] наказу 11.11.2008 року, судовий наказ є особливою формою судового рішення про стягнення з боржника грошових коштів або витребування майна за заявою особи, якій належить право такої вимоги. [PERSON] наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими для виконання судових рішень у порядку, встановленому законом. [PERSON] наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу, яка ґрунтується на правочині, вчиненому у письмовій формі. Відповідно до п. 17 постанови Пленуму ВСУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599 - 601, 604 - 609 ЦК. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК. Тобто, після винесення судового рішення, у разі його неналежного виконання боржником, між сторонами виникають грошові зобовязання щодо відповідальності боржника за несвоєчасне виконання цього зобовязання, а саме, повернення коштів стягнутих рішенням суду. В вищезазначеній постанові пленум Вищого спеціалізованого суду України зазначив саме про неприпинення правовідносин сторін, оскільки зобовязання не виконане, а не про неприпинення кредитних відносин. Всі умови та обовязки, що передбачались кредитним договором від 19.12.2007 року, припинили свою дію після постановлення 11.11.2008 року судового рішення (судового наказу) про стягнення заборгованості за договором. Натомість у стягувача виникло право на захист своїх майнових інтересів шляхом отримання суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобовязання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Однак, звертаючись з позовними вимогами до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області в 2011 році позивач просив стягнути з відповідача саме кошти, виплата яких встановлена кредитним договором від 19.12.2007 року, умови щодо яких передбачались та обумовлювались сторонами під час укладення договору, а саме пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором (34810,67 грн.), штрафи відповідно до п.6.3 Умов та правил надання банківських послуг, 500,00 грн. штраф (фіксована частина), 1\~740,53 грн. штраф (процентна складова). Таким чином, звертаючись до суду, позивач виходив з договірних положень про кредитне зобовязання та наслідків його невиконання, помилково вважаючи, що між ним та відповідачем досі існують відносини на умовах кредитного договору. Проте, нарахування пені та штрафу після припинення договором не передбачено, оскільки судовим рішенням ([PERSON] наказом) вся кредитна заборгованість стягнута, тобто договірні кредитні правовідносини між сторонами припинились. Остаточна правова позиція Верховного Суду України щодо преюдиційного значення для суду раніше встановлена судовим рішенням сума заборгованості, що підлягає стягненню, викладена в постанові № 6-3019цс15 від 13.01.2016 року: при наявності у справі судового рішення, яким вже було встановлено розмір завданої шкоди та відповідно стягнуто її, такий розмір шкоди відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України має преюдиційне значення для суду при вирішенні справи і суд не вправі змінювати його, в тому числі шляхом застосування положень ст. 625 ЦК України. Вище зазначалось, що суд сприяв всім умовам для належного користування сторонами своїми процесуальним правами, однак, у визначеній законом стадії представник позивача у частині підстав та предмета позову позовні вимоги не уточняв, не доповнював і не змінював, тому, враховуючи, що дані вимоги про стягнення грошових коштів, заявлені не на підставі статті 625 ЦК України, суд відмовляє у їх задоволенні, оскільки законодавством не передбачена можливість стягнення коштів у вигляді пені та штрафів після припинення кредитного договору, з моменту ухвалення судового рішення до його фактичного виконання. Визначившись із характером спірних правовідносин та нормою права, що підлягає застосуванню при їх вирішенні, встановивши дійсні обставини справи, надавши їм належної правової оцінки, суд доходить до висновку про не обґрунтованість позову з обраних позивачем підстав.

Outcome: dismissed