Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-28 00:00:00

22 червня 2016 року публічне акціонерне товариство Комерційний банк Приватбанк (далі ПАТ КБ Приватбанк або [PERSON]) звернулося до суду позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором від 24 січня 2013 року в загальній сумі 22488 грн. 25 коп., який складається з наступного: боргу за кредитом в сумі 2374 грн. 73 коп., боргу по процентам в сумі 15566 грн. 46 коп., боргу по пені - 3000 грн., а також штрафів: 500 грн. фіксована частина та 1047 грн. 06 коп. процентна складова. В обґрунтування свого позову зазначало, що 24 січня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір кредиту шляхом підписання заяви-анкети та приєднання до Умов та [PERSON] надання банківських послуг ПАТ КБ Приватбанк з оформленням пластикової кредитної картки. Відповідно до укладеного договору позивач надав їй кредит в сумі 2400 грн. у виді встановленого кредитного ліміту, із умовою сплати відсотків за користування ним у розмірі 30,00 % на рік, які нараховувалися на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення коштів, що відповідав строку дії картки. Однак позичальник [PERSON] не виконала умови кредитного договору в частині вчасного повернення кредиту, комісії та відсотків за користування ним, в звязку з чим за нею виникла зазначена заборгованість, яку позивач просив стягнути в повному розмірі. В судове засідання представник позивача за позовом не з'явився, про його час та місце був повідомлений належним чином, надав заяви з проханням здійснити заочний розгляд справи за його відсутності, а позов задовольнити. Відповідачка до судового засідання не з'явилася, про його час та місце була повідомлена належним чином, в надісланих до суду заявах, позовні вимоги не визнала, просила зробити перерахунок заборгованості по процентам за процентною ставкою, яка діяла під час укладання договору, оскільки позивач не повідомив її про збільшення цього розміру та змінив умови договору в односторонньому порядку. Також просила застосувати строки позовної давності, а у разі стягнення з неї боргу просила розстрочити виконання судового рішення на 3 роки, в зв'язку зі скрутним матеріальним становищем, оскільки вона не працює так як перебуває у декретній відпустці та перебуванням на її утриманні двох неповнолітніх дітей. Суд, дослідивши матеріали справи, в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих доказів, встановив наступні обставини та взаємовідносини сторін та дійшов до такого висновку. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо договору позики, якщо інше не встановлено законом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1049, ч. 1 ст. 1050 ЦК України позичальник зобовязаний повернути кредитодавцю кредит у строк та в порядку, що встановлені договором. В разі несвоєчасного повернення коштів він не звільняється від обовязку виконання зобовязання та повинен сплатити суму боргу та процентів, передбачених договором. Згідно ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. До того ж, ч. 2 ст. 1050 цього ж передбачено, що в разі порушення позичальником строків виконання зобов'язань банк має право вимагати дострокового повернення всієї суми кредиту та погашення позичальником заборгованості за кредитом. Виходячи з вимог статей 526 та 527 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Пунктом 3 ч.1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. [PERSON] зобов'язаний укласти договір банківського рахунка з клієнтом, який звернувся з пропозицією відкрити рахунок на оголошених банком умовах, що відповідають закону та банківським правилам (ч. 2 ст. 1067 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. З матеріалів справи вбачається, що 24 січня 2013 року [PERSON] підписала Анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПАТ КБ Приватбанк, за змістом якої вона погодилася, що ця заява разом із Пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між нею і [PERSON] договір про надання банківських послуг. Вона ознайомилася з даним договором до його укладання і погодилася з його умовами. Згідно з укладеним таким чином договором [PERSON] отримала кредитну карту на час оформлення якої за користування кредитом позичальник повинна була сплачувати відсотки за базовою ставкою 30,0 % на рік на залишок заборгованості. Згідно з п. 2.1.1.12.6.1 Умов та [PERSON] у разі виникненні прострочених зобов'язань на суму від 100 грн., включаючи прострочені зобов'язання, передбачені пп. 2.1.112.6.1, 2.1.1.12.8.1 Умов та правил клієнт сплачує пеню, яка нараховується в день нарахування відсотків за кредитом в розрахунку - базова процентна ставка по договору/30 нараховується за кожен день прострочки кредиту + 50 грн. (одноразово). Також, відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг та тарифів, при порушенні строків платежів по кожному з грошових зобов'язань, передбачених Договором, більше ніж на 30 днів, клієнт зобов'язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн. + 5 % від суми заборгованості. Який підлягає сплаті в першу чергу. З матеріалів справи вбачається, що умови договору відповідачка виконувала неналежним чином, у зв'язку з чим, утворилась заборгованість, яку позивач просив стягнути в судовому порядку. Відповідачка просила застосувати строки позовної давності. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Чинне цивільне законодавство передбачає два види позовної давності - загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Спеціальна позовна давність встановлена законом для окремих видів вимог. Так наприклад, спеціальна позовна давність тривалістю в один рік передбачена, зокрема, для вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - п.1 ч. 2 ст. 258 ЦК України. За домовленістю сторін позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена або скорочена, про що повинен бути укладений договір в письмовій формі (ст. 259 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення (ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Частиною 5 ст. 261 ЦК України передбачено, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Саме до цього зводяться правові висновки, викладені у постановах Верхового суду України у справі № 6-757цс/1 від 1 липня 2015 року, у справі № 6-16/15 від 11 березня 2015 року, які є обов'язковими для застосування в силу ст. 360-7 ЦПК України. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Згідно статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Відповідно до п.1.1.7.31 Умов та [PERSON] надання банківських послуг установлено позовну давність тривалістю 50 років. Наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розуміла відповідачка, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі Умови, зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались, матеріали справи не містять. Крім того, у заяві позичальника від 24 січня 2013 року домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає. Відповідно до Постанови Верховного Суду України від 10 червня 2015 року, збільшення терміну позовної давності, ніж той, що визначений нормами Закону, має узгоджуватися умовами договору, яким не можна вважати Умови та [PERSON] надання банківських послуг (6-698цс15). У зв'язку з чим збільшення строку позовної давності, зазначену в Умовах не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору від 24 січня 2013 року. Оскільки суд вважає доведеним факт укладення кредитного договору і його неналежне виконання в частині погашення кредитних платежів, тому заборгованість підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в межах загального та спеціального строку позовної давності, тобто за вимогами про стягнення пені та штрафу в межах річного строку (з 22 червня 2015 року), а також в межах трирічного строку (з 22 червня 2013 року) по боргу за кредитом та процентами. З наданого [PERSON] розрахунку заборгованості [PERSON], в порушення взятих на себе зобов'язань, перераховувала платежі на погашення кредитної заборгованості несвоєчасно, у зв'язку з чим станом на 30 квітня 2016 року за нею утворилася заборгованість в загальній сумі 22488 грн. 25 коп., яка складається з наступного: боргу за кредитом в сумі 2374 грн. 73 коп., боргу по процентам в сумі 15566 грн. 46 коп., боргу по пені - 3000 грн., а також штрафів: 500 грн. фіксована частина та 1047 грн. 06 коп. процентна складова Відповідно до пункту 1.1.3.2.3. Умов та [PERSON] має право змінювати тарифи, а також інші умови обслуговування рахунків. При цьому [PERSON], за винятком зміни розміру наданого Кредиту (кредитного ліміту), зобов'язаний не менші як за 7 днів до введення змін повідомити клієнта, зокрема у виписці по Картрахунку. Якщо протягом 7 днів банк не отримає повідомлення від клієнта про незгоду, нові умови вважаються прийнятими. Згідно з п. 2.1.1.5.4. Умов і [PERSON] при незгоді з змінами правил та тарифів банку Клієнт має право звернутися до банку для розірвання договору та погасити заборгованість. З матеріалів справи вбачається, що з 1 вересня 2014 року [PERSON] було збільшено процентну ставку до 34,80% річних, а 1 квітня 2015 року до 43,20 % річних. Розділом 2.1.1.12. Умов та [PERSON] передбачено порядок нарахування та оплати процентів та порядок погашення боргових зобов'язань. Зокрема, відповідно до п. 2.1.1.12.6. за користування Кредитом і [PERSON] нараховує процент в розмірі, встановленому Тарифами [PERSON], із розрахунку 360 календарних днів у році, якщо інше не передбачено п. 2.1.1.12.13. Із розрахунку заборгованості слідує, що відповідачка свій кредитний ліміт не збільшувала. Разом з тим, відповідно до положень ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. У разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов'язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов'язаний письмово повідомити позичальника про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника. Отже, незважаючи на те, що пунктом 1.1.3.2.3 Умов та правил передбачено право [PERSON] в односторонньому порядку збільшувати розмір процентів за користування кредитом, таке збільшення, з огляду на вказані приписи ч. 3 ст. 1056-1 ЦК України та зазначені обставини справи, є нікчемним. З урахуванням того, що відповідачка не збільшувала розмір свого кредиту і розмір заборгованості по тілу кредиту (основний борг та прострочений борг) залишався незмінним 2374 грн. 73 коп., тому проценти за користування кредитом повинні були нараховуватися [PERSON] за 608 дня (з 1 вересня 2014 року до 30 квітня 2016 року), виходячи із 30,0 % річних. Тому суд не може прийняти як належні докази, надані [PERSON] розрахунки заборгованості за користування кредитом у в частині розрахунку боргу по процентам. В дійсності, розмір заборгованості по процентам, в межах позовної давності, у [PERSON] перед [PERSON] на 30 квітня 2016 року становить 2662 грн. 42 коп. = 1459 грн. 22 коп. (борг по процентам, який існував з 22 червня 2013 року до 01 вересня 2014 року) + 1203 грн. 20 коп. (2374 грн. 73 коп. х 30.0 % : 360 днів х 608 днів) (де: 2374 грн.73 коп. - заборгованість за тілом кредиту; 608 - кількість днів, на яку нараховується заборгованість, тобто з 1 вересня 2014 року по 30 квітня 2016 року, а 30.0 % - процентна ставка на рік). Крім того, на думку суду у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача пені та комісії слід відмовити з наступних підстав. Так, згідно з п. 2.1.1.12.6.1 Умов та [PERSON] у разі виникненні прострочених зобов'язань на суму від 100 грн., включаючи прострочені зобов'язання, передбачені пп. 2.1.112.6.1, 2.1.1.12.8.1 Умов та правил клієнт сплачує пеню, яка нараховується в день нарахування відсотків за кредитом в розрахунку - базова процентна ставка по договору/30 нараховується за кожен день прострочки кредиту + 50 грн. (одноразово). Також, відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг та тарифів, при при порушенні строків платежів по кожному з грошових зобов'язань, передбачених Договором, більше ніж на 30 днів, клієнт зобов'язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн. + 5 % від суми заборгованості. Який підлягає сплаті в першу чергу. Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя ст. 549 ЦК України). За положеннями ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи вищевикладене та відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення наприклад порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Така, правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. Тому суд не може задовольнити вимоги про стягнення одночасно і пені і штрафу за одне й теж порушення зобов'язання у виді порушення строків повернення кредитних коштів. В той же час, слід відмітити, що згідно з позовними вимогами та розрахунком заборгованості [PERSON] просить стягнути з відповідача пеню та комісію, які виведені однією сумою 3000 грн. В тому ж розрахунку заборгованості виписано нарахування пені і комісії в одній колонці, а розмір нарахування відбувався щомісячно по 100 грн. При цьому в цьому в розрахунку боргу в колонці ставка пені зазначено її значення - 0. Таким чином суд приходить до висновку, що [PERSON], хоча й вказано прохання стягнути пеню та комісію, однак фактично здійснено нарахування комісії в сумі 3000 грн. Однак, ні в [PERSON], ні в Умовах та правилах не визначено підстав та нарахування щомісячної комісії в сумі 100 грн. Обґрунтування її нарахування та стягнення в позові також відсутнє. Тому суд приходить до висновку, що підстав для її стягнення позивачем не доведено. За такого, суд вважає, що позивачем доведена кредитна заборгованість відповідача станом на 30 квітня 2016 року в загальній сумі 5687 грн. 06 коп., яка складається: - із заборгованості за тілом кредиту - 2374 грн. 73 коп. - боргу за процентами - 2662 грн. 42 коп. - та штрафу в сумі 649 грн. 91 коп., який складається із двох частин 500 грн. (фіксована частина) та 149 грн. 91 коп., в межах позовної давності (5% від суми заборгованості (2374 грн. 73 коп.+623 грн. 37 коп.)). Дана заборгованість підлягає стягненню з відповідача відповідно до положень ст.ст. 526, 549, 550, 611, 1054 ЦК України. Відповідно до ст. 88 ЦПК України та Закону України Про судовий збір з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір, сплачений ним при поданні позову пропорційно задоволеним вимогам 25,29 %. З урахуванням скрутного матеріального становища відповідачки, на утриманні якої перебуває двоє неповнолітніх дітей, про що останньою надано відповідні докази, та значної для неї суми боргу, яка підлягає стягненню, на підставі статтей 217, 373 ЦПК України, суд вважає можливим розстрочити виконання рішення суду на 12 місяців. Враховуючи викладене,

Outcome: partial