Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-10 00:00:00

23.11.2020 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачкою зазначено, що їй на праві приватної власності належить квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . На житловій площі зазначеної квартири зареєстровано проживання відповідача [PERSON] . Стверджує, що після розірвання шлюбу відповідач зібрав всі свої особисті речі, одяг та інше покинув квартиру і став проживати за іншою адресою. З 2017 року в зазначеній квартирі відповідач не проживає та не з`являється, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в квартирі не має і взагалі квартирою відповідач не цікавиться. Факт реєстрації відповідача порушує право позивача на вільне розпорядження і користування майном. Тому просить суд, визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. У судове засідання позивачка та її представник не з`явилася, подали заяву про розгляд справи без їх участі, в якій зазначили, що позовні вимоги підтримують в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечують. Відповідач у судове засідання не з`явився, про день, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, відповідно ст. 128 ЦПК України вважається таким, що повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило. За таких обставин судом постановлено ухвалу про проведення заочного розгляду справи на підставі наявних в ній доказів. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до вимог ст. 72 Житлового Кодексу України визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Виходячи з положень ст. 150 Житлового кодексу України та ст. 383 Цивільного кодексу України власник житла має право використовувати його для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Судом встановлено, що згідно до свідоцтва про право власності на житло від 19 грудня 2008 року, позивачка [PERSON] є власником квартитри, що розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с.5). Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу від 28 лютого 2017 року, вбачається, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] - розірвано (а.с. 6). Відповідно до письмових показань свідків [PERSON] та [PERSON] , вбачається, що відповідач [PERSON] з лютого 2017 року, після розірвання шлюбу з [PERSON] , не проживає в квартирі, яка належить [PERSON] .. Також свідки повідомили, що відносини між [PERSON] та [PERSON] не підтримуються, що комунальні платежі та інші витрати по утриманню квартири [PERSON] платить самостійно. В квартирі [PERSON] не з`являється та не має особистих речей. За правилами ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, а ст. 317 цього ж Кодексу передбачено, що власникові належить право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до вимог ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Звертаючись до суду з позовом, позивачка стверджувала, що відповідач на житловій площі належній їй не проживає більше чотирьох років, витрат по утриманню житлового приміщення не несе. Зазначені позивачем обставини, як підстави позову не можуть бути перевірені судом через відсутність у судовому засіданні відповідача. Ст. 391 ЦК України передбачено, що власник може вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Враховуючи, що судом установлено на підставі зібраних по справі доказів те, що [PERSON] зареєстрован у спірній квартирі, однак фактично в ній не проживає, домовленості про порядок користування спірним житлом між сторонами не існує, суд дійшов висновку про те, що відповідач підлягає визнанню таким, що втратив право користування жилим приміщенням в указаній квартирі. За таких обставин позов [PERSON] підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» судове рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням є підставою для зняття з реєстрації місця проживання особи.

Outcome: approved