Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-28 00:00:00

24.01.2012 між товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий [PERSON]» (орендар) та [PERSON] (орендодавець) було укладено договір оренди землі, зареєстрований у відділі Держкомзему у Новомиколаївському районі Запорізької області, про що у державному реєстрі вчинено запис від 07.12.2012 за № 232368664001250, строком на 10 років (п. 5 договору). Обєктом оренди за договором від 24.01.2012 є земельна ділянка з кадастровим номером 2323686600:16:014:0003, що випливає в сукупності з: 1 преамбули договору, в якій наведено посилання на правовстановлюючий документ державний акт серії ЯК № 900168 від 31.08.2010; 2 пункту 35 договору щодо його невідємних частин, якою, зокрема є кадастровий план земельної ділянки; 3 самого кадастрового плану земельної ділянки та схеми земельної ділянки, що додані до договору. [PERSON] померла 09 листопада 2014 року, а земельна ділянка, що належала їй на підставі Державного акту на право власності не земельну ділянку серії ЯК № 900168 від 31.08.2010, була успадкована в рівних частинах її дітьми [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвами про право на спадщину за законом від 11.06.2015 № 704 та від 11.06.2015 № 706, відповідно. 25 серпня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] (орендодавці) та [PERSON] (орендар) було укладено договір оренди землі, державну реєстрацію права оренди за яким проведено 09 вересня 2015 року, за номером 11164804. Обєктом оренди за договором від 25.08.2015 є земельна ділянка з кадастровим номером 2323686600:16:014:0003. З огляду на викладене, в обох вищезазначених договорах оренди землі обєктом оренди є одна і та сама земельна ділянка. Вирішуючи питання про наявність підстав для задоволення первісного позову, суд виходить з такого. З огляду на положення ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, при розгляді даної справи суд враховує правову позицію Верховного Суду України, викладену в постанові від 19 лютого 2014 року по справі № 6-162ц13 (реєстраційний номер рішення в ЄДРСР 37520393), і приходить до наступних висновків. За змістом статей 18, 20 Закону України «Про оренду землі» від 06.10.1998 № 161-XIV (далі Закон № 161-XIV) в редакції, яка була чинною на момент укладення договору оренди землі від 24.01.2012, договір оренди землі підлягає державній реєстрації, якщо такий договір укладений. Після державної реєстрації укладеного договору оренди землі він набирає чинності. Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Сторони договору, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі, складають і підписують договір, надаючи згоді встановленої форми. В момент державної реєстрації набирає чинності (набуває юридичної сили) договір, укладення якого вже відбулося, і така реєстрація не може змінювати моменту укладання договору. Таким чином, у даній справі [PERSON] та ТОВ «ТД МИР» дійшли згоди щодо істотних умов Договору оренди, скріпивши 24.01.2012 його своїми підписами, що і є моментом укладення договору. Доказів припинення договору оренди землі від 24.01.2012 станом на день розгляду справи суду не надано. Згідно з нормою статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обовязків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України). Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України). Відповідно до ч. 3 ст. 16 Закону № 161-XIV в редакції, що була чинною станом на 09.11.2014, укладення договору оренди земельної ділянки може бути здійснено на підставі цивільно-правового договору або в порядку спадкування. Відтак, з 09.11.2014 права та обовязки орендодавця за договором оренди землі від 24.01.2012 перейшли від [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] Проте, 25.08.2015, тобто під час дії договору оренди землі від 24.01.2012, обєктом оренди за яким є земельна ділянка з кадастровим номером 2323686600:16:014:0003, [PERSON] та [PERSON] було укладено договір оренди землі щодо цієї самої земельної ділянки з [PERSON] Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. За правилами ст. 13 ЦК України: цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства (ч. 1); при здійсненні своїх прав особа зобовязана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб (ч. 2). Відповідно до ст. 95 ЗК України землекористувачі, якщо інше не передбачено законом або договором, мають право: самостійно господарювати на землі (п. «а» ч. 1); власності на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур, на вироблену продукцію (п. «б» ч. 1). Частиною другою статті 152 ЗК України визначено, що землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Згідно з п. «в» ч. 3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки може здійснюватися шляхом визнання угоди недійсною. Виходячи з приписів ст. 95 ЗК України, за наявності укладеного договору оренди землі, власник земельної ділянки (орендодавець) не може під час строку його дії укладати інші договори оренди щодо цієї самої земельної ділянки без розірвання попереднього договору, оскільки це порушує права первісного орендаря. Відтак, такі дії власника суперечать нормам частини другої статті 13 ЦК України, у звязку з чим договір встановлення емфітевзису, укладений в межах строку дії первісного договору, підлягає визнанню недійсним на підставі ч. 1 ст. 215 ЦК України. З огляду на викладене суд визнає первісний позов таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі. Вирішуючи питання про наявність підстав для задоволення зустрічного позову, суд виходить з наступного. За правилом ч. 1 ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до частини третьої статті 10 та частини першої статті 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно з частиною першою статті 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимогі на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За змістом частин 2 та 4 ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Щодо тверджень відповідачів про відсутність у спірному договорі оренди від 24.01.2012 кадастрового номеру земельної ділянки, грошової оцінки земельної ділянки, не зазначення кадастрового номеру ділянки в акті прийому-передачі обєкта оренди, та в акті визначення меж земельної ділянки в натурі, суд зазначає таке. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожного на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Таким чином, правом на звернення до суду наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Суд під час розгляду справи встановлює, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від установленого вирішує питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. У зустрічному позові не наводиться жодних обґрунтувань того, яким чином зазначені недоліки договору оренди від 24.01.2012 порушують права орендодавців. Сама по собі відсутність в договорі оренди землі якоїсь з істотних його умов, якщо це не призводить до порушення прав сторін цього договору, не свідчить про порушення прав особи в момент укладення договору та не є підставою для визнання договору недійсним. Про це неодноразово зазначалося Верховним Судом України, зокрема в постановах від 21.10.2016 по справі № 710/2296/14-ц (реєстраційний номер у ЄДРСР 62126263), від 09.12.2015 по справі 6-849цс15 (реєстраційний номер у ЄДРСР 54300969) Відповідачі стверджують лише про теоретичну можливість порушення їхніх прав за умови настання певних обставин, але разом з цим відповідачі не наводять жодних фактичних обставин за яких позивачем були порушені їх права як орендодавців за договором від 24.01.2012. Так, відповідачі не надали суду доказів їхнього звернення до позивача з приводу перегляду розміру орендної плати, а отже не можна стверджувати те, яким чином позивач розгляне це питання. Посилання відповідачів на невідповідність п. 5 договору від 24.01.2012 вимогам статті 33 Закону України «Про оренду землі» суд визнає необґрунтованим, оскільки зазначене положення договору не позбавляє його сторони права на застосування згаданої норми Закону України «Про оренду землі». Не зазначення в договорі від 24.01.2012 стану земельної ділянки, в якому вона передавалася в оренду, також не є визначеною законом підставою для недійсності договору оренди землі, до того ж стан земельної ділянки визначається не договором, а за результатами агрохімічного обстеження ґрунту, зазначеними в агрохімічному паспорті земельної ділянки (ст. 37 Закону України «Про охорону земель», Закон України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», п. 2 Порядку ведення агрохімічного паспорта поля, земельної ділянки, затвердженого Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 11.10.2011 № 536). Виходячи з наведеного, суд дійшов висновку про те, що під час укладення спірного договору оренди від 24.01.2012, його сторони дійшли згоди по всіх істотних умовах, в тому числі і про обєкт оренди, оскільки в договорі наявна достатня інформація, що дозволяє ідентифікувати предмет договору. З огляду на викладене, суд визнає зустрічний позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Відповідно до частини першої статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. До первісної позовної заяви додано платіжне доручення від 05.10.2016 № 539, яким підтверджується сплата позивачем судового збору у розмірі 1378,00 грн., отже відповідна сума судових витрат підлягає стягненню на його користь з відповідачів у рівних частинах, а саме по 459,33 грн. з кожного. Враховуючи вищезазначене та

Outcome: approved