Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-29 00:00:00

22 серпня 2018 року АТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що 03.03.2011 року з відповідачем був укладений договір б/н, відповідно до умов якого [PERSON] отримала кредит у розмірі 3200,00 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. В свою чергу позичальник зобов'язалася погашати заборгованість по кредиту, відсоткам та іншим зобов'язанням, які передбачені умовами угоди. Оскільки [PERSON] зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконує, позивач просив стягнути з неї на користь банку заборгованість у загальному розмірі 17150,50 грн., що складається з: 2315,64 грн. - тіло кредиту, 3738,71 грн. - проценти за користування кредитом, 9803,27 грн. - пеня, а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 792,88 грн. - штраф (процентна складова) та судові витрати по справі. 11.10.2018 та 23.01.2019р. відповідач надала відзиви в яких просила в задоволенні позовних вимог відмовити у зв'язку з пропуском позивачем строку позовної давності. Також вказала, що вважає необґрунтованим розрахунок заборгованості по процентам; безпідставно завищеною суму боргу по пені; а також зазначає, що стягнення пені та штрафу суперечить ст. 61 Конституції України. Ще однією підставою для відмови в задоволенні вимог банку вважала те, що 01.05.2018р. АТ КБ «Приват Банк» повідомило про списання 5,56 млрд. грн.. кредитних коштів, які були видані до націоналізації, а тому в неї відсутні боргові зобов'язання перед позивачем. В судове засідання представник позивача не з'явився, надав до суду належним чином оформлену заяву, в якій просив суд розглянути справу без його участі. Заявлені позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явилася, причини неявки суду не повідомила. Про час та місце розгляду справи [PERSON] була повідомлена своєчасно та належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ч.1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Судом встановлено, що 03.03.2011 року [PERSON] звернулася до ПАТ КБ «Приват Банк» з метою отримання банківських послуг, в зв'язку з чим нею була підписана анкета-заява на підставі якої відповідач отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою 30% річних за користування кредитом. Своїм підписом позичальник підтвердив, що вказана заява разом з умовами і правилами надання банківських послуг, а також тарифами складає між ним і банком договір про надання банківських послуг. Пунктами 2.1.1.2.3 та 2.1.1.2.4 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що клієнт дає свою згоду на те, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку, і Клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити, збільшити або анулювати) кредитний ліміт. Підписання договору є прямим і безумовним згодою клієнта щодо прийняття будь-якого кредитного ліміту, встановленого банком. Згідно п. 2.1.1.5.5 Умов та правил надання банківських послуг, в обов'язки відповідача входить погашення заборгованості за кредитом, відсотками за його користування, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. Відповідач порушив умови договору в частині своєчасного повернення кредиту та сплати інших платежів передбачених його умовами, внаслідок чого, станом на 01.08.2018 року виникла заборгованість перед позивачем у розмірі 17150,50 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості. Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в частині стягнення з відповідача заборгованості по кредитному договору, які складаються з: тіла кредиту - 2315,64 грн. та заборгованості по відсоткам - 3738,71 грн. Суд не приймає до уваги посилання відповідача стосовно необґрунтованості розрахунку заборгованості по процентам, оскільки свого контр-розрахунку відповідач не провів та суду не надав, клопотання про судово-економічні експертизи в справі не заявлялися, будь-яких доказів на спростування розрахунку банку до матеріалів справи не долучено. Відповідно до ст.. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. З приводу пропущення позивачем строку позовної давності, на що, як на підставу для відмови в задоволенні позовних вимог посилалася [PERSON], то з цього питання суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до статті 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 ЦК України). Згідно ч.1 ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що останнє погашення кредитної заборгованості [PERSON] в сумі 500 грн. мало місце 25.04.2017 року. Вказана дія свідчить про визнання боргу позичальником та була вчинена в межах трьохрічного строку звернення банку з позовом до суду. Таким чином, строк позовної давності до основної вимоги позивачем не пропущено, а тому доводи відповідача в цій частині є необґрунтованими. Відповідно до вимог ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. (ст.. 549 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Аналіз ст. 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду. За змістом частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Виходячи з вищевикладеного, з відповідача на користь банку підлягала б стягненню пеня в межах однорічного строку звернення з позовом до суду, що за даними наданого розрахунку становить 9153,27 грн. Проте, згідно ч. 3 ст. 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають значення для справи. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 року № 7-рн/2013, вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у п. 6 ст. 3, ч.3 ст. 509 та ч. 1, 2 ст. 627 Кодексу засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. З огляду на вищенаведене та врахувавши позицію Конституційного Суду України, суд вважає, що розмір пені слід зменшити до суми заборгованості по тілу кредиту - 2315,64 грн. Щодо вирішення позовних вимог про стягнення штрафів (фіксованої частини та процентної складової) суд керується наступним. Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Врахувавши вищевикладену правову позицію ВСУ, викладену в постанові від 11 жовтня 2017 року по справі за N 6-1374цс17, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог про стягнення штрафів. Доводи відповідача, щодо відсутності в неї боргу перед банком у зв'язку з його списанням, суд не приймає до уваги, оскільки вони не підтверджені відповідними доказами та спростовуються фактом звернення АТ КБ «Приват Банк» з позовом до суду. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, на користь ПАТ КБ «Приватбанк» також підлягають стягненню судові витрати понесені позивачем за сплату судового збору у розмірі 1762 гривні 00 коп.

Outcome: partial