Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-08 00:00:00

22 січня 2014 року [PERSON] звернулась у суд з дійсним позовом, обґрунтовуючи заявлені вимоги наступним. 17 серпня 2007 року між нею, як дарувальником, і відповідачем, як обдарованим, було укладено договір дарування 19/100 ідеальних часток нежитлових будівель бази відпочинку батьків з дітьми, що знаходиться по [ADDRESS], який посвідчений приватним нотаріусом Слов'янського нотаріального округу [PERSON] за № 2530 у реєстрі нотаріальних дій. Право власності відповідача на зазначене нерухоме майно 04 лютого 2008 року зареєстровано в Комунальному підприємстві «Бюро технічної інвентаризації» м. Слов'янськ на підставі зазначеного договору дарування. Згідно з розпискою відповідач сплатив позивачеві 175 000 грн. Всього відповідач мав сплатити позивачеві за вказане нерухоме майно кошти в сумі 210 263 грн., отже заборгованість відповідача складає 35 263 грн. Вважає, що договір дарування є недійсним, а договір купівлі-продажу навпаки дійсним з огляду на цивільно-правові норми, передбачені частиною 3 ст. 215, частиною 2 ст. 220, ст. 655 і ст. 717 ЦК України). Правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, а саме договору купівлі-продажу нерухомого майна. Вважаю, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню цивільно-правові норми, що передбачені статтями 203, 215, 220, 655, 717 ЦК України. Слід виходити з того, що Позивачка отримала від Відповідача кошти за частку в спірному нерухому майні, що суперечить положенням статті 717 ЦК України про безоплатність передачі майна при укладенні договору дарування; сторони правочину домовилися відносно всіх істотних умов договору купівлі-продажу частки у спірному нерухому майні; здійснено державну реєстрацію договору дарування, укладеного сторонами для приховання іншого правочину - договору купівлі-продажу та відбулося повне виконання цього договору, а тому є правові підстави, зокрема передбачені ч. 2 ст. 220 ЦК України, для визнання зазначеного договору купівлі-продажу дійсним. Згідно зі статтею 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Відповідно до частини другої статті 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Просить суд: - визнати недійсним договір дарування 19/100 ідеальних часток нежитлових будівель бази відпочинку батьків з дітьми, що знаходиться по [ADDRESS] укладений 17.08.2007 р. між [PERSON] як дарувальником і [PERSON] як обдарованим та посвідчений приватним нотаріусом Слов'янського нотаріального округу [PERSON] за № 2530 у реєстрі нотаріальних дій; - визнати дійсним договір купівлі-продажу 19/100 ідеальних часток нежитлових будівель бази відпочинку батьків з дітьми, що знаходиться по [ADDRESS] укладений 17.08.2007 р. між [PERSON] як продавцем і [PERSON] як покупцем; - стягнути з [PERSON] заборгованість в розмірі 35 263 грн. на користь [PERSON] за договором купівлі-продажу 19/100 ідеальних часток нежитлових будівель бази відпочинку батьків з дітьми, що знаходиться по [ADDRESS]. укладеного 17.08.2007 р. між [PERSON] як продавцем і [PERSON] як покупцем. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явилася, про час, дату та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, під час допиту в попередньому судовому засіданні зазначила, що свої позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити, навела доводи аналогічні викладеним в позовній заяві. Зазначила, що з [PERSON] вона знайома лише як з покупцем належних їх приміщень, бачила його лише декілька разів, а тому просто не могла у класти з ним договір дарування. З позовом до суду вона звернулась лише у 2014 році, оскільки до цього часу [PERSON] здійснював часткові оплати за договором регулярно та в повному обсязі. Представник позивача, [PERSON], яка діє на підставі ордеру від 10.02.2014р. №112696 та договору на представництво інтересів у суді (а.с. 20,10), в судовому засіданні підтримала в повному обсязі позовні вимоги [PERSON] Відповідач, [PERSON], в судовому засіданні позов не визнав, заперечував проти його задоволення. Зазначив, що з 2006 року між ним та [PERSON] виникли дружні стосунки. Згодом вона вирішила подарувати йому частину в своєму майні у місті Святогірськ. У 2009 році він дізнався, що [PERSON] подарувала йому саме приміщення їдальні. Ніякого майна чи грошей за отримане майно [PERSON] він не передавав. Представник відповідача, [PERSON], яка діє на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 14.03.2013р. (а.с.35), в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнала, заперечувала проти задоволення даного позову. Третя особа [PERSON], в судове засідання не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, під час допиту в попередньому судовому засіданні зазначив, що вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. На обґрунтування своїх доводів зазначив, що 17 серпня 2007 року між його дружиною та [PERSON] був укладений договір дарування. Даний договір був також підписаний ним особисто у приватного нотаріуса. До підписання договору він ознайомився з його змістом, розумів, що надає згоду своїй дружинні на укладання саме договору дарування. З пояснень дружини йому було відомо, що насправді дружина продала будівлю [PERSON] за 210 263 грн., що за курсом НБУ на той час складало приблизно 40-45 доларів США. Але дружина скрила від нього той факт, що будівлю вона продала в розстрочку, на що він був категорично не згодний. Можливість укласти договір купівлі-продажу була відсутня, оскільки об'єкт по [ADDRESS]. на той час належав декільком співвласникам, деякі з яких постійно мешкали за кордоном. Відсутність співвласників унеможливлювала укладання договору купівлі-продажу, який вимагає обов'язкової згоди усіх співвласників. В той же час при укладанні договору дарування згода усіх співвласників не потрібна. Представник третьої особи [PERSON], діюча на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 09.10.2013р.(а.с.21) в судовому засіданні просила позов задовольнити частково. Не заперечувала проти визнання недійсним договору дарування та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості у розмірі 35 263 грн., однак зазначила, що договір купівлі-продажу, укладений між сторонами не може бути визнаний дійсним на підставі ст. 220 ЦК України, а тому в задоволенні цих вимог слід відмовити. Суд, заслухавши пояснення позивача, третьої, представників, допитавши свідків, та дослідивши матеріали справи прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з повідомлення КП «БТІ» м. Слов'янськ №611-2/0.56/01 від 14.03.2014р., згідно даних архівної справи станом на 01.01.2013 року, право власності на нежитлові будівлі та споруди бази відпочинку батьків з дітьми, розташованої за адресою [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] на підставі договорів дарування від 17.08.2007 року, реєстрові №2530,2531 37/100 ід.частки. Частка належна співвласнику [PERSON], на підставі рішення Слов'янського міськрайонного суду від 29.12.2009 року спр.№2-6506/2009 яке було зареєстроване в КП «БТІ» 21.01.2010 року, виділена у самостійну одиницю за вказаним рішенням суду, за вищенаведеною адресою. Після виділу у самостійний об'єкт нерухомого майна, належні [PERSON], будівлі та споруди, розташованої за адресою [ADDRESS], були реконструйовані, згідно декларації про готовність об'єкту до експлуатації зареєстрованою інспекцією ДАБК 31.05.2012р., за №ДЦ14312087955, введені до експлуатації, тому станом на 01.01.2013 року, згідно даних архівної справи КП «БТІ» №542-2 зареєстровані за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 09.07.2012, виданого Святогірською міською радою, як самостійна одиниця. Первинно вищенаведені будівлі та споруди до реконструкції, виділу у самостійні об'єкти, надання окремих поштових адрес відносились до Дитячого оздоровчого табору «Донецька юність» та належали кільком власникам на праві спільної сумісної часткової власності. На даний час фактично згідно даних архівної справи КП «БТІ» №542-1 всі співвласники відокремили належне їм нерухоме майно у самостійні одиниці, крім [PERSON], який не виконав заміну правовстановлюючих документів на належну йому будівлю (а.с. 54). Згідно із ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. 17 серпня 2007 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір дарування, за яким [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв у дар 19/100 ідеальних часток нежитлових будівель бази відпочинку батьків з дітьми, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Слов'янського міського нотаріального округа [PERSON] 17.08.2007 року в реєстрі за № 2530. Відповідно до означеного договору купівлі-продажу на земельній ділянці знаходяться: склад цегляний площею 81,3 кв.м. А-1; котельня цегляна 3-1, загальною площею 42,5 кв.м.; овочевий цех 1-1, загальною площею 32,8 кв.м.; сарай цегляний К-1; склад ПММ цегляний М-1; сарай залізобетонний Н-1; льох цегляний П; майстерня цегляна Т-1, загальною площею 45,3 кв.м.; гараж зі складом цегляні Ф-1, Х-1, загальною площею 93,7 кв.м.; лазня-пральня цегляна, 4-1, загальною площею 88,5 кв.м.; їдальня цегляна Ш-1, загальною площею 688,9 кв.м.; вбиральня цегляна Щ-1; спальний корпус №2 цегляний Г*-1, загальною площею 300,8 кв.м.; спальний корпус №1 цегляний Ж*-1, загальною площею 304,2 кв.м.; трансформаторна підстанція цегляна 3*-1; житловий будинок цегляний 1*-1, загальною площею 17,1 кв.м.; піонерська кімната цегляна Н*-1, загальною площею 65,0 кв.м.; огорожа №1 (а.с.6). При цьому в п. 6 договору сторони за договором засвідчили, що вони не визнані недієздатними та неправоздатними чи обмежено дієздатними чи обмежено правоздатними; укладення договору відповідає їх інтересам: волевиявленням є вільним і свідомим і відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому, та не носить характеру мнимої та удаваної угоди. Допитаний в судовому засіданні як свідок приватний нотаріус Слов'янського міського нотаріального округу Донецької області [PERSON] зазначив, що за давниною подій він не пам'ятає всіх обставин укладання та підписання договору дарування 17 серпня 2007 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] При цьому наполягав, що перед підписання договору він переконався в істинності позицій сторін, та в тому, що їм зрозумілий зміст договору, а наслідки є такими, настання яких вони бажають. Під час підписання договору був присутні подружжя [PERSON] Присутність подружжя [PERSON], як обдарованої особи, не була потрібна. Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Матеріали справи не містять доказів на підтвердження наміру [PERSON] та [PERSON] укласти договір купівлі-продажу частки нежитлових будівель та доказів, які б свідчили про досягнення між сторонами згоди з усіх істотних умов такого договору купівлі-продажу, а також того, що умовою оспорюваного договору була сплата 210 263 грн. Доводи позивача про те, що факт укладання договору купівлі-продажу також підтверджується розпискою від 17 серпня 2007 року не приймаються до уваги, оскільки дана розписка не може бути належним доказом (а.с.9). Так зі змісту розписки вбачається, що [PERSON] винний [PERSON] 175 263 грн. за договором купівлі-продажу, однак, виготовлена дана розписка особисто [PERSON], ніяких підписів, окрім її особистого, вона не містить. Щодо пояснень свідка [PERSON], яка в судовому засіданні зазначила, що 17 серпня 2007 року вона бачила, як в нотаріальній конторі [PERSON] передавала [PERSON] пачку грошей, суд зазначає, що відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п. 27 постанови Пленуму «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» виходячи зі змісту ст. 59 ЦПК України та з урахуванням положень ч. 1 ст. 218 ЦК України, не може стверджуватися показаннями свідків наявність правовідносин, що виникають з правочинів, для яких законом установлено письмову форму. Також не заслуговують на увагу суду доводи позивача про можливість застосування до спірних правовідносин положень статті 220 ЦК України. Так, згідно зі статтею 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Відповідно до частини другої статті 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. За змістом статті 210, частини третьої статті 640 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) у випадках, встановлених законом, правочин підлягає державній реєстрації. Договір, який підлягає і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, є укладеним з моменту державної реєстрації. Згідно зі статтею 657 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Таким чином, вирішуючи даний спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, суд вважає за необхідне зазначити, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації. Момент вчинення таких правочинів згідно зі статтею 210, частиною третьою статті 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними й не створюють прав та обов'язків для сторін. Договір купівлі-продажу житлового будинку (або його частини) підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, а тому не може бути визнаний дійсним на підставі частини другої статті 220 ЦК України. При цьому державна реєстрація договору дарування, укладеного сторонами для приховання іншого правочину, не може вважатися державною реєстрацією договору купівлі-продажу, про визнання дійсним якого просить позивач в позовній заяві. Указана частина друга статті 220 ЦК України застосовується до правовідносин у разі, коли сторони уклали правочин, зміст якого відповідав волі сторін, і лише форма його укладення не відповідала встановленим законом вимогам. Воля ж сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином. Визнання в судовому порядку дійсним правочину щодо нерухомості суперечить законодавству, оскільки такий правочин підлягає обов'язковій державній реєстрації, а тому частина друга статті 220 ЦК України до таких правовідносин не застосовується, саме до цього зводиться правова позиція, висловлена в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 30 січня 2013 року (справа № 6-162цс12). В задоволенні вимог позивача про стягнення з відповідача заборгованості за договором купівлі-продажу 19/100 ідеальних часток нежитлових будівель бази відпочинку батьків з дітьми, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] в розмірі 35 263 грн. позивачеві також слід відмовити, оскільки вони є похідними від задоволення вимог про визнання зазначеного договору дійсним, в задоволенні яких позивачеві відмовлено. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed