Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-12 00:00:00

22.04.2021 [PERSON] звернулася до суду з позовом до Великосорочинської сільської ради Миргородського району Полтавської області про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що [PERSON] дошлюбне прізвище [PERSON] , постійно проживає в житловому будинку [ADDRESS] . Домоволодіння віднесене до суспільної групи колгоспний двір. Членами колгоспного двору були: [PERSON] - голова домогосподарства; [PERSON] дружина; [PERSON] дочка. Кожному з них належить по 1/3 частині колишнього колгоспного двору. [PERSON] померла [INFO] . Після її смерті фактично прийняли спадщину її чоловік та дочка. [PERSON] помер [INFO] , після його смерті прийняла спадщину за заповітом дочка. Право власності на вищезазначений будинок в ДКП «Миргородтехінвентаризація» не зареєстроване, тому позивачка не може зареєструвати право власності на свою частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами та на частини, які належали батьку та матері. В зв`язку з вказаними обставинами, з метою захисту своїх прав звернулася до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 26.04.2021 відкрито провадження у справі, постановлено проводити розгляд справи в загальному позовному провадженні (а.с.36). 30.06.2021 підготовче провадження закрито, призначено судовий розгляд справи по суті (а.с. 57). В судове засідання позивачка не з`явилася, направила заяву в якій позовні вимоги підтримала і просила їх задовольнити та провести розгляд справи у її відсутність (а.с. 72). Представник відповідача Великосорочинської сільської ради Миргородського району Полтавської області в судове засідання не з`явився, направив заяву про розгляд справи у його відсутність (а.с.50).У встановлений судом строк відзив на позовну заяву не подав. Дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що заявлений позов підлягає до задоволення з таких підстав. Згідно ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставин, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, що врегульовано частиною 3 ст.12 ЦПК України. Докази мають бути належними і допустимими у відповідності до вимог ст.ст.77-78 ЦПК України. Статтею 12, 81 ЦПК України передбачено, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що за даними погосподарського обліку по Савинцівській сільській раді домоволодіння по [ADDRESS] було віднесене до суспільної групи «колгоспний двір». У період 1991 - 1995 роки в домогосподарстві проживали і були зареєстровані: [PERSON] , [INFO] - голова домогосподарства; [PERSON] , [INFO] дружина; [PERSON] , [INFO] дочка (а.с.12). Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Згідно ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Відповідно до роз`яснень, що викладені у п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберіглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі і своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке зберіглося. 26 березня 1997 року виконавчим комітетом Савинцівської сільської Ради народних депутатів було прийняте рішення «Про оформлення права власності на будинки що розташовані у селі Савинці». Оригінал зазначеного рішення зберігається в архіві. На запит [PERSON] архівним відділом Миргородської РДА видана архівна довідка № 01-38/66 від 30.03.2021, в якій викладений витяг із рішення виконавчого комітету Савинцівської сільської Ради щодо оформлення права власності на житловий будинок [ADDRESS] . В рішенні виконавчого комітету значиться, що виконком сільської ради вирішив оформити право приватної власності на житловий будинок по [ADDRESS] на [PERSON] - 1/3; [PERSON] - 1/3; [PERSON] - 1/3 (а.с. 13). На замовлення [PERSON] , 29.03.2021 ДКП «Миргородтехінвентаризація» була проведена інвентаризація будинковолодіння за адресою [ADDRESS] та виготовлений технічний паспорт. Всі будівлі збудовані у період з 1950 року по 1990 рік, тобто дійсно є спільною власністю членів колгоспного двору. З викладеного вище слідує, що майно колгоспного двору на праві спільної сумісної власності, частки якого є рівними, належало: [PERSON] - 1/3 частина; [PERSON] - 1/3 частина; [PERSON] - 1/3 частина. Той факт, що [PERSON] є рідною донькою [PERSON] та [PERSON] підтверджується наступними документами: свідоцтвом про народження [PERSON] серія [NUMBER] , видане 05.04.1977 року Савинцівською сільською радою; витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища № 00013237320, виданий 25.12.2013 року відділом ДРАЦС по Миргородському району; свідоцтвом про розірвання шлюбу серія [NUMBER] , видане 14.08.2006 року відділом РАЦС по Миргородському району (а.с.17-19). Мати Позивачки - [PERSON] померла [INFO] . На підтвердження цього факту Савинцівською сільською радою 01.04.1996 року складений актовий запис про смерть № 10 та видане свідоцтво про смерть серія [NUMBER] (а.с.20). Після смерті [PERSON] [INFO] відкрилася спадщина, до складу якої входить 1/3 частина житлового будинку, яка належала померлій. Спадкоємці не зверталися до органів нотаріату із заявами про прийняття спадщини. Спадкова справа не відкривалася. Згідно довідки №715, яка видана 15.04.2021 року виконавчим комітетом Великосорочинської сільської ради, на момент смерті спадкодавця разом із нею в одному господарстві були зареєстровані і проживали чоловік [PERSON] , [INFO] та дочка [PERSON] , [INFO] . [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Це підтверджується свідоцтвом про одруження серія [NUMBER] , яке видане 08.10.1971 року Савинцівською сільською радою. Після смерті [PERSON] її чоловік і дочка залишилися проживати у спірному будинку, тобто фактично вступили у володіння спадковим майном, що свідчить про прийняття спадщини, згідно ст. 549 Цивільного кодексу УРСР, що діяв на момент відкриття спадщини. Отже, право власності на належну померлій 1/3 частину спірного будинку у рівних долях набули: [PERSON] - 1/6 частина; [PERSON] - 1/6 частина. Батько Позивачки - [PERSON] помер [INFO] . На підтвердження цього факту виконавчим комітетом Савинцівської сільської ради 02.10.2020 року складений актовий запис про смерть № 21 та видане свідоцтво про смерть серія [NUMBER] (а.с.23). Після смерті [PERSON] [INFO] відкрилася спадщина до складу якої ввійшли, зокрема, і належні йому частки житлового будинку у встановлений законом строк дочка [PERSON] звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Спадкова справа № 152/2020 заведена приватним нотаріус Миргородського районного нотаріального округу Наконечною Н.П. Ще за життя [PERSON] заповів усе належне йому майно своїй дочці [PERSON] . Заповіт посвідчений 12.12.2007 секретарем виконавчого комітету Савинцівської сільської ради та зареєстрований за № 95. 02.04.2021 року [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину на земельну ділянку площею 3,6599 га, кадастровий номер 5323287200:00:004:0002, як розташована на території Савинцівської сільської ради. Щодо заяви спадкоємиці видати свідоцтво про право на спадщину на частини житлового будинку нотаріус видав постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 76/02-31. Підставою для відмов зазначено те, що відсутній документ, який посвідчує право власності спадкодавця на житловий будинок і право власності за спадкодавцем не зареєстроване. У зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу на житловий будинок, позивач не має змоги у позасудовому порядку оформити право власності на будинок. Вирішуючи спір, суд встановив, що між сторонами виникли цивільні правовідносини щодо визнання права власності на домогосподарство віднесене до групи «колгоспний двір». Встановленим судом фактам відповідають цивільні правовідносини, які регламентують порядок набуття права власності на майно колгоспного двору, які регулюються Конституцією України, ЦК України та ЦПК України. Згідно із ст.ст. 41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, визнання права власності. Статтею 17 Загальної декларації прав людини, передбачено - ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Згідно ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Поняття власності чи «майна» за ст. 1 Першого протоколу Конвенції тлумачиться дуже широко, охоплює цілу низку інтересів економічного характеру. За рішеннями Європейського суду з прав людини «майном» в розумінні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне і обґрунтоване очікування набуття майна або майнового права. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом зокрема із правочинів і вважається набуте правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або законність набуття права власності не встановлена судом. Враховуючи перевірені в судовому засіданні докази, суд вважає, що факт належності позивачці майна колишнього колгоспного двору на праві спільної часткової власності, а саме житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами в [ADDRESS] , частка якої становлять 1/3 підтверджений. Позивачка є спадкоємцем за законом та заповітом майна, а саме 2/3 частини житлового будинку, які належали батькові та матері. Вона прийняла спадщину після батька за заповітом. Тому позивач набула право і на це майно в порядку спадкування. Це право відповідачем не оспорюється. Оскільки право позивача на оформлення її спадкових прав, а саме на частину житлового будинку померлих порушено, то воно підлягає судовому захисту. Позовні вимоги позивача не суперечить закону та не порушують права, свободи чи інтереси інших осіб. За таких обставин позовні вимоги позивачки ґрунтуються на законі і тому підлягають задоволенню в повному обсязі. Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України, позивачка не заявляє вимогу про відшкодування судових витрат, тому судові витрати понесені позивачкою при зверненні до суду не підлягають стягненню з відповідача на її користь.

Outcome: approved