Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-12 00:00:00

22.03.2017 року АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із наведеним вище позовом до [PERSON] , [PERSON] , в обґрунтування якого зазначав наступне. 07.03.2008 року АТ КБ «ПриватБанк» (правонаступник ПАТ КБ «ПриватБанк», який є правонаступником ЗАТ КБ «ПриватБанк») та [PERSON] уклали кредитний договір (про іпотечний кредит) № ZPBRGI0000004859 (далі Договір), відповідно до якого Банк зобов`язався надати [PERSON] кредит у розмірі 70\~000, 00 грн. на термін до 08.03.2028 року, а останній повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строк та в порядку, встановлених Договором. При цьому сторони визначили, що погашення заборгованості повинно здійснюватися в наступному порядку: щомісяця в період сплати [PERSON] повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) в розмірі 932, 55 грн. для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також інших виплат згідно кредитного договору. У випадку порушення зобов`язань за кредитним договором, [PERSON] зобов`язався сплатити Банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом. Крім того, в забезпечення виконання зобов`язання за Договором між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено договір поруки № ZPBОGI0000004859 від 07.03.2008 року, згідно з яким поручитель зобов`язався відповідати перед Банком за вказаним кредитним договором в тому ж обсязі, що і позичальник [PERSON] АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі, надавши [PERSON] кредит, водночас останній порушив умови Договору і має прострочену заборгованість станом на 02.03.2017 року на загальну суму 182\~231, 93 грн., яка склалася із заборгованості за тілом кредиту 66\~964, 11 грн., відсотками за користування кредитом 91\~967, 10 грн. та пені 23\~300, 72 грн. Таким чином, оскільки відповідачі у справі та у кредитних правовідносинах діють як солідарні боржники, АТ КБ «ПриватБанк» просив стягнути з відповідачів солідарно заборгованість за вказаним договором на загальну суму 106\~000, 00 грн., а саме тіло кредиту 66\~964, 11 грн. та відсотки за користування кредитом 39\~035, 89 грн., а також суму понесених судових витрат\~у розмірі\~1\~600, 00 грн. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.03.2017 року, головуючим суддею (суддею-доповідачем) по даній справі визначено суддю Антіпову Т.А. (а.с. 27 т. 1). Ухвалою Розівського районного суду Запорізької області від 12.05.2017 року (суддя Антіпова Т.А.) провадження у справі в порядку ч. 4 ст. 122 ЦПК України в ред. 2004 року, було відкрито та по ній здійснювався судовий розгляд до 05.10.2017 року (а.с. 45 т. 1). У запереченнях поданих в порядку ст. 128 ЦПК України в ред. 2004 року, відповідач [PERSON] посилаючись на необґрунтованість пред`явлених до неї Банком позовних вимог зазначала, що без погодження з нею, відповідач [PERSON] підписував додаткові угоди з Банком, виходячи з яких була збільшена відсоткова ставка, а таким чином збільшено її обсяг повноважень як поручителя, що є підставою для припинення поруки на підставі ч. 1 ст. 559 ЦК України, а також на звернення Банком до неї як поручителя із позовом з пропуском, визначеного у ч. 4 ст. 559 ЦК України, строку. Окрім цього вказувала, що за домовленістю із представником Банку щодо укладення договору про реструктуризацію боргу, що виник внаслідок невиконання відповідачем [PERSON] своїх зобов`язань за кредитним договором, нею було внесено 65\~000 грн. Водночас в подальшому договір про реструктуризацію укладено не було, а вказані кошти неправомірно були спрямовані на погашення пені, а не тілу кредиту. На підставі викладеного, просила у задоволенні позовних вимог Банку до неї відмовити (а.с. 76-78 т. 1). У письмових поясненнях представник позивача [PERSON] .О. не погоджуючись із запереченнями відповідача [PERSON] зазначав, що п. 8.9 кредитного договору сторони наперед обумовили можливість збільшення процентної ставки, а відповідно до п. 1.2 договору поруки поручитель підтвердив, що з усіма умовами договору про надання кредиту ознайомлений і дає згоду на зміну умов договору про іпотечний кредит без додаткового погодження з поручителем (п. 1.5 договору поруки), а тому посилання відповідача [PERSON] на вказані обставини вважав необґрунтованими. Стосовно ж спрямування внесених відповідачем [PERSON] грошових коштів в розмірі 65\~000 грн., на погашення пені, а не тіла кредиту вказував, що черговість виконання грошового зобов`язання, при якій основана сума боргу погашається в останню чергу, визначена ст. 534 ЦК України, а тому Банком правомірно було зараховано вказані кошти в рахунок погашення пені, У урахуванням наведеного, просив позов задовольнити в повному обсязі (а.с. 90-96 т. 1). Ухвалою суду від 05.10.2017 року (суддя Антіпова Т.А.) у справі була призначена судова економічна експертиза, проведення якої доручено атестованому судовому експерту Давидовій О.В., а провадження у справі на час проведення експертизи було зупинено (а.с. 221-223 т.1). 15.12.2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу Адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIII від 03.10.2017 року. Відповідно до п.п. 9 п. 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України в новій редакції, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Ухвалою суду від 22.03.2018 року (суддя Антіпова Т.А.) у зв`язку із надходженням до суду висновку експерта № 277 від 31.01.2018 року, провадження у справі було відновлено і судовий розгляд здійснювався до 30.05.2018 року, коли ухвалою суду у справі було призначено додаткову судову економічну експертизу, проведення якої доручено експертам Харківського науково-дослідчого інституту судових експертиз ім. Заслуженого професора М.С. Бокаріуса (а. с. 244-245 т. 1, 51-54 т. 2). Ухвалою суду від 19.07.2018 року (суддя Антіпова Т.А.) у зв`язку із поверненням до суду справи з Харківського науково-дослідчого інституту судових експертиз ім. Заслуженого професора М.С. Бокаріуса, без проведення додаткової судової економічної експертизи, провадження у справі було відновлено (а.с. 62 т. 2). Ухвалою суду від 27.07.2018 року (суддя Антіпова Т.А.) у справі призначено додаткову судову економічну експертизу, проведення якої доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз і провадження у справі зупинено на час проведення експертизи (а.с. 76-78 т. 2). 21.05.2019 року до суду з Київського науково-дослідного\~інституту судових\~експертиз надійшла справа з повідомленням про неможливість надання висновку додаткової економічної експертизи (а.с. 95-98 т. 2). Відповідно до Наказу № 13/1-с від 25 квітня 2019 року суддя [PERSON] перебувала у додатковій оплачуваній відпустці з 20.05.2019 року по 24.05.2019 року включно, в подальшому, у зв`язку із перебуванням судді [PERSON] на лікарняному, розпорядженням керівника апарату Розівського районного суду Запорізької області від 28.05.2019 року № 13, призначено повторний автоматизований розподіл судових справ (а.с. 99, 100-103 т. 2). 28.05.2019 року протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, зазначену справу було передано на розгляд судді Завіновській А.П. (а.с. 104 т. 2). Ухвалою судді Розівського районного суду Запорізької області від 04.06.2019 року було відновлено провадження у вказаній справі і справу призначено до судового розгляду у відкритому судовому засідання на 11 год. 00 хв. 26.06.2019 року, в подальшому розгляд справи неодноразово відкладався, в останній раз на 09 год. 30 хв. 13.02.2020 року (а.с. 105 т. 2). Ухвалою суду від 09.07.2019 року за клопотанням відповідача [PERSON] з АТ КБ «ПриватБанку» було витребувано оригінал додаткової угоди № 1/1-1 від 01.10.2010 року до договору про іпотечний кредит № ZPBRGI0000004859 від 07.03.2008 року, укладеної між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] . В подальшому вказаний доказ до суду не надходив (а.с. 127, 128, 138 т. 2). \~ \~ \~ \~ В судовому засіданні представник позивача Заболотна Р [PERSON] В. позовні вимоги підтримала і просила позов задовольнити, стягнувши з відповідачів на користь Банку солідарно заборгованість за кредитним договором на загальну суму 106\~000, 00 грн., а саме тіло кредиту 66\~964, 11 грн. та відсотки за користування кредитом 39\~035, 89 грн., а також суму понесених судових витрат\~у розмірі\~1\~600, 00 грн. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні просив у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовити, посилаючись на те, що Банк належним чином не повідомляв його про збільшення процентної ставки, заперечуючи в цій частині, зокрема факт підписання оригіналу додаткової угоди № 1/1-1 від 01.10.2010 року, а тому вважав дії Банку щодо нарахування відсотків за підвищеною ставкою, неправомірними. Відповідач [PERSON] також в судовому засіданні просила у задоволенні позову, з підстав наведених у її запереченнях, відмовити, піддаючи, зокрема сумнівну факт укладення додаткової угоди\~№ 1/1-1\~від 01.10.2010\~року щодо підвищення процентної ставки між Банком та відповідачем [PERSON] . Заслухавши в судовому засіданні учасників справи, перевіривши матеріали даної цивільної справи та архівної справи № 327/88/15-ц (провадження № 2/327/46/2015), дослідивши наявні в них докази та надавши їм оцінку, суд доходить наступного висновку. Відповідно до\~положень статті\~12\~ЦПК України\~цивільне судочинство\~здійснюється на\~засадах змагальності\~сторін.\~Учасники справи\~мають рівні\~права щодо\~здійснення всіх\~процесуальних прав\~та обов`язків,\~передбачених законом.\~Кожна сторона\~повинна довести\~обставини,\~які мають\~значення для\~справи і\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до статті 76\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. 07.03.2008 року АТ КБ «ПриватБанк», який є правонаступником ПАТ КБ «ПриватБанк», а останній ЗАТ КБ «ПриватБанк», і [PERSON] , уклали договір про іпотечний кредит № ZPBRGI0000004859, згідно до якого Банк зобов`язався надати [PERSON] на строк до 07.03.2028 року кредит в сумі 70\~000 грн., на поліпшення якості окремого житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , а останній повернути кредит, сплатити відсотки за користування кредитом в розмірі 15 % на рік, а також здійснити інші платежі в порядку, на умовах та в строки, визначені цим договором. При цьому сторони визначили, що погашення заборгованості повинно здійснюватися в наступному порядку: до 7 числа кожного місяця позичальник [PERSON] повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) в розмірі 932, 55 грн., для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом та відсотками (п. 2.4 Договору). Пунктом 6.2 Договору сторони обумовили, що при порушенні позичальником зобов`язань по погашенню кредиту, передбачених п.п. 1.1., 2.4 Договору, останній сплачує кредитору відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі від зазначеного в п.п. 1.1, нараховані на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом. А при порушенні позичальником будь-якого зобов`язання, передбаченого п.п. 2.4, 6.2 Договору, кредитор має право нарахувати, а позичальник зобов`язується сплатити кредитору пеню в розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожен день прострочки (п. 6.4 Договору). Згідно до п. 2.6 Договору при находженні від позичальника коштів у рахунок погашення кредиту та відсотків за користування ним, виконання зобов`язання здійснюється у наступній черговості: відшкодування витрат/збитків кредитору згідно п.п. 5.2.9, 5.3.12 Договору; сплата комісійної винагороди в разі дострокового погашення кредит у випадках, визначених в розділі 4 Договору; сплата пені на прострочені нараховані відсотки за користування кредитом, згідно п. 6.5 Договору (якщо прострочення буде мати місце); сплата прострочених нарахованих відсотків за користування кредитом (якщо прострочення буде мати місце); сплата простроченої заборгованості за кредитом (якщо прострочення буде мати місце); сплата нарахованих строкових відсотків за користування кредитом; сплата строкової заборгованості за кредитом. Сторони погодили, що при настанні обставин, передбачених п.п. а-в п. 8.9 Договору кредитор може збільшити розмір відсоткової ставки за Договором в наступному порядку: кредитор не пізніше ніж за 14 календарних днів до дня зміни розміру відсоткової ставки в сторону збільшення повідомляє позичальника про встановлення нової відсоткової ставки, із зазначенням її розміру та дати початку дії такої ставки, шляхом направлення поштою відповідного рекомендованого листа за адресою позичальника, що вказана у Договорі, або за іншою адресою яку позичальник письмово повідомив кредитору при зміні адреси. Такий новий розмір відсоткової ставки за Договором починає застосовуватись з дати, що буде вказана у повідомленні кредитору до позичальника, без укладення сторонами відповідної угоди про внесення змін до цього Договору. У разі незгоди із новим розміром відсоткової ставки, позичальник у строк не пізніше 7 календарних днів до дати початку дії нової ставки, зобов`язується надати на зазначену у Договорі адресу кредитора письмове повідомлення (відповідь) про свою незгоду із такою новою ставкою. Факт неподання позичальником письмового повідомлення (виклику) про незгоду із такою новою відсотковою ставкою вважається згодою позичальника на встановлення кредитором такого нового розміру відсоткової ставки (п. 8.9 Договору). Відповідно до умов договору, 07.08.2008 року відсоткова ставка за вказаним Договором була збільшена до 25,08 % на рік, 01.02.2009 року до 30 % на рік, про що відповідачу [PERSON] була повідомлено шляхом направлення Банком на адресу позичальника відповідних листів від 12.05.2008 року № 20.1.3.2/6-22855/5535 та від 31.12.2008 року № 20.1.3.2/6-36141, а з 01.10.2010 року до 28 % на рік, шляхом укладення між сторонами додаткової угоди № 1/1-1 від 01.10.2010 року (а.с. 37, 39, 41 т. 2). Виходячи з п. 3.1 Договору виконання позичальником зобов`язань за Договором було забезпечено іпотекою нерухомого майна житлового приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS] , визначеного у іпотечному договорі № ZPBRGI0000004859 від 11.03.2008 року та договором поруки ZPB0GI0000004859 від 07.03.2008 року (а.с. 14-18, 19, 120-125 т. 1) Згідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Виходячи з положень ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Згідно до статей 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти, (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.\~612\~ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Згідно до ч. 1 ст.\~625\~ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Позичальник [PERSON] користувався коштами, разом з цим, не надав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитним договором, внаслідок чого з 08.06.2012 року утворилась заборгованість, що має відображення у відповідному розрахунку, у зв`язку з чим, Банк в порядку ч. 2 ст. 1050 ЦК України, звернувся до суду із вказаним позовом про дострокове повернення усієї суми кредиту (а.с. 5-9, 97-108, 176-200 т. 1). Таким чином,\~відповідач [PERSON] \~станом на\~02.03.2017\~року має\~заборгованість за\~кредитним договором,\~з урахування\~позовних вимог,\~на загальну\~суму 106\~000,\~00\~грн.,яка склалася із заборгованості за тілом кредиту 66\~964, 11 грн. та відсотків за користування кредитом 39\~035, 89 грн. Суд погоджується із позовними вимогами Банку стосовно наявності у відповідача [PERSON] заборгованості за вказаним кредитним договором, а тому вважає, що позов в цій частині слід задовольнити. При цьому суд відхиляє доводи відповідача [PERSON] про те, що він не повідомлявся про підвищення відсоткової ставки, неправомірність дій Банку щодо її збільшення, зокрема не підписував додаткову угоду № 1/1-1 від 01.10.2010 року, відповідно до якої розмір відсоткової ставки було змінено на 28 % на рік, виходячи з наступного. Відповідно до умов договору, 07.08.2008 року відсоткова ставка за вказаним Договором була збільшена до 25,08 % на рік, 01.02.2009 року до 30 % на рік, про що відповідачу [PERSON] була повідомлено шляхом направлення Банком на адресу позичальника відповідних листів від 12.05.2008 року № 20.1.3.2/6-22855/5535 та від 31.12.2008 року № 20.1.3.2/6-36141, а з 01.10.2010 року до 28 % на рік, шляхом укладення між сторонами додаткової угоди № 1/1-1 від 01.10.2010 року (а.с. 37, 39, 41 т. 2). Під час судового розгляду даної справи, за клопотанням представника позивача судом було досліджено архівну справу № 327/88/15-ц (провадження № 2/327/46/2015) за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, за наслідками розгляду якої Розівським районним судом Запорізької області було ухвалено рішення від 03.06.2015 року, яким позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково і в рахунок погашення заборгованості [PERSON] перед ПАТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором № ZPBRGI0000004859 від 07.03.2008 року на загальну суму 153\~470, 24 грн., звернуто стягнення на предмет іпотеки, житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . В частині позовних вимог Банку про виселення відмовлено. Вказане судове рішення не виконано (а.с. 207, 210-213 т. 2, 79, 80 арх. справа). З матеріалів вищезазначеної справи вбачається, наявність повідомлень [PERSON] про зміну відсоткової ставки з 07.08.2008 року з 15 % на 25,8 % на рік, повідомлення за № 376 від 30.06.2008 року та 01.02.2009 року збільшення відсоткової ставки на 30 % на рік, повідомлення від 25.01.2009 року № 610 (а.с. 54, 55 арх. справа), які хоч і відрізняються дещо за своїм змістом від тих повідомлень, що містяться в матеріалах даної справи, та обидві справи, на думку суду, не містять переконливих доказів щодо отримання останнім повідомлень про зміну відсоткової ставки, водночас розглядаючи доводи відповідача з цього приводу, суд виходить з такого. Вирішуючи питання щодо правомірності збільшення Банком відсоткової ставки протягом дії кредитного договору, суд у зазначеній вище цивільній справі № 327/88/15-ц (провадження № 2/327/46/2015), по якому Розівським районним судом Запорізької області було ухвалено рішення від 03.06.2015 року, яке набрало законної сили, дійшов висновку про обізнаність відповідача [PERSON] про збільшення відсоткової ставки та визнав дії Банку щодо підвищення процентної ставки за кредитним договором законними (а.с. 64-68 арх. справа). А тому суд виходячи з положень ч. 4 ст. 82 ЦПК України, відхиляє доводи відповідача [PERSON] з цього приводу. З урахуванням наведеного, а також через відсутність клопотання відповідача про вирішення в порядку ст. 103 ЦПК України питання про призначення відповідної експертизи, суд визнає аргументи останнього стосовно того, що він не підписував додаткову угоду № 1/1-1 від 01.10.2010 року про зміну відсоткової ставки з 30 % на рік та 28 % на рік, безпідставними. Водночас суд вважає необхідним відмовити в позовних вимог Банку до відповідача [PERSON] , з наступних підстав. В забезпечення виконання зобов`язання за Договором від 07.03.2008 року № ZPBRGI0000004859 між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено договір поруки № ZPBОGI0000004859 від 07.03.2008 року. Згідно до п. 3.1 договору поруки сторони визначили, що поручитель відповідає за зобов`язаннями згідно договору про іпотечний кредит перед кредитором в тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків тощо. При цьому поручитель [PERSON] виходячи з п. 1.5 договору поруки надав згоду на зміну умов договору про іпотечний кредит без додаткового погодження з поручителем. Договір поруки вступив в силу з моменту його підписання сторонами (п. 4.1 Договору). Припинення поруки сторони визначили згідно до п. 4.2 Договору припиненням забезпеченого зобов`язання за договором про іпотечний кредит (а.с. 9 т. 1). Згідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України одним із видів забезпечення виконання зобов`язання є порука. За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (ч. 1 ст. 553 ЦК України). У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (ч. 1 ст. 554 ЦК України). Згідно до ч. 2 ст. 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Отже порука це строкове зобов`язання, і незалежно від того встановлено договором чи законом строк її дії, його сплив припиняє відповідне право кредитора. Частиною першої статті 251 ЦК України визначено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст. 252 ЦК України). Натомість, календарна дата або вказівка на подію, яка має неминуче настати, є терміном (ч. 2 ст. 252 ЦК України). Отже, умови договору поруки про його припинення згідно до п. 4.2 Договору, припиненням забезпеченого зобов`язання за договором про іпотечний кредит, тобто до повного припинення усіх зобов`язань боржника за основним договором, не встановлюють строк припинення поруки в розумінні статті 251 ЦК України. А тому в даному випадку має застосовуватися припис частини четвертої статті 559 ЦК України про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя (висновок Верховного Суду України, викладений, зокрема, у постановах від 24.09.2014 року у справі № 6-106цс14, від 20.04.2016 року у справі № 6-2662цс15, від 22.06.2016 року у справі № 6-368цс16, від 29.06.2016 року у справі № 6-272цс16, від 29.03.2017 року у справі № 6-3087цс16, від 14.06.2017 року у справі № 644/6558/15-ц). Строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже і для відмови кредиторові в позові у разі звернення до суду. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобов`язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений вказаним приписом, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін. Якщо поручитель поза межами строку помилково виконає уже фактично неіснуючий обов`язок, він може за своїм вибором вимагати повернення виконаного як безпідставно набутого кредитором (висновок Верховного Суду України, викладений, зокрема в постанові від 20.04.2016 року у справі № 6-2662цс15). З огляду на преклюзивний характер строку поруки та зумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію забезпеченого порукою зобов`язання застосоване у другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Це твердження не позбавляє кредитора можливості пред`явити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду лише протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання (висновок Верховного Суду України, викладений, зокрема у постанові від 20.04.2016 року у справі № 6-2662цс15). Такий позов слід пред`явити протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або з дня, встановленого кредитором для дострокового повернення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту одноразовим платежем) (висновок Верховного Суду України, викладений в постанові від 20.04.2016 року у справі № 6-2662цс15). Під виконанням сторонами зобов`язання слід розуміти реалізацію ними прав і обов`язків, що випливають із зобов`язання, передбаченого договором. У пунктах\~1.3,\~2.4\~договору про\~іпотечний кредит,\~сторони погодили,\~що позичальник\~ [PERSON] \~повинен повернути\~кредит Банку\~до 07.03.2028\~року,\~здійснюватися щомісячний\~платіж до\~7\~числа кожного\~місяця в\~розмірі 932,\~55\~грн.,\~для погашення\~заборгованості за\~кредитом,\~яка складається\~із заборгованості\~за кредитом\~та відсотками. Пунктом 5.2.4. договору про іпотечний кредит сторони визначили право кредитора вимагати від позичальника дострокового повернення суми кредиту в частині або в цілому, сплати відсотків за його користування та інших платежів, що належить до сплати за цим Договором, у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником будь-яких зобов`язань за Договором або за іпотечним договором, в тому числі у випадку прострочення сплати чергового платежу за кредитом та відсотками за користування кредитом понад двох місяців, шляхом направлення повідомлення з зазначенням дати про дострокове розірвання Договору. Отже, сторони кредитного договору встановили, зокрема строк виконання позичальником окремих зобов`язань з внесення щомісячних платежів, що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору. Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов`язання згідно із частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Якщо умовами кредитного договору, передбачені окремі зобов`язання боржника щодо повернення боргу щомісяця частинами та встановлена самостійна відповідальність боржника за невиконання таких обов`язків, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобов`язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованості повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то з урахуванням змісту частини четвертої статті 559 цього Кодексу, зазначені вище правила маються застосовуватися і до поручителя (висновок Верховного Суду України, викладений, зокрема у постанові від 29.06.2016 року у справі № 6-272цс16, від 14.06.2017 року у справі № 644/6558/15-ц). Отже, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Якщо банк пред`явить вимоги до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання, то згідно з частиною четвертою статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення коштів поза межами цього строку (висновок Верховного Суду України, викладений, зокрема в постанові від 29.03.2017 року у справі № 6-3087цс16). З матеріалів даної справи вбачається, що внаслідок неналежного виконання позичальником [PERSON] умов кредитного договору, зокрема щодо погашення тіла кредиту та процентів за користування кредитними коштами, позивачем була направлена вимога до позичальника [PERSON] та поручителя [PERSON] від 02.03.2017 року за № 30.1.0.0/2-837DNLFZ0IFQ9, про повернення суми кредиту в повному обсязі, яка так і не була отримана останніми (а.с.10, 11, 33, 35 т. 1). У зв`язку із невиконанням вказаної вимоги, Банк 22.03.2017 року звернувся до суду із вказаним позовом. Водночас під час розгляду справи встановлено, що в рамках цивільної справи № 327/88/15-ц (провадження № 2/327/46/2015) за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, позивач вперше направив вимогу позичальнику [PERSON] від 05.12.2014 року за № 30.1.0.0/2-FQ9, в якій відповідно до вимог ч. 2 ст. 1050 ЦК України, у зв`язку із неналежним виконанням позичальником договору про іпотечний кредит та утворення заборгованості, вимагав дострокового повернення усієї частини позики, що залишалася, сплати належних процентів, комісій та штрафних санкцій, нараховані на день повернення кредиту в тридцятиденний строк з дня отримання вимоги (а.с. 10). Тобто, оскільки Банк відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України та п. 5.2.4 договору про іпотечний кредит, вперше пред`явив, - 05.12.2014 року позичальнику [PERSON] вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за договором про іпотечний кредит і вказав у вимозі, що ця заборгованість має бути погашена протягом тридцяти днів з моменту одержання вимоги, кредитор змінив строк виконання основного зобов`язання. За умови пред`явлення Банком до боржника та поручителя вимог про дострокове виконання зобов`язання повернути кредит змінюється в односторонньому порядку строк виконання основного зобов`язання, і порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить вимоги до поручителя протягом шести місяців від зміненої дати виконання основного зобов`язання (Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду, викладений у справі № 2-1169/11 від 22.08.2018 року). Беручи до уваги, що уперше позивач направив вимогу позичальнику [PERSON] ще 05.12.2014 року із вказівками на те, що строк повернення кредиту вважається таким, що настав, а кредитну заборгованість потрібно погасити протягом 30 днів з дня отримання вимоги, позивач мав право звернутися до поручителя [PERSON] з даним позовом у межах шести місяців, починаючи з наступного дня після закінчення тридцятиденного строку, а звернувся лише 22.03.2017 року. З урахуванням наведеного, суд вважає, що у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» до поручителя [PERSON] слід відмовити, у зв`язку із припиненням на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України, поруки. Разом з тим, суд залишає поза увагою доводи відповідача [PERSON] , про припинення договору поруки на підставі ч. 1 ст. 559 ЦК України, внаслідок збільшення обсягу відповідальності через неправомірне підвищення Банком відсоткової ставки протягом дії договору про іпотечний кредит, зокрема і шляхом укладення між Банком та позичальником [PERSON] додаткової угоди № 1/1-1 від 01.10.2010 року, через невідповідність цих доводів положенням п. 1, п. 1.5 договору поруки. Стосовно ж посилань відповідача [PERSON] про безпідставне спрямування Банком внесених нею коштів на погашення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 65\~000 грн., на погашення пені, то зазначені дії Банку не суперечать положенням п. 2.6 договору про іпотечний кредит в частині черговості погашення заборгованості за кредитом. Водночас виходячи з висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20.04.2016 року у справі № 6-2662цс15, якщо поручитель поза межами строку помилково виконає уже фактично неіснуючий обов`язок, він може за своїм вибором вимагати повернення виконаного як безпідставно набутого кредитором. Під час судового розгляду справи за клопотанням відповідача [PERSON] було проведено судову економічну експертизу. Згідно до висновку експерта № 277 від 31.01.2018 року, виходячи з умов наданого на дослідження договору № ZPBRGI0000004859 від 07.03.2008 року та встановленого п. 1.1 договору розміру відсоткової ставки 15 % річних, враховуючи дані, наявні у матеріалах справи, щодо видачі та погашення кредиту, встановлено, що 23.12.2016 року на транзитному рахунку (передбаченому п. 4.2 та 5.1.2 Договору) виникає сума достатня для остаточного погашення заборгованості за кредитом [PERSON] , в тому числі нараховані згідно п. 2.5 Договору, відсотки за період з 08.12.2016 р. по 22.12.2016 р., а також переплата в розмірі 22\~705, 14 грн. Із урахуванням п.п. 4.4 та п. 4.5 Договору, а саму у випадку без письмового попередження кредитора про дострокове повне погашення кредиту, на дату наступного платежу (враховуючи п. 8.5 Договору), - 10.01.2017 року переплата по зобов`язанням із урахуванням сплати відсотків по 09.01.2017 р. складе 22\~254, 27 грн. У зв`язку із відсутністю у наданих на дослідження матеріалах даних (документально підтверджених): щодо розміру встановлених нових відсоткових ставок, дати з якої розпочато їх застосування, розмірів встановлених (узгоджених) Банком нових ануїтетних платежів із урахуванням залишку заборгованості на дату встановлення нових відсоткових ставок, провести повне та об`єктивне дослідження розрахунку наданому ПАТ КБ «ПриватБанк», у якому застосовані крім встановленої у п.п. 1 Договору відсоткової ставки 15 %, інші: 25,08 %, 30 %, 28 %, не надається можливим (а.с. 227-240 т. 1). Оцінюючи вказаний доказ відповідно до вимог ст. ст. 76-80 ЦПК України на предмет його належності, допустимості, достовірності та достатності, суд виходить з того, що висновок експерта про наявність переплати за кредитом про іпотечний кредит зроблено, як зазначає і сам експерт без врахування підвищення відсоткової ставки, правомірність якої встановлена, зокрема рішенням Розівського районного суду Запорізької області від 03.06.2015 року, а тому суд не може прийняти вказаний висновок, як належний доказ у справі. Згідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належить витрати пов`язані із проведенням експертизи (п. 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України). Виходячи з положень п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі відмови в позові судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача. Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем [PERSON] було понесені судові витрати у зв`язку із проведенням судової економічної експертизи № 277 від 31.01.2018 року в розмірі 9\~500, 00 грн., що підтверджується відповідним платіжним дорученням від 20.11.2017 року за № P24A324515930A52052, та які відповідно до клопотання відповідач і просив стягнути з позивача (а.с. 45-46, 47 т. 2). За таких обставин, оскільки у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» до відповідача [PERSON] , було відмовлено, суд вважає необхідним стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на користь [PERSON] понесені судові витрати за проведення судової економічної експертизи № 277 від 31.01.2018 року в розмірі 9\~500, 00 грн. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи те, що позов АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] задоволено повністю, суд діючи до положень ст. 141 ЦПК України, стягує з останнього на користь Банку понесені останнім судові витрати у виді судового збору в розмірі 1\~600 грн.

Outcome: partial