Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-22 00:00:00

24.04.2017 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування позову [PERSON] зазначив, що у шлюбі сторони перебувають з 28.01.2012 року, мають двох неповнолітніх дітей, але останнім часом без відповідних причин між ними виникли дуже напружені відносини, які призвели до повного непорозуміння, що свою чергу негативно впливає на їх спільних дітей. У судове засідання 23.11.2017 року не з'явився [PERSON], але від нього 12.09.2017 року надійшла заява, відповідно до якої позивач просив справу розглядати без його участі, у зв'язку із перебуванням за кордоном по роботі, та задовольнити позовні вимоги. У минулому судовому засіданні надавав суду пояснення, що працює моряком, після рейсу він потребує відпочинку, а дружина хоче уваги з його сторони та допомоги у вихованні двох спільних дітей сторін. Відповідачка [PERSON] у судове засідання 23.11.2017 року не з'явилась, хоча була повідомлена належним чином у встановленому порядку про дату, час та місце судового засідання. Заяви про розгляд справи без її участі не надавала. У минулому судовому засіданні відповідачка заперечувала проти розірвання шлюбу та зазначала, що любить свого чоловіка та бажає зберегти їх сімю. Ухвалою від 29.05.2017 року провадження у справі зупинено та сторонам надано строк для примирення. Згідно ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 21 Сімейного кодексу України (далі - СК України) шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Згідно зі статтею 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає статті 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою «чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання». Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 28 січня 2012 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Приморському районі Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 88. Свідоцтво про шлюб серії [NUMBER]. (а.с.2). Зі свідоцтва вбачається, що дошлюбне прізвище відповідачки «[PERSON]». Від шлюбу подружжя має двох дітей - [PERSON],[INFO], та [PERSON], [INFO], які проживають з відповідачкою. Однією сім'єю сторони не проживають, спільне домогосподарство не ведеться, фактичні шлюбні відносини припинені з 2015 року, про що зазначено у позові. Діти після розірвання шлюбу залишаються на вихованні у матері. На час розгляду справи майнові вимоги, будь-кого з сторін, суду не пред'явлені. Відповідно до вищезазначеного суд вважає, що майнового спору між сторонами немає, примирення між ними неможливе Суд вважає зазначити, що шлюб - це сімейний добровільний та рівноправний союз жінки та чоловіка, їх спільність, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану та спрямований на створення сім'ї. Добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії реєстрації шлюбу. Добровільність шлюбу, тобто наявність вільної згоди, - це його довічна риса. Саме добровільністю шлюбу зумовлена можливість його розірвання. Чинне законодавство України забороняє примушування до шлюбу. Примушування - значить добиватися певної поведінки від особи за допомогою фізичного або психічного насильства. Однією з причин припинення шлюбу є його розірвання. Згідно з ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Як вбачається з позову, пояснень та заяви позивача зазначеної вільної згоди між сторонами по справі не має. Ухвалою суду від 29.05.2017 року судом надавався подружжю строк на примирення, однак виходячи із заяви позивача від 12.09.2017 року про наполягання на розірванні шлюбу, а також неявки відповідачки у судове засідання, суд робить висновок що заходи, вжиті судом для примирення подружжя, не досягли мети збереження шлюбу, а тому вважає за необхідне розірвати їх шлюб. Відповідно до ч.1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З урахуванням викладеного, приймаючи до уваги згоду позивача на розірвання шлюбу, оцінивши шлюбні взаємовідносини сторін суд вважає, що між сторонами склалися відносини, при яких збереження сім'ї неможливо, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їх інтересам та інтересам їх дітей, як це передбачено ст. 112 Сімейного Кодексу України, тому шлюб між сторонами носить формальний характер і підлягає розірванню. На підставі викладеного та

Outcome: approved