Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-11 00:00:00

22.12.2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Вінницької міської ради про визнання права користування житлом (а.с. 3-4), який уточнив 05.10.2017 року (а.с. 124-126). Мотивував позов тим, що в 2006 році він влаштувався на роботу в АТП 10556, виконував різні тимчасові роботи. У звязку з цим директор підприємства [PERSON] дозволив постійно проживати в кімнаті № 32 гуртожитку по вул. С. Ценського, 14 в м. Вінниці. В кімнаті він був зареєстрований 26.05.2006 року оплачував всі комунальні послуги. В 2011 році адміністрація гуртожитку пояснила, що в його кімнаті необхідно робити ремонт, у звязку з чим його переселили в кімнату № 20, в якій [PERSON] проживав до грудня 2015 року. Згодом йому стало відомо, що кімната № 32, в якій він жив і якою користувався майже десять років, була продана і у неї тепер інші власники. Позивач почав зясовувати підставу відчуження його кімнати, однак, йому повідомили про відсутність у нього прав на дане житло. Він неодноразово звертався до Вінницької міської ради щодо взяття його на квартирний облік, однак його житлове питання не вирішене. Позивач вважає, що оскільки більше 5 років на законних підставах він проживав у гуртожитку, власного житла не має, відповідно до ст. 8 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» набув права на подальше проживання і користування кімнатою №32. Вважає, що його протиправно позбавили житла, тому він звернувся до суду з даним позовом і просив визнати за ним право користування кімнатою № 32 в гуртожитку за адресою: м. Вінниця, вул. С. - Ценського, 14. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав. Суду пояснив, що він працював на підприємстві АТП 10556 неофіційно, приблизно 1 рік, виконував різні роботи. 26.05.2006 року з дозволу директора АТП 10556 та профспілкового комітету він був зареєстрований та поселений у кімнату № 32 в гуртожитку за адресою: м. Вінниця, вул. С. Ценського, 14, що розташована на третьому поверсі, займав ліжко-місце. Ордеру на вселення або письмове розпорядження адміністрації і профкому не було. Після зміни директора підприємства роботи для нього не стало, однак він залишився проживати у гуртожитку, сплачував за комунальні послуги. В 2011 році під приводом проведення ремонту його переселили в кімнату № 20 на ліжко-місце, яку він займав із [PERSON], а в серпні 2015 року, під час того, як він поїхав на заробітки, виселили взагалі, речі зібрали і винесли в коридор. За його заявою порушене кримінальне провадження за ст. 162 КК України і до цього часу ведеться досудове розслідування. Просив суд врахували давність його проживання у гуртожитку понад 10 років, що він є інвалідом 3 групи, іншого житла не має, в даний час живе у знаоймих, тому просив захистити його житлові права, що гарантовані Конституцією та іншими законами України і виділити йому будь-яку вільну кімнату у цьому гуртожитку. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] пояснила, що позивач був поселений в гуртожиток з дозволу керівника і зареєстрований в кімнаті № 32, тому на підставі Закону «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», Конституції України просила суд захистити житлові права [PERSON] та визнати за ним право користування кімнатою № 32 в гуртожитку за адресою: м. Вінниця, вул. С. Ценського, 14. Представник Вінницької міської ради [PERSON] позов не визнала, суду пояснила, що дійсно гуртожиток по вул. С.Ценського, 14 в м. Вінниці був переданий у комунальну власність територіальної громади м. Вінниці на підставі рішення від 06.08.2015 року та акту приймання-передачі. Вважає, що позивач [PERSON] не навів правових підстав позову і він не має прав на користування кімнатою № 32, оскільки ордеру на вселення не було, він займав в кімнаті ліжко-місці за усним погодженням із директором та під умовою внесення плати за проживання, офіційно в трудових відносинах із АТП не перебував. Крім того, згідно інвентаризаційних даних по гуртожитку кімнати № 32 не існує, а кімната, яку фактично займав [PERSON], має інший номер і на сьогоднішній день в ній проживають інші люди. Просила відмовити в задоволенні позову. Свідок [PERSON] суду пояснила, що з 1983 по 2010 вона працювала завідуючою гуртожитком за адресою: м. Вінниця, вул. С. Ценського, 14. З позивачем знайома, як з мешканцем гуртожитку. Він жив на 3 поверсі в кімнаті № 32 і займав ліжко-місце. Потім повідомили, що гуртожиток передається в комунальну власність і треба звільнити 3-й поверх, тому [PERSON] переселили на ліжко-місце в кімнату № 20. Гуртожиток був призначений для проживання працівників АТП, але оскільки були вільні місця за погодженням із директором вони заселяли інших людей, в тому числі і [PERSON], які згодні були оплачувати житлово-комунальні послуги. Ордерів таким мешканцям не видавали. На підставі заяви [PERSON] він також був зареєстрований в гуртожитку. Після скорочення вона в гуртожитку не була, тому не знає, хто живе в кімнаті № 32. Щодо зміни нумерації кімнат їй також нічого не відомо, але на дверях кімнати на третьому поверсі, де жив [PERSON] був номер 32. Свідок [PERSON] суду пояснив, що з [PERSON] жив у одному гуртожитку по вул. С.Ценського в м. Вінниці. Спочатку позивач жив у кімнаті № 32 на третьому поверсі, а потім вони разом жили у кімнаті № 20. Платили кожен за ліжко-місце. В 2015 року всіх, хто не мав ордерів, виселили із гуртожитку. Їх з позивачем виселили також, а хто мав ордери на кімнати, залишили проживати в гуртожитку. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що [PERSON] вселився в гуртожиток № 14 по вул. С. Ценського за резолюцією директора. Він тривалий час проживав в гуртожитку в кімнаті № 32 на 3 поверсі, але в певний період [PERSON] був на заробітках. В цей час його речі винесли з кімнати, а іншої не дали. Свідок повідомив, що він проживає в кімнаті № 34 з 80-х років, зробив у ній ремонт, але ще не приватизував. З кімнати № 32 люди зробили квартиру, в неї зараз інший номер. Вислухавши пояснення учасників справи, свідків, дослідивши матеріали справи, матеріали інвентаризаційної справи по об`єкту, що розташований по вул. С.-Ценського, 14 в м. Вінниці, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає. Судом встановлено, що [PERSON], який народився 28.05.1961 року в селі Сербинівці Жмеринського району Вінницької області, 26.05.2006 року був зареєстрований у кімнаті № 32 в гуртожитку за адресою: м. Вінниця, вул. С. Ценського, 14, що підтверджується відміткою у його паспорті серії АА 675677, виданого 30.05.2006 року Староміським РВ УМВС України у Вінницькій області (а.с. 5), а також відповіддю з УДМС України у Вінницькій області (а.с. 80). Даний гуртожиток перебував на балансі ТОВ «Вінницьке АТП 10556» і рішенням виконкому Вінницької міської ради від 06.08.2015 року № 1666 був затверджений акт приймання-передачі у комунальну власність територіальної громади м. Вінниці гуртожитку по вул. С.-Ценського, 14, загальною площею 986,6 кв.м., кількість кімнат 32 (а.с. 68-72). На запит суду КП «ВМБТІ» надало відповідь, що при технічній інвентаризації 26.07.1994 року будівлі адмінкорпусу з прибудовами зафіксовано, що приміщення на ІІІ поверсі з №147до №166 проінвентаризовані як житлові кімнати (а.с. 44, 50-51). Копії схематичних планів розташування кімнат в гуртожитку на ІІІ поверсі станом на 23.06.1994 р. і на 15.02.2017 р. залучені до матеріалів справи (а.с. 141, 142). В судовому засіданні було встановлено, що з часу реєстрації [PERSON] проживав в гуртожитку в кімнаті на 3 поверсі, номер кімнати був вказаний на дверях - № 32. При огляді інвентаризаційної справи і схематичних планів поверху гуртожитку позивач [PERSON] підтвердив, що проживав в кімнаті, яка за інвентаризаційним номером значиться № 152. Інвентаризаційна справа також оглядалась в присутності спеціаліста КП «ВМБТІ» [PERSON], який роз`яснив, що така нумерація кімнат ще встановлена при інвентаризації гуртожитку в 1994 році і з того часу не змінювалась. Кімната в гуртожитку, на яку вказує [PERSON] має номер 152, її площа 20,2 кв.м., розташована на ІІІ поверсі, але стверджувати, що це та сама кімната, в якій проживав і був зареєстрований [PERSON] він не може, оскільки зміна нумерації з 32 на 152 по матеріалам інвентаризаційної справи не прослідковується. Згідно відповіді КП «ВМБТІ» станом на 29.12.2012 року реєстрація права власності на кімнату № 152 (ІІІ поверх) майнового комплексу в м.Вінниці, вул. С.-Ценського, 14 не проводилась (а.с. 154). Відомостей про реєстрацію права на кімнату (квартиру) № 152, а також на кімнату № 32 немає в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с. 29, 30, 162-165). Також в судовому засіданні було встановлено, що ордер на вселення [PERSON] в гуртожиток не видавався, спільного рішення адміністрації підприємства, установи, організації та відповідного профспілкового комітету на надання [PERSON] житлової площі в гуртожитку не було, кімнати № 32 в гуртожитку по матеріалам інвентаризаційної справи немає. Суд також враховує відповіді з ТОВ «Вінницьке автотранспортне підприємство 10556», надані на запит суду, про те, що товариство не має інформації, чи проживав [PERSON] в гуртожитку, на якій підставі він був зареєстрований в гуртожитку, чи перебував він в трудових відносинах із підприємством (а.с. 62), а плата від [PERSON] за користування ліжко-місцем в гуртожитку приймалась від [PERSON] на його вимогу і на підставі відмітки в паспорті про його реєстрацію (а.с. 68). Згідно ст. 128 ЖК УРСР порядок надання жилої площі в гуртожитках визначається законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства УРСР. Жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу. На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу (ст. 129 ЖК УРСР). Також порядок надання жилої площі в гуртожитках, вселення на надану жилу площу, користування цією жилою площею та виселення з гуртожитків встановлюється Примірним положенням про гуртожитки, затвердженим постановою\~Ради Міністрів УРСР від 03.06.1986 № 208, яке було чинним на момент вселення і реєстрації місця проживання позивача у гуртожитку. Відповідно до п. 14 розділу ІІІ даного Положення вселення до гуртожитків провадиться в установленому порядку завідуючим (директором) гуртожитком або працівником, який його заступає, на підставі виданого адміністрацією підприємства, установи, організації ордера. Отже, ордер на жилу площу в гуртожитку може бути видано лише на вільну жилу площу за спільним рішенням адміністрації відповідного профспілкового комітету підприємства, установи, організації і такий ордер є єдиною підставою для вселення в жиле приміщення. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначав, що більше ніж 10 років він проживав в гуртожитку, сплачував плату за користування кімнатою № 32, в якій був зареєстрований, тому на підставі Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» набув права користування цією кімнатою. Проте, норми Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», на які посилається позивач, не підлягають застосуванню до даних правовідносин в силу ч. 2 ст. 1 Закону, оскільки [PERSON] мешкав у гуртожитку без правових підстав, визначених законом. Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 11 цього Закону користування (використання) жилим приміщенням у гуртожитку на правових підставах, визначених цим Законом - це право користування (використання) жилим приміщенням у гуртожитку, на який поширюється дія цього Закону, що виникає на підставі: а) договору найму жилого приміщення, укладеного на підставі спеціального ордера, виданого згідно із\~статтею 129\~Житлового кодексу Української РСР; б) договору оренди житла, укладеного згідно із\~статтями 810,\~811-813\~Цивільного кодексу України, - у випадках, визначених цим Законом. Такі документи як підстави для вселення [PERSON] відсутні. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст. 78, 79 ЦПК України обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Оскільки ордер [PERSON] на вселення не видавався, договір найму укладений не був, в трудових відносинах із ТОВ «Вінницьке автотранспортне підприємство - 10556» він не перебував, користувався за плату ліжко-місцем, суд вважає, що він не набув у встановленому законом порядку право користування кімнатою № 32, і його житлові права не порушені, тому не підлягають захисту. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати слід залишити за позивачем.

Outcome: dismissed