Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-03 00:00:00

22 липня 2014 року позивачка звернулась до суду з вказаним позовом посилаючись на те, що вона є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] Відповідачі зареєстровані у цьому будинку, але не проживають в ньому з 2007 року, оскільки мають інше житло за адресою: [ADDRESS] Позивачка просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS] а також зобов'язати Овідіопольський РС ГУДМС України в Одеській області зняти відповідачів з реєстрації за зазначеною адресою. У судовому засіданні позивачка та її представники позов підтримали, посилаючись на обставини зазначені у позовній заяві. Відповідачі про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, у судове засідання не з'явились, про причини неявки суд не повідомили. Овідіопольський РС ГУДМС України в Одеській області звернувся до суду з заявою про розгляд справи у відсутності їх представника. За наявністю умов, передбачених частиною першою ст.224 ЦПК України, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Вислухавши пояснення позивачки, її представників та покази свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено в ст.13 ч. 3 Конституції України, власність зобов'язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім'ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України). У судовому засіданні встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності від 15 грудня 2005 року, виданого на підставі рішення виконкому Доброолександрівської сільської ради №65 від 31 жовтня 2005 року, позивачка є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] Згідно з довідками Доброолександрівської сільської ради від 24 лютого 2014 року №128 та 03 вересня 2014 року №595 станом на день їх видачі відповідачі зареєстровані за адресою: [ADDRESS] але не проживають. Згідно з показами свідків [PERSON] та [PERSON] відповідачі по справі, [PERSON] та [PERSON], які є сином та невісткою позивачки [PERSON], у будинку позивачки за адресою: [ADDRESS] не проживають вже декілька років та їх речі у будинку не зберігаються. Між позивачкою та її сином [PERSON] в останній час склалися конфліктні стосунки, але ще раніше відповідачі за власним рішенням припинили проживання у будинку позивачки та стали постійно проживати у житловому будинку батьків відповідачки [PERSON] за адресою: [ADDRESS] З врахуванням вищенаведених обставин, оцінивши їх у сукупності суд вважає, що відповідачі дійсно понад один рік без поважних причин не проживають у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] та , таким чином, вони втратили право користування житловим приміщенням у цьому будинку. Щодо вимог про зобов'язання Овідіопольського РС ГУДМС України в Одеській області зняти відповідача з реєстрації суд враховує, що відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється, крім іншого, на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням. Згідно з ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.16 ЦК України звертаючись до суду позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Способом захисту прав є відповідні заходи, які дають об'єктивні підстави позивачеві відновити становище, яке існувало до порушення і отримати тим самих втрачені блага майнового або немайнового характеру. Суд вважає, що обраний позивачем додатковий спосіб захисту щодо зобов'язання третьої особи Овідіопольського РС ГУДМС України в Одеській області вчинити певні дії не відповідає змісту та характеру його порушених прав та законних інтересів, а також закріпленим в чинному законодавстві правовим положенням, тому суд не має правових підстав для задоволення позову в цій частині. При цьому суд вважає, що порушені права та законні інтереси позивача поновлені судом у повному обсязі в результаті визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а дії щодо зняття відповідачів з реєстрації мають бути вчинені відповідним державним органом в силу норми закону, що міститься у ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Outcome: partial