Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-18 00:00:00

23.01.2014 р. [PERSON] звернувся до суду з позовом до управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці, Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області про стягнення моральної і матеріальної шкоди, спричиненої рішенням, діями чи бездіяльністю органу Державної влади. В позові зазначає, що 13.02.2013 р. звернувся до управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці з заявою про призначення йому пенсії за віком, на що 13.03.2013 р. отримав відмову в призначенні пенсії. Дану відмову оскаржив до Пенсійного фонду України, на що листом від 01.04.2013 р. також отримав відмову. Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 20.05.2013р., куди він звернувся за захистом своїх прав про незаконну відмову у призначенні йому пенсії за віком, йому також було відмовлено. Дану постанову суду він оскаржив в Вінницький Апеляційний Адміністративний суд, який своєю постановою від 15.08.2013 р. скасував постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 20.05.2013 р. і зобов'язав управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці призначити йому пенсію за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». 03.09.2013 р. йому була призначена пенсія за віком і при цьому було відмовлено у виплаті належної йому пенсії за період з 13.02.2013 р. по 03.09.2013 р. і лише після винесення Вінницьким Апеляційним Адміністративним судом постанови, пенсія за вказаний період була призначена до виплати. Незаконними діями посадових осіб управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці вираженими у відмові призначити йому пенсію за віком порушено його конституційне право на отримання пенсії відповідно до статті 46 Конституції України, а також нанесена йому матеріальна і моральна шкода, оскільки він на час вирішення спору залишився без засобів до існування, що потягло за собою моральні страждання, порушення звичного ритму життя, а також загострення наявних у нього хронічних хвороб. Моральну шкоду він оцінює в розмірі 20000 грн., які просить стягнути з Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області, шляхом списання у безспірному порядку. 11.03.2014 р. [PERSON] звернувся до суду з заявою про збільшення позовних вимог на суму 24133 грн. упущеної вигоди, яку обґрунтовує тим, що в період невиплати йому пенсії з 13.02.2013 р. по 03.09.2013 р. міг виготовити фарбу для трафаретної печаті на суму 39000 грн. Оскільки за цей час він не отримував пенсії, тому не зміг виконати вказану роботу на зазначену суму і тому ця сума являється упущеною ним вигодою. З врахуванням суми середньої оплати праці в Україні в розмірі 3619 грн. в місяць за даними Держкомстату загальна сума упущеної вигоди за період з 13.02.2013 р. по 03.09.2013 р. складає 24133 грн., які просить стягнути з Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області. 14.05.2014 р. [PERSON] звернувся до суду з заявою про збільшення позовних вимог і просить стягнути суму упущеної вигоди в розмірі 37523 грн. та разом з заявленою вимогою про стягнення 20000 грн. моральної шкоди загальна сума його вимог складає 57523 грн., які він просить стягнути з Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області. В судовому засіданні [PERSON] підтримав позов, обгрунтовуючи його викладеними в ньому обставинами. Представник управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову як безпідставному, про що надала суду письмові заперечення. Представник Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області в судовому засіданні також просив відмовити в задоволенні позову, зазначаючи, що управління є неналежним відповідачем по даній справі, а також посилаючись на безпідставність заявлених вимог, про що також надав письмові заперечення. 12.03.2014 р. про вступ у розгляд вказаної цивільної справи, з метою захисту інтересів держави вступила прокуратура м. Вінниці (в порядку ст.45 ЦПК України), про що надала суду відповідну заяву. В судовому засіданні прокурор прокуратури м. Вінниці просила відмовити у задоволенні позову [PERSON] як безпідставному. Заслухавши пояснення сторін і їх представників, прокурора, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на наступне. По справі встановлено, що 17 квітня 2013 р. [PERSON] після відмови в призначенні йому пенсії за віком звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області із адміністративним позовом до управління пенсійного фонду України в м. Вінниці про визнання дій відповідача протиправними щодо відмови в призначенні пенсії за віком і зобов'язання вчинити дії. Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 20.05.2013р. у задоволенні позовних вимог [PERSON] було відмовлено в повному обсязі. Дану постанову [PERSON] оскаржив в апеляційному порядку. Постановою Вінницького Апеляційного Адміністративного суду від 15.08.2013р. апеляційну скаргу [PERSON] задоволено повністю. Постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 20.05.2013 р. про визнання дій протиправними щодо відмови в призначенні пенсії скасовано і ухвалено нову постанову, якою позовні вимоги [PERSON] задоволено, визнано протиправною відмову управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці від 01.04.2013 р. щодо призначення пенсії [PERSON] за віком і зобов'язано управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці призначити пенсію за віком [PERSON] відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 31.10.2013 р. роз'яснено постанову Вінницького Апеляційного Адміністративного суду від 15.08.2013 р. у даній справі і вказано, що пенсію за віком [PERSON] слід призначити відповідно до вимог ч.1 ст.45 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Це роз'яснення дало підстави призначити [PERSON] пенсію починаючи з 13.02.2013 р. [PERSON] в позові і в усних поясненнях в судовому засіданні стверджував, що внаслідок відмови управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці в призначенні йому пенсії за віком він зазнав моральної шкоди, так як ця відмова потягла для нього моральні страждання, почуття безпорадності, розчарування тощо. Вказану моральну шкоду він оцінює в розмірі 20000 грн., які просить стягнути в безспірному порядку з Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області. Дана вимога позивача задоволенню не підлягає, з врахуванням наступного. Стаття 56 Конституції України проголошує право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Статтею 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовуються особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до статті 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Обов'язковими підставами відшкодування моральної шкоди є наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього у її заподіянні. А у випадку відшкодування моральної шкоди на підставі статті 1173 ЦК України, незаконність рішення дії чи бездіяльності завдавача шкоди повинна бути доведена. Відповідно до постанови пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають наявність такої шкоди, протиправні діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. В матеріалах даної цивільної справи відсутні докази, які б підтверджували спричинення моральної шкоди та наявності причинного зв'язку між моральними стражданнями позивача та діями (бездіяльністю) управління пенсійного фонду України в м. Вінниці. Посилання позивача, як на доказ моральних страждань, які вона зазнала від дій відповідача на медичні довідки від 16.10.2013 р. №48, та від 09.02.2009 р. №25 судом не можуть бути визнані належними та допустимими доказами по даній справі, оскільки вони не доводять спричинення моральної шкоди позивачу і з них жодним чином не просліджується причинно-наслідковий зв'язок між діями (бездіяльністю) відповідача та захворюваннями на які страждає позивач. Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу. По справі позивачем не надано належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст.58, 59, 60 ЦПК України на підтвердження того, що діями відповідача йому спричинена моральна шкода, не доведена наявність такої шкоди та причинного зв'язку між шкодою і протиправною поведінкою заподіювача шкоди та вини останнього в її заподіянні. Твердження позивача щодо заподіяння моральної шкоди неконкретизовані, не надано розрахунку суми заподіяної шкоди і доказів її наявності у визначеному розмірі. Зазначене унеможливлює задоволення позову в цій частині. Вирішуючи позов в частині стягнення на користь позивача матеріальної шкоди у вигляді упущеної вигоди, яку позивач оцінив в розмірі 37523 грн. за період з 13.02.2013 р. по 24.12.2013 р. суд приходить до висновку про відсутність підстав для його задоволення з врахуванням наступного. Відповідно до ч.1,2 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитки у результаті порушення її цивільного права має право на їх відшкодування. Збитками є : 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусила зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода). Неодержані доходи - це збитки, які понесла особа внаслідок неналежного виконання відносно неї зобов'язань. Збитки у виді неодержаних доходів можуть виступати лише у формі трудових доходів, яких громадянин позбавився в результаті неправомірних дій. Підставою покладання на орган державної влади обов'язку відшкодувати упущену вигоду є підтвердження неправомірних дій (протиправність дій), нанесена шкода, причинний зв'язок між нанесеною шкодою і порушенням зобов'язання (рішенням чи бездіяльністю). Позивач [PERSON] в основу своєї вимоги про стягнення матеріальної шкоди у вигляді упущеної вигоди поклав те, що з вини управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці йому в період з 13.02.2013 р. по 24.12.2013 р. не призначали і не виплачували пенсію за віком. Дане твердження суд оцінює критично, оскільки підставою для невиплати позивачу пенсії саме за цей період стала неконкретність постанови Вінницького Апеляційного Адміністративного суду від 15.08.2015 р. в частині визначення дати призначення [PERSON] пенсії за віком, що стало підставою звернення управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці до Вінницького Апеляційного Адміністративного суду з заявою про роз'яснення рішення суду в цій частині. Ухвалою Вінницького Апеляційного Адміністративного суду від 31.10.2013 р. надані роз'яснення, що пенсію [PERSON] за віком слід призначити відповідно до вимог ч.1 ст.45 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», тобто з 13.02.2013 р., коли [PERSON] звернувся з заявою до управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці про призначення пенсії за віком. Після одержання даного роз'яснення борг по пенсії за період з 13.02.2013 р. по 03.09.2013 р. 24.12.2013р. в сумі 5934,46 грн., а також пенсія в сумі 949 грн. за грудень 2013 р. [PERSON] була перерахована на особистий рахунок останнього в Приватбанку (а. с. 98). Будь-яких протиправних дій з боку управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці, які б стали підставою для стягнення на користь позивача матеріальної шкоди у вигляді упущеної вигоди суд не вбачає. Суд приймає до уваги, що відповідно до вимог ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. В порушення наведеної норми [PERSON] не надав суду належних та допустимих доказі в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України на підтвердження того, що діями (бездіяльністю) відповідача йому нанесена матеріальна шкода. Розрахунок матеріальної шкоди у вигляді упущеної вигоди, який позивач наводить в своїх заявах про збільшення позовних вимог не являється належним та допустимим доказом, оскільки цей розрахунок є довільним, документально не підтвердженим. За подібних обставин суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача про стягнення моральної і матеріальної шкоди. Враховуючи наведене,

Outcome: dismissed