Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-20 00:00:00

22.09.214 р. [PERSON] пред'явила до суду позов до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, в якому просить визнати за нею право на спільну сумісну з відповідачем власність - будинок [ADDRESS], виділивши їй 2/3 частки будинку, стягнути на її користь з [PERSON] 33346,67 грн. грошової компенсації та понесені судові витрати, обґрунтовуючи вимоги тим, що в період з 13.12.2003 р. по 29.03.2013 р. перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина [PERSON], [INFO]. З грудня 2003 р. проживали сумісно в будинку [ADDRESS], який відповідач отримав у приватну власність за договором дарування від 08.09.2000 р.. У вересні 2012 р. за спільні кошти в 50020 грн. придбали будинок [ADDRESS], в якому і проживали. Після розірвання шлюбу вона з сином продовжувала проживати в цьому будинку, а 08.05.2013 р. [PERSON] продав будинок по [ADDRESS]. Залишаючись зареєстрованою в спірному будинку вона з дитиною залишили його в липні 2013 р.. Постійно працювала і отримувала доходи, які вносила в сімейний бюджет, витрачала кошти на ремонт будинку. Вважає, що спірний будинок куплений відповідачем в інтересах сім'ї. Представник позивача [PERSON] 03.10.2014 р. і 18.11.2014 р. позовні вимоги уточнював та у судовому засіданні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені у позові, вимагаючи в кінцевій редакції вимог визнати за [PERSON] право на спільну сумісну власність у розмірі 1/2 частки спірного будинку, стягнувши на її користь грошову компенсацію у сумі 25010 грн. і понесені судові витрати. Відповідач [PERSON] і його представник [PERSON] позов не визнали. В запереченнях проти позову відповідач пояснив, що з 13.12.2003 р. перебував у шлюбі з [PERSON], а у жовтні 2012 р. припинили шлюбні стосунки. 18.03.2013 р. шлюб було розірвано. За договором дарування йому на праві власності належав будинок по [ADDRESS], який продав у червні 2012 р. за 48000 грн., а договір купівлі-продажу нотаріально посвідчено 08.05.2013 р. через відсутність кадастрового номеру на земельну ділянку, на якій розташований будинок. Вважає, що спірний будинок придбано ним за кошти, одержані від продажу належного йому будинку по [ADDRESS], який не є спільним майном подружжя і розподілу не підлягає. Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справ, у тому числі і цивільної справи № 190/1757/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, яку ухвалою П'ятихатського районного суду від 14.01.2014 р. за заявою позивача залишено без розгляду, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони з 13 грудня 2003 р. перебували у зареєстрованому шлюбі, актовий запис № 6, а рішенням П'ятихатського районного суду від 18 березня 2013 р. у справі № 190/224/13-ц шлюб розірвано. З описової і мотивувальної частини цього рішення слідує, що шлюбні стосунки між подружжям припинені у жовтні 2012 р. і не поновлювалися, проживають окремо, спір про поділ майна відсутній (а.с. 13). На підставі договору купівлі-продажу від 26.09.2012 р., посвідченого державним нотаріусом П'ятихатської держнотконтори (реєстр № 1-1006), житловий будинок по [ADDRESS] на праві власності належить [PERSON], що підтверджується Витягом про державну реєстрацію прав (а.с. 14), (а.с. 60-62 справи № 190/1757/13-ц). Згідно Звіту про незалежну оцінку від 15.04.2013 р. ринкова вартість житлового будинку [ADDRESS] становить 50020 грн. (а.с. 15-37). Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Статтею 61 цього Кодексу визначено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної умісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Аналогічним чином вказані правовідносини врегульовані частинами 3, 4 статті 368 ЦК України, згідно якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Вирішуючи спір суд враховує рекомендації, викладені у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», де зазначається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Пунктом 24 цієї Постанови визначено, що не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Виходячи з наведених норм права суд вважає, що підстави для поділу майна між сторонами відсутні, оскільки на підставі договору дарування, нотаріально посвідченого 08.09.2000 р. (зареєстровано в реєстрі за № 3026), [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняв в дар жилий будинок [ADDRESS] (а.с. 62). Згідно розписок від 11.06.2012 р. і 26.06.2012 р. [PERSON] одержав від [PERSON] за продажу цього будинку 48000 грн. (а.с. 60-61). Через відсутність кадастрового номера земельної ділянки, на якій розташований будинок, [PERSON] 13.02.2013 р. подав на реєстрацію земельної ділянки по [ADDRESS] технічну документацію на встановлення меж до управління Держземагенства у П'ятихатському районі, де отримав витяг з ДЗК 27.02.2013 р. про визначення кадастрового номеру земельної ділянки № 1224510100:17:008:0047, про що йдеться в довідці від 17.11.2014 р. № 01-19/2644. Договір купівлі-продажу будинку [ADDRESS] між [PERSON] і [PERSON] укладено 08.05.2013 р., посвідчений нотаріально і зареєстровано в реєстрі № 389. Продаж будинку вчинено за ціною 40000 грн.. Зазначену суму [PERSON] особисто отримав до підписання цього договору (а.с. 59). Крім того, судом встановлено, що 26.09.2012 р. [PERSON] прийняв житловий будинок [ADDRESS], сплатив за нього 52000 грн., що посвідчено договором купівлі-продажу, який зареєстровано в реєстрі № 1-1006. При цьому суд звертає увагу на те, зо з Витягу про державну реєстрацію прав № 35879895 вбачається, що власником вказаного будинку зареєстровано [PERSON], а в Реєстрі прав власності на нерухоме майно договір зареєстровано 17 жовтня 2012 р. (а.с. 60-62 справи № 190/1757/13-ц). Таким чином, судом встановлено, що спірний будинок придбаний [PERSON] 26.09.2012 р., тобто фактично за час шлюбу, та державна реєстрація права власності на нього вчинена в П'ятихатському бюро технічної інвентаризації 17.10.2012 р., коли сторони як подружжя спільно не проживали. Будинок набутий [PERSON] за кошти, які належали йому особисто та які він одержав за продаж будинку, належного йому на праві власності на підставі договору дарування, що підтверджує і не спростовує позивач. Письмових доказів на підтвердження того, що [PERSON] накопичувала в будь-який спосіб грошові кошти, у тому числі на банківських рахунках, чи отримувала кредитні кошти, чи мала заощадження, тощо, не надала, тому встановлюючи обсяг спільно нажитого майна суд дійшов висновку, що наявного на час припинення шлюбних стосунків саме такого майна подружжя не мало, спільне господарство не вели і однією сім'єю не проживали з жовтня 2012 р.. У суді позивачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що за час шлюбу цінність спірного будинку істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових її затрат чи їх обох, адже житлову площу не розширяли, добудов чи новобудов на території садиби не проводили. На підставі ст.ст. 60-63 СК України, ст. 368 ЦК України, пунктів 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»,

Outcome: dismissed