Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-28 00:00:00

21 травня 2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, мотивуючи вимоги тим, що відповідач в повній мірі не приймає участі в матеріальному утриманні дочки, чим порушує її законні права і інтереси на достатній рівень життя. У судовому засіданні [PERSON] підтримала позовні вимоги, в обґрунтування яких послалася на факти і обставини, викладені в заяві, та зазначила, що з 16 березня 2011 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] Від спільного проживання вони мають дочку - [PERSON], яка народилася [INFO]. Сімейні відносини з відповідачем фактично припинені з дня народження дитини. З цього часу вони спільно не мешкають, неповнолітня дочка проживає разом з нею і перебуває на її утриманні, виховується нею. Вона не має реальної можливості самостійно забезпечити потреби дочки. Батько дитини фізично здоровий, офіційно не працевлаштований, проте працює постійно, його матеріальний стан задовільний. Посилаючись на наведені обставини, позивачка вважає, що відповідач отримує достатні доходи, тому просить суд стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дочки у розмірі однієї четвертої його заробітку (доходу) щомісяця. Відповідач [PERSON], який про час і місце судового розгляду повідомлений належним чином, повторно в судове засідання не з'явився, не повідомивши про причини неявки, від нього не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, тому суд за згодою позивача вважає можливим вирішити справу за правилами частини 1 статті 224 ЦПК України за відсутності відповідача, на підставі наявних у ній даних і доказів, з ухваленням заочного рішення. Вислухавши пояснення позивачки, дослідивши надані докази, суд у межах заявлених позовних вимог ( стаття 11 ЦПК України ) установив наступне. Наявними в матеріалах справи доказами підтверджено, що громадяни України [PERSON] і [PERSON] зареєстрували шлюб 16 березня 2011 року в Міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Макіївського міського управління юстиції у Донецької області, про що зроблено актовий запис № 173. У період спільного проживання [INFO] у сторін народилася дочка - [PERSON], батьками якої вони записані в актовому записі про народження № 1067 від 13 листопада 2013 року міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Макіївського міського управління юстиції у Донецькій області. На теперішній час позивачка і відповідач сімейні відносини між собою не підтримують. Дитина проживає разом з матір'ю та знаходиться на її вихованні і утриманні. Договір про сплату аліментів на дитину між сторонами не укладався. Домовленості між батьками щодо способу утримання дитини та порядку сплати аліментів на теперішній час не досягнуто. Відповідно до положень частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дітей від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 р. № 789-X11 та набула чинності для України 27 вересня 1991 року) держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Дитина, з огляду на його фізичну й розумову незрілість вимагає спеціального захисту й турботи, включаючи належний правовий захист, як до, так і після народження. Обов'язок батьків по утримуванню дітей до досягнення ними повноліття закріплено в частині 2 статті 51 Конституції України і статті 180 Сімейного кодексу України. У випадку ухилення батьків від виконання цього обов'язку, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються в частині від доходу його матері, батька й (або) у твердій грошовій сумі (ст. 181 СК України). За змістом частини 1 статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Правова природа аліментів у розумінні норм глави 15 СК України є такою, що з одного боку вони є правом, а з іншого - обов'язком, і надаються тим з батьків, хто проживає окремо від дитини, на її утримання тому з батьків, з ким проживає дитина. За правилами статті 182 СК України та пункту 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідач [PERSON] працює, стан його здоров'я задовільний, непрацездатні особи на його утриманні не перебувають. Наведені обставини визнані сторонами, тому у відповідності до положень статті 61 ЦПК України не підлягають доказуванню. Передбачених законом підстав для звільнення [PERSON] від обов'язку утримання неповнолітньої дитини судом не виявлено. З огляду на наведене, суд вважає, що визначений позивачкою розмір аліментів не перевищує засад розумності та виваженості, відповідає забезпеченню необхідних і розумних життєвих потреб дитини. Проаналізувавши встановлені по справі фактичні обставини, оцінивши наведені позивачкою в порядку статті 60 ЦПК України докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про визначення [PERSON] аліментів на утримання неповнолітньої дитини у розмірі однієї четвертої частини його заробітку (доходу). Відповідно до положень частини 1 статті 79 Сімейного кодексу України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. Рішення суду в частині стягнення аліментів на утримання дитини за один місяць, згідно вимогам статті 367 ЦПК України, підлягає негайному виконанню. Позивача, на користь якого ухвалене судове рішення, у встановленому законом порядку звільнено від оплати судових витрат при зверненні до суду, тому відповідно до положень частини 3 статті 88 ЦПК України при постановленні рішення вони підлягають стягненню з відповідача в дохід держави. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved