Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-17 00:00:00

22 червня 2018 року [PERSON] (далі - позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про розірвання шлюбу. В обґрунтування позову зазначила, що 09 грудня 2015 року між нею та відповідачем був укладений шлюб, який зареєстрований міським відділом реєстрації актів цивільного стану міста Лювен (Бельгія), шлюб 0436. Після реєстрації шлюбу позивач продовжувала проживати в Україні і переїхала до відповідача у травні 2017 року, де сторони проживали разом до 09 грудня 2017 року у місті Реті. Від шлюбу сторони спільних дітей не мають. Спільне життя у позивача з відповідачем не склалося, станом на кінець 2017 року сімейні відносини між сторонами припинилися, вони стали проживати окремо, у зв'язку з тим, що відповідач не бажає мати сім'ю, не поважає традиційні сімейні цінності, що призводить до неминучих конфліктів, сварок непорозумінь. Внаслідок цього позивач залишила місце проживання у Бельгії та повернулась в Україну, де зараз і мешкає. Будь-які спроби позивача в свій час примиритися з відповідачем, налагодити сімейне життя, не дали бажаних результатів. Подальше збереження сім'ї позивач вважає неможливим та таким, що суперечить її інтересам. Спір між подружжям з приводу майна, набутого сторонами за час перебування у шлюбі, яке належить їм на праві спільної сумісної власності, на момент звернення з цим позовом - відсутній. Позивач [PERSON] просить розірвати шлюб, укладений між нею та громадянином Бельгії [PERSON], який зареєстрований 09.12.2015 року міським відділом реєстрації актів цивільного стану місця Лювен (Бельгія), шлюб 0436. У судове засідання позивач [PERSON] не з'явилася, надала заяву, в якій просила розглянути справу у її відсутність, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Представник позивача [PERSON] у судове засідання не з'явився, надав заяву, в якій просив розглянути справу у його відсутність та задовольнити позовні вимоги. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, надав заяву, в якій просив розглянути цивільний позов [PERSON] про розлучення за його відсутності. З розлученням згоден. Також повідомив, що у них немає спільних дітей, майна чи боргів. Позов визнав у повному обсязі та просив його задовольнити (а.с.17). Також [PERSON] надав письмову згоду на розгляд справи стосовно розірвання шлюбу між ним та [PERSON] в судах України за законодавством України за місцем проживання [PERSON] (а.с.12). Відповідно до ч.3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно приписів ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. 09 грудня 2015 року укладено шлюб між громадянкою України [PERSON], [INFO] та громадянином Бельгії [PERSON], [INFO], який зареєстрований міським відділом реєстрації акітв цивільного стану міста Лювен (Бельгія), що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с.6-9). Від шлюбу сторони дітей не мають. На даний час шлюбні стосунки між сторонами припинені. Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України «Про міжнародне приватне право» - особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є. Відповідно до ч. 1 ст. 58 Закону України «Про міжнародне приватне право» - шлюб між громадянами України, шлюб між громадянином України та іноземцем, шлюб між громадянином України та особою без громадянства, що укладений за межами України відповідно до права іноземної держави, є дійсним в Україні за умови додержання щодо громадянина України вимог Сімейного кодексу України щодо підстав недійсності шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 60 Закону України «Про міжнародне приватне право» - правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв'язок іншим чином. Подружжя, яке не має спільного особистого закону, може обрати право, що буде застосовуватися до правових наслідків шлюбу, якщо подружжя не має спільного місця проживання або якщо особистий закон жодного з них не збігається з правом держави їхнього спільного місця проживання. Відповідно до ч. 1 ст. 63 Закону України «Про міжнародне приватне право» - припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу. Так позивач [PERSON] є громадянкою України, має зареєстроване у встановленому порядку місце проживання на території України, реєстрація шлюбу між сторонами проведена на території Бельгії. Враховуючи, що відповідач [PERSON] надав згоду на розгляд справи стосовно розірвання шлюбу між ним та [PERSON] в судах України за законодавством України, за місцем проживання [PERSON], в даному випадку суд застосовує чинне законодавство України та вимоги Сімейного кодексу України (далі - СК України). Відповідно до ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений до суду одним з подружжя. Відповідно до ч.1 ст.24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно ч.3, 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до роз'яснень викладених у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Так, судом встановлено, що з кінця 2017 року та на даний час сторони мешкають окремо, фактично не підтримують шлюбно-сімейних стосунків, не ведуть спільного господарства. В ході розгляду справи судом не встановлено обставин, які свідчать про те, що надання строку для примирення сторонам дійсно допоможе збереженню сім`ї, оскільки їх шлюб носить формальний характер. Відповідно до ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Згідно до положень ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Таким чином, зважаючи, що між сторонами не склалися нормальні сімейні відносини з різних причин, шлюбних стосунків вони не підтримують, спільного господарства не ведуть, суд вважає, що подальше збереження сім'ї є неможливим, а шлюб підлягає розірванню.

Outcome: approved