Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-27 00:00:00

23 квітня 2018 року [PERSON] , звернулася до суду із позовом до Бишівської сільської ради Радехівського району Львівської області про встановлення факту постійного проживання спадкодавця із спадкоємцем. В позовній заяві зазначає, що згідно свідоцтва про смерть, серії [NUMBER] виданого 24.10.2009 року Бишівською сільською радою Радехівського району Львівської області, [INFO] померла [PERSON] - мати. Родинні відносини, із спадкодавцем, підтверджуються свідоцтвом про народження та одруження. За життя спадкодавцем було здійснено розпорядження своїм майном на користь позивача, склавши заповіт, згідно якого все майно заповів їй. В день її смерті відкрилася спадщина, яка складається з земельної ділянки загальною площею 2,1312 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та розташована на території Бишівської сільської ради Радехівського району Львівської області. На час відкриття спадщини позивач постійно проживала зі спадкодавцем, за адресою [ADDRESS] . Прийнявши спадщину за заповітом після смерті [PERSON] , внаслідок проживання на момент її смерті разом із нею, та маючи намір оформити свої права на спадкове майно, позивач звернулася до приватного нотаріуса Радехівського районного нотаріального округу із заявою про прийняття спадщини. Однак нотаріусом їй було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, та рекомендовано звернутися з позовом в суд, оскільки на момент смерті хоча і фактично проживала, проте не була зареєстрована разом із спадкодавцем в одному житловому будинку на час відкриття спадщини, а від так пропустила строк для прийняття спадщини. Просить встановити факт, що [PERSON] , [INFO] проживала спільно із [PERSON] , у [ADDRESS] , до дня її смерті, тобто до [INFO] . Позивач в судове засідання не з`явилася, подала суду заяву, в якій просить розгляд справи проводити у її відсутності, позовні вимоги підтримує, не заперечує щодо ухвалення судом заочного рішення (а.с.39). Представник відповідача Радехівської міської ради Львівської області, скерував суду заяву, в якій позовні вимоги визнав, клопотав про розгляд справи за його відсутності (а.с.38). Співвідповідачі [PERSON] та [PERSON] подали суду заяви про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримують та просять їх задовольнити (а.с.36-37). За правилами ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Дослідивши подані учасниками справи документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних міркувань. Відповідно до вимог ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст.ст.13,19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. На підставі ст.ст.12,81,82 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд встановив, що [INFO] померла мати позивача - [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть, серії [NUMBER] від 24.10.2009 р., видане Бишівською сільською радою Радехівського району Львівської області, відповідний актовий запис за №28 (а.с.4). Згідно копії свідоцтва про народження, серії [NUMBER] , виданим відділом ЗАГС 13.03.1968 р. [PERSON] , [INFO] , в графі батьки значаться [PERSON] та [PERSON] (а.с.5). З копії свідоцтва про шлюб, серії [NUMBER] , вбачається, що [PERSON] зареєстрував шлюб із [PERSON] та після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище « [PERSON] » (а.с.5). За життя спадкодавцем було здійснено розпорядження своїм майном на користь [PERSON] , склавши заповіт, який було посвідчено 06.03.2008 року, секретарем Бишівської сільської ради Радехівського району Львівської області та зареєстровано в реєстрі за №78 (а.с.7). Згідно Державного акту на право приватної власності на землю, серії ІV-ЛВ №078776 , виданого 02.09.1998 року головою Радехівської райдержадміністрації на підставі розпорядження голови Радехівської райдержадміністрації від 19.08.1998 року №476, та зареєстрованого в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №86, вбачається, що земельна ділянка, площею 2,1312 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Бишівської сільської ради Радехівського району Львівської області, належала [PERSON] (а.с.7). Відповідно до будинкової книги, виданої Червоноградським міжміським державним комунальним підприємством БТІ, від 27.11.2006 р., [PERSON] була зареєстрована в [ADDRESS] , від 27.07.1979 р. (а.с.8-11). З довідки виданої виконкомом Бишівської сільської ради №980 від 12.10.2017 р. вбачається, що [PERSON] , [INFO] , на день смерті матері [PERSON] , [INFO] проживала в [ADDRESS] без реєстрації (а.с.13). Вказані вище обставини, учасниками процесу не оспорюються та не заперечуються, а тому у відповідності до вимог ст.ст.12,229 ЦПК України дані докази визнаються судом належними, допустимими та достовірними. Відповідно до ч. 1. ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). У відповідності до ч. 1 ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ч. 1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом). Відповідно до положень ст.1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. У відповідності до статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Прийнята спадщина визнається власністю спадкоємця з часу відкриття спадщини. Оскільки у даному випадку питання про право на спадщину не може бути вирішено в нотаріальному порядку шляхом видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку з тим, що позивач пропустив визначений законом строк для прийняття спадщини за заповітом, тому це питання повинно бути вирішено у судовому порядку шляхом встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Приймаючи до уваги вищенаведене, позиції з цього приводу, викладені у Постанові Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», Постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» та у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, суд приходить до висновку, що позовні вимоги сторони щодо встановлення факту спільного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини є законними та обґрунтованими і, відповідно такими, що підлягають до задоволення. У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України із відповідача в користь позивача слід стягнути понесені ним судові витрати.

Outcome: approved