Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-28 00:00:00

23.11.2018 [PERSON] , який діє в інтересах позивача [PERSON] , звернувся до суду з вищезазначеним позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в якому просив суд визнати за ним право користування на кімнату [NUMBER] » в будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; усунути перешкоди у користування вказаним житлом шляхом виселення відповідачів без надання їм іншого жилого приміщення та видачі йому ключів від замка вхідних дверей; стягнути на його користь судові витрати. Позов обґрунтовує тим, що відповідачі, скориставшись тимчасовою відсутністю позивача, вселилися у його кімнату № [NUMBER] «б» за адресою [ADDRESS] , площею 19 кв.м. Тож, з огляду на те, що відповідачі не мають законних прав на вказану кімнату, позивач просить суд визнати за ним право користування на кімнату № [NUMBER] «б» за адресою [ADDRESS] та усунути перешкоди у користуванні житлом позивачу, шляхом виселення відповідачів разом із речами без надання їм іншого жилого приміщення. 14.12.2018 відповідачкою [PERSON] подано відзив, в якому вона просить відмовити в позові, зокрема з огляду на те, що існують сумніви у правосуб`єктності позивача, так як у нього відсутні правовстановлюючі документи на майно. 07.11.2019 представником відповідачів адвокатом Новицьким В.М. подано до суду письмовий виступ, в якому такий вказує, що позивач не повідомив суд про те, що рішення Ужгородського міськрайонного суду від 26.02.2013 у справі №712/4632/12 за позовом [PERSON] до [PERSON] та виконавчого комітету Ужгородської міської ради про виселення, визнання відмови у погодженні спільного користування допоміжними приміщеннями протиправною та зобов`язання вчинити дії, яким такі позовні вимоги залишено без задоволення, набрало законної сили. Отже за п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України наявні підстави для закриття провадження у розглядуваній справі, а також просить застосувати відповідно до ст. 267 ЦК України строк позовної давності. Окрім цього зазначає, що право на звернення до суду позовом належить власнику гуртожитку - Ужгородській міській раді, а не [PERSON] . В судове засідання позивач та його представник не з`явилися, в матеріалах справи наявна заява представника позивача [PERSON] адвоката Шкорки І.М. про розгляд справи за їх відсутності, позов підтримують у повному обсязі. В судове засідання відповідачка [PERSON] не з`явилася, подала заяву про розгляд справи за її відсутність, просила в задоволенні позову відмовити. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників процесу фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного висновку. Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 20.12.2011 у справі №2п/3685/11 встановлено, що ВАТ «Ужгородський завод Електродвигун» передав Ужгородській міській раді всю документацію на гуртожиток по [ADDRESS] , зокрема й список на укладення договорів найму з мешканцями гуртожитку, з якого видно, що [PERSON] проживає в блок-кімнаті 911 (а), [PERSON] - у блок-кімнаті 911 (б). Зазначено, що із заяви від 22.01.2009 вбачається, що відповідач [PERSON] як квартиронаймач кімнати № [NUMBER] «б» (№106) просить укласти з ним договір житлового найму на займану кімнату № [NUMBER] (№ [NUMBER] ). Окрім цього у вказаному рішенні зазначено, що за рішенням XLVI сесії Ужгородської міської ради IV скликання від 28.10.2005 міська рада надала згоду на прийняття у комунальну власність гуртожитку [ADDRESS] . Вказане рішення від 20.12.2011 у справі №2п/3685/11 було предметом перегляду апеляційної (ухвала апеляційного суду Закарпатської області від 09.02.2012) та касаційної (ухвала ВСС України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.05.2012) інстанції. Отже є таким, що набрало законної сили. При цьому суд зазначає, що у вказаних судових рішеннях відсутнє підтвердження, що з [PERSON] укладався договір житлового найму на кімнату [ADDRESS] , або йому видавався спеціальний ордер на вселення, а констатовано факт проживання (зайняття) ним такого житлового приміщення й те, що він є «квартиронаймачем». Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 26.02.2013 у справі №712/4632/12 встановлено, що рішенням Ужгородської міської ради від 28.10.2005 № 695 дано згоду на прийняття у комунальну власність міста гуртожитку №1 ВАТ «Ужгородський завод «Електродвигун». Рішенням виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 10.03.2006 № 80 затверджено акт прийому-передачі вказаного гуртожитку та його передано на баланс та обслуговування КП «ЖРЕР №5». Вказане рішення від 26.02.2013 у справі №712/4632/12 було предметом перегляду апеляційної інстанції та згідно з інформацією з АСДС «Д-3» вказане рішення суду від 26.02.2013 у справі №712/4632/12 набрало законної сили. Із копії паспорта [PERSON] [NUMBER] (а.с. 33-34) видно, що вона зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 22.12.2001 по теперішній час. Згідно з копії паспорта [NUMBER] (а.с. 10) та форми Б (а.с. 11) [PERSON] з 12.11.1996 зареєстрований за адресою [ADDRESS] , а з 20.04.2006 зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Допитана в судовому засіданні від 29.01.2020 в якості свідка відповідачка [PERSON] пояснила, що вона, як працівник та дружина працівника ВАТ «Ужгородський завод «Електродвигун», отримала в 1992 році у користування своєї родини квартиру в гуртожитку за [ADDRESS] (згодом нумерація змінена на [ADDRESS] . Вказана квартира складається із двох жилих кімнат, кухні та санвузла. Вона із сім`єю із початку отримала в користування всю квартиру (блок), де безперервно проживає з 1992 року по теперішній час. ЇЇ місце реєстрації збігається з фактичним, за вказаною адресою у двох кімнатах проживає разом з дітьми. Зазначила, що позивач [PERSON] ніколи не проживав разом з родиною [PERSON] в приміщенні блоку за №911, жодну з кімнат не займав, ніхто його права не порушував, яким чином позивач [PERSON] отримав у 2006 році реєстрацію місця проживання за адресою: [ADDRESS] їй невідомо. З постанови про відмову в порушенні кримінальної справи від 13.12.2007 видно, що було опитано [PERSON] , яка пояснила, що [PERSON] був поселений в кімнату гуртожитку тимчасово строком на один рік в березні 2006 року, прописався в травні 2006 року. Зазначила, що більшість часу [PERSON] в кімнаті не проживав, а тому для покращення своїх та дітей житлових умов пошкодила двері в кімнату. В судовому засіданні від 09.11.2020 представник позивача [PERSON] адвокат Шкорка І.М. зазначив, що позивач не є власником, однак він є користувачем спірного житлового приміщення. Згідно зі ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб та не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Статтею 68 Конституції України передбачено, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність людей. Згідно зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Щодо вимоги позивача про визнання за [PERSON] права користування кімнатою [ADDRESS] , суд вважає за необхідне зазначити наступне. Користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, що передбачено ст. 61 ЖК України. Предметом договору найму жилого приміщення у будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок, що передбачено ст. 63 ЖК України. Згідно зі ст. 127 ЖК України гуртожитки використовуються для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання. Згідно з ч. 2 ст. 128 ЖК України жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації та відповідного профспілкового комітету. Статтею 129 ЖК України передбачено, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення. Також порядок надання жилої площі в гуртожитках, вселення на надану жилу площу, користування цією жилою площею та виселення з гуртожитків встановлюється Примірним положенням про гуртожитки, затвердженим постановою Ради Міністрів УРСР від 03.06.1986 № 208, яке було чинним на момент вселення і реєстрації місця проживання позивача у гуртожитку. Відповідно до п. 14 розділу ІІІ даного Положення вселення до гуртожитків провадиться в установленому порядку завідуючим (директором) гуртожитком або працівником, який його заступає, на підставі виданого адміністрацією підприємства, установи, організації ордера. Отже, ордер на жилу площу в гуртожитку може бути видано лише на вільну жилу площу за спільним рішенням адміністрації відповідного профспілкового комітету підприємства, установи, організації і такий ордер є єдиною підставою для вселення в жиле приміщення. В матеріалах справи відсутнє підтвердження того, що позивачу [PERSON] видавався спеціальний ордер як підстава для вселення у кімнату № [NUMBER] «б» за адресою [ADDRESS] . Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» користування (використання) жилим приміщенням у гуртожитку на правових підставах, визначених цим Законом - це право користування (використання) жилим приміщенням у гуртожитку, на який поширюється дія цього Закону, що виникає на підставі: а) договору найму жилого приміщення, укладеного на підставі спеціального ордера, виданого згідно із статтею 129 Житлового кодексу Української РСР; б) договору оренди житла, укладеного згідно із статтями 810, 811-813 Цивільного кодексу України, - у випадках, визначених цим Законом. Документи, регламентовані вищевказаним положенням Закону, які б підтверджували право користування [PERSON] кімнатою [ADDRESS] , зокрема на момент звернення з розглядуваним позовом до суду, в матеріалах справи відсутні. Відсутність відповідного правовстановлюючого документу на користування спірною житловою площею, унеможливлює розгляд судом заявленої позивачем вимоги щодо визнання за ним права користування житлом. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ст.ст. 78, 79 ЦПК України обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. За змістом ст. 6 ЖК Української РСР жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного або тимчасового проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків. Відповідно до положень ч. 1 ст. 127 ЖК Української РСР для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Вказане свідчить про те, що проживання в гуртожитку носить тимчасовий характер, а тому станом на 20.04.2006 (дату реєстрації в спірному приміщенні) позивач [PERSON] дійсно міг мати право користування кімнатою в гуртожитку, однак наявність такого права зараз (дату ухвалення рішення судом) не може бути підтверджена, ані штампом в паспорті з відміткою місця реєстрації за адресою [ADDRESS] , ані формою Б, в якому такий фігурує як наймач, ані рішеннями судів у справі №2п/3685/1. Саме з огляду на тимчасовий характер розглядуваних відносин положення до ч. 2 ст. 82 ЦПК України, за яким обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, не підлягають то застосуванню, оскільки вищевказані рішеннями судів у справі №2п/3685/1 прийняті в 2011-2012 роках. Окрім цього ст. 48 ЦПК України визначає, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами. Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Визнати відповідача неналежним суд може тільки в тому випадку, коли можливо вказати на особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Вказане є висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року в справі № 523/9076/16-ц, які враховуються судом в розглядуваному випадку відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України. Суд визнає [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] неналежними відповідачами щодо позовної вимоги про визнання за [PERSON] права користування кімнатою [ADDRESS] , оскільки такі не є власниками спірного житлового приміщення. Власником гуртожитку за адресою [ADDRESS] в цілому, а отже і належним відповідачем за розглядуваною позовною вимогою, є Ужгородська міська рада, яка прийняла такий у комунальну власність. Щодо вимоги позивача про усунення перешкод у користуванні його житлом та виселення відповідачів, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ч. 3 ст.116 ЖК України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України у справі за № 6-2010цс16. Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном (стаття 391 ЦК України). Згідно з положень статті 329 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, в тому числі, право оперативного управління, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу, якими встановлені загальні засади захисту права власності. За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення його порушеного права власності від будь-яких осіб, будь-яким передбаченим законом способом. Визначальним для захисту такого права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушення права та з яких підстав. Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 16.11.2016 року по справі № 688/63/15-ц. Як роз`яснено в п. 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 № 5, застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із того, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Відтак, вказане в сукупності з положеннями ст.ст. 317, 319 ЦК України дає підстави для висновку, що таке порушення права пов`язується із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право користування та розпорядження належним йому майном повністю або частково, що є безпосереднім наслідком конкретних дій третіх осіб. При цьому, достатньо, щоб такі дії хоч і не позбавляли власника володіння майном, але об`єктивно порушували його права і були протиправними. Окрім цього, з аналізу вищевказаного, визначальним критерієм для застосування статті 391 ЦК України є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду. Враховуючи те, що в матеріалах справи відсутнє належне підтвердження того, що кімната [ADDRESS] площею 19 кв.м. належить [PERSON] як користувачу такого, то суд позбавлений можливості розглянути заявлену ним вимогу про усунення перешкод у користуванні житлом та виселення відповідачів, оскільки такий не є володільцем спірного приміщення, а отже його право апріорі не може бути порушеним. За наведених обставин право на звернення з вимогою про усунення перешкод у користуванні житлом та/або виселення належить власнику гуртожитку - Ужгородській міській раді На підтвердження вказаної позиції, суд вважає за доцільне застосувати правові висновки, висловлені в постанові ВП ВС від 04.07.2018 у справі №653/1096/16-ц, за якими: Одна з особливостей найму житла полягає, зокрема, у тому, що наймач має право тимчасового володіння (detentio) ним. Право володіння (possessio) житлом залишається в його власника, який не втрачає це право навіть тоді, коли інша особа використовує таке майно. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст. 387 ЦК України). Окрім цього, у вказаній постанові наголошено, що особливість права користування службовим житлом на підставі ордера полягає, зокрема, у тому, що володільцем такого житла залишається його власник. Особа, яка користується службовим житлом, знає, що після припинення її правовідносин із роботодавцем вона зобов`язана звільнити надане ним житлове приміщення. Відповідно до ч. 1 ст. 10, ч. 1 ст. 11, ст. 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, враховуючи межі пред`явлених позовних вимог, аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, оцінивши зібрані у справі докази, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги до задоволення не підлягають. Згідно з вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача. Щодо застосування строків давності, заявлених представником відповідачів у письмову виступі від 07.11.2019, то такі не підлягають застосуванню з огляду на наступне. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення. Щодо закриття провадження у справі відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, то суд не може застосувати вказане положення Закону, тому що предмет позову у розглядуваній справі та справі №712/4632/12 є відмінними, коло відповідачів різниться. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку із відмовою у задоволенні позову, відсутні підстави для стягнення на користь позивача із відповідачів судового збору. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed