Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-16 00:00:00

24.04.2019 [PERSON] звернулась до Шевченківського районного суду м. Львова з позовом до ПАТ «Львівгаз», з участю третьої особи ТОВ «Львівгаз збут» про визнання рішення незаконним та зобов`язання вчинити дії, в якому просить зобов`язати ПАТ «Львівгаз» здійснити перерахунок [PERSON] фактичного об`єму спожитого газу та послуг газопостачання згідно зі нормами споживання природного газу, визначеними постановою Кабінету Міністрів України від 30 січня 2019року №63 «Про норми споживання природного газу населення у разі відсутності газових лічильників» з липня 2017року по січень 2019року у розрахунку із 3,29 куб.м. за людину за календарний місяць, судові витрати покласти на відповідача. В подальшому не змінюючи предмету та підстав позову, неодноразово доповнювала позовні вимоги (а.с.33-34, а.с.48-49) та просила суд ухвалити рішення, яким зобов`язати ПАТ «Львівгаз» здійснити перерахунок [PERSON] фактичного об`єму спожитого газу та послуг газопостачання згідно зі нормами споживання природного газу, визначеними постановою Кабінету Міністрів України від 30 січня 2019року №63 «Про норми споживання природного газу населення у разі відсутності газових лічильників» з липня 2017року по січень 2019року у розрахунку із 3,29 куб.м. за людину за календарний місяць; судові витрати покласти на відповідача; зобов`язати ПАТ «Львівгаз» відшкодувати їй моральну шкоду і шкоду здоров`ю за період майже 2роки у розмірі 20000,00гривень; відшкодувати витрати на ксерокопії; зобов`язати ПАТ «Львівгаз» обнулити неправомірні борги на 01.01.2019року 841,68гривень, на 01.05.2019року 119,73гривень; повернути переплату на 01.01.2018року в сумі 36,00гривень. В обґрунтування своїх позовних вимог покликається на те, що вона разом із своєю родиною: сином - [PERSON] , проживають у квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS] . Вона є побутовим споживачем природного газу, який використовує газ лише для приготування їжі та який постачається до квартири не обладнаної індивідуальним приладом обліку. Враховуючи приписи постанови Кабінету Міністрів України від 23 березня 2016року №203 «Про норми споживання природного газу населення у разі відсутності газових лічильників» та постанови Кабінету міністрів України №63 від 30 січня 2019року, позивач мав сплачувати за отримані газ та послуги газопостачання за календарний місяць у розрахунку із 3,3куб.м. за людину, а з 09 серпня 2018року - 3,29куб.м. в даному випадку із розрахунку на двох людей, що проживають у вище вказаній квартирі - 6,6куб.м., а з серпня 2018року - 6,58куб.м. Проте, починаючи із липня 2017року вона отримує розрахунки за газ та послуги з газопостачання, що ґрунтуються на показниках загальнобудинкового лічильника газу, а саме - за січень 2018року - 12,58куб.м., що складає 6,718куб.м. на людину; за лютий 2017року - 15,3куб.м., що складає 7,65куб.м. на людину. Вважає таке нарахування незаконним, тому змушена звернутись до суду з позовом. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Львова Свірідової В.В. від 13.05.2019 відкрито провадження у справі та призначено справу до підготовчого судового розгляду (а.с.43). Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 05.07.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду (а.с.89). Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, покликаючись на мотиви викладені в позовній заяві та доповненнях до позовної заяви (а.с.33-34, а.с.48-49) та просить позов задовольнити. В судовому засіданні представники відповідача ПАТ «Львівгаз» Турчиняк Я.І. позовні вимоги не визнав та заперечив проти їх задоволення, покликаючись на мотиви викладені в відзиві на позовну заяву, які долучені до матеріалів справи (а.с.65-68), однак в судове засідання призначене на 05.12.2019 не з`явився. Представник третьої особи ТОВ «Львівгаз збут» в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, що стверджується відмітками у журналі реєстрації вихідної кореспонденції, наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення, заяв та клопотання на адресу суду не надходило. Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, з`ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч. ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. (ч.1-4 ст. 77 ЦПК України). Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] проживає та є власником квартири [ADDRESS] . Будинок [ADDRESS] належить міській раді та перебуває на балансі ЛКП «Старий Сихів». Позивач являється побутовим споживачем природного газу, який використовує лише для приготування їжі. Квартира [ADDRESS] не обладнана індивідуальним приладом обліку газу. Починаючи з липня 2017року нарахування оплати за спожитий газ по квартирі [ADDRESS] , ґрунтуються на показниках загальнобудинкового лічильника газу та на підставі Тимчасового положення про порядок проведення розрахунків за надання населенню послуг з газопостачання в умовах використання лічильників природного газу (будинкових), затвердженого постановою Кабінету Міністрів від 16.05.2002року №620, а саме - за січень 2018року - 12,58куб.м., що складає 6,718куб.м. на людину; за лютий 2017року - 15,3куб.м., що складає 7,65куб.м. на людину. Згідно ст. 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», державна політика у сфері житлово-комунальних послуг базується на таких принципах: забезпечення раціонального використання наявних ресурсів та сталого розвитку населених пунктів; регулювання цін/тарифів на житлово-комунальні послуги, перелік яких визначено цим Законом, з урахуванням досягнутого рівня соціально-економічного розвитку, природних особливостей відповідного регіону та технічних можливостей; забезпечення рівних можливостей доступу до отримання мінімальних норм житлово-комунальних послуг для споживачів незалежно від соціального, майнового стану, віку, місцеперебування та форми власності юридичних осіб тощо; забезпечення соціального захисту малозабезпечених громадян. Як передбачено ст. 3 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», предметом регулювання цього Закону є правовідносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг, суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, власники, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг. Згідно глави 1 розділу 1 Кодексу газорозподільних систем, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг 30.09.2015 № 2494 (далі Кодекс), оператор газорозподільної системи (далі - Оператор ГРМ) суб`єкт господарювання, що на підставі ліцензії здійснює діяльність з розподілу природного газу газорозподільною системою, яка знаходиться у його власності або користуванні відповідно до законодавства, та здійснює щодо неї функції оперативно-технологічного управління. Як встановлено у судовому засіданні позивач є споживачем природного газу, а відповідач ПАТ «Львівгаз» є Оператором ГРМ, виконавцем комунальної послуги, спрямованої на задоволення потреби фізичної особи у забезпеченні газопостачанням. Відповідно до ст. 14 ч.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», залежно від порядку затвердження цін/тарифів на житлово-комунальні послуги вони поділяються на три групи: перша група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують уповноважені центральні органи виконавчої влади, а у випадках, передбачених законом, - національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг. У судовому засіданні встановлено, що тарифи на газопостачання відносяться до першої групи. Згідно ст.19 ч.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги, відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Як передбачено ст. 20 ч.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Відповідно до п.1 ч.2 ст. 20 цього Закону, споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Згідно з п. 2 ч. 1 розділу VI Кодексу газорозподільних систем доступ споживачів, у тому числі побутових споживачів, до ГРМ для споживання природного газу надається за умови та на підставі укладеного між споживачем та Оператором ГРМ договору розподілу природного газу, що укладається за формою Типового договору розподілу природного газу, затвердженого постановою НКРЕКП від 30 вересня 2015 року № 2498. Відповідно до п. 1.3. Типового договору розподілу природного газу, затвердженого Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 № 2498, цей договір є договором приєднання, що укладається з урахуванням вимог статей 633, 634, 641 та 642 ЦК України на невизначений строк. Фактом приєднання споживача до умов цього договору (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти договір, зокрема надання підписаної споживачем заяви-приєднання за формою, наведеною у додатку 1 (для побутових споживачів) або у додатку 2 (для споживачів, що не є побутовими) до цього договору, яку в установленому порядку Оператор ГРМ направляє споживачу інформаційним листом за формою, наведеною у додатку 3 до цього договору, та/або сплата рахунка оператора ГРМ, та/або документально підтверджене споживання природного газу. Судом встановлено, що позивач приєднався до цього типового договору розподілу природного газу, так як щомісячно споживає природний газ та щомісячно сплачує рахунки за спожитий природний газ. Права та обов`язки споживачів чітко визначені Типовим договором постачання природного газу споживачам, а саме Розділом IV. «Ціна, порядок обліку та оплати природного газу», Розділом V. «Права та обов`язки споживача» та Розділом VІ. «Права і обов`язки постачальника». Зміст типового договору, викладений в постанові Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 № 2500, констатує, що права та обов`язки для всіх споживачів є ідентичними. Згідно п. 2.1. даного договору, ПАТ «Львівгаз» взяло на себе зобов`язання постачати природний газ споживачам, в необхідних об`ємах (обсягах), а [PERSON] взяла на себе зобов`язання своєчасно сплачувати вартість природного газу у розмірі, строки та порядку, що визначені цим договором. За змістом статті 1 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» споживачі природного газу - фізичні особи (населення), фізичні особи-підприємці та юридичні особи, які відповідно до договору користуються послугами з газопостачання та використовують природний газ для приготування їжі, опалення, підігріву води, а також як паливо або сировину. Відповідно до вимог цього Закону, із змінами згідно Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» , які набрали чинності 23.01.2018 р., визначений порядок встановлення лічильників газу споживачам. У разі не встановлення населенню лічильників газу з вини суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, припинення розподілу природного газу таким споживачам забороняється, а його облік до моменту встановлення лічильників газу здійснюється за нормами споживання, встановленими Кабінетом Міністрів України. Відповідачами порушено вимоги Кодексу газорозподільних систем, зокрема, пунктом 3 глави 4 «Порядок комерційного обліку газу по об`єктах побутових споживачів (населення)» розділу IX вказаного кодексу передбачено, якщо побутовий споживач за договором розподілу природного газу не забезпечений лічильником газу, фактичний об`єм спожитого (розподіленого/поставленого) природного газу по об`єкту побутового споживача за відповідний календарний місяць визначається за нормами споживання. Побутовий споживач - це споживач, який споживає газ у своєму помешканні і квартирі). Загальнобудинковий лічильник рахує газ, спожитий цілим будинком, тобто всіма побутовими споживачами а також юридичними особами та суб`єктами господарської діяльності, розташованими в будинку. Тому лічильник газу не забезпечує і не може забезпечити облік споживання кожного окремого побутового споживача. Вказаний нормативний акт НКРЕ, окрім того, що надає газорозподільним підприємствам право встановлювати загальнобудинкові лічильники, містить також пряму вказівку на застосування норм споживання до побутових споживачів, помешкання яких не обладнані лічильником. Оскільки квартира [ADDRESS] не обладнана індивідуальним приладом обліку газу, нарахування позивачу [PERSON] , як власнику квартири і споживачу газу обсягу та плати за спожитий газ, виходячи із показників загальнобудинкового лічильника з липня 2017року в розмірі за січень 2018року - 12,58куб.м., що складає 6,718куб.м. на людину; за лютий 2017року - 15,3куб.м., що складає 7,65куб.м. на людину, суд вважає неправомірним. А тому вимога позивача про здійснення перерахунку об`єму і плати за спожитий газ у квартирі [ADDRESS] , виходячи із діючих протягом періоду з липня 2017року норм споживання газу для громадян, які споживають газ, в квартирах, в яких не встановлені індивідуальні газові лічильники; суд вважає підставною, обґрунтованою та такою, що підлягає до задоволення. Згідно ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов`язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються порушеними, якщо: при наданні послуги, від якої споживач не може відмовитись, виконавець нав`язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами. Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно гуртуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким чином, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, суд на підставі ст. 10 ЦПК України згідно якої кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається та ст. 11 ЦПК України згідно якої цивільні справи розглядаються в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, суд вважає, що позовні вимоги в частині зобов`язання здійснити перерахунок об`єму та плати за спожитий газ підлягає задоволенню. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайновоі) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправнють діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана, вини останнього в її заподіянні, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Як визначено у ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Разом з тим, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п.п. 4, 5 Постанови Пленуму верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Виходячи з принципу виваженості, розумності та справедливості, з урахуванням обставин даної справи, а також глибину завданих позивачеві душевних страждань, суд дійшов висновку, що позов в частині стягнення моральної шкоди підлягає задоволенню частково та вважає достатньою компенсацією відшкодування моральної шкоди буде стягнення на користь позивача 1000,00 грн. Статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що слід задовольнити позовні вимоги в частині стягнення судових витрат за копіювання в розмірі 60,60грн. Також, суд враховує, що задоволення позову буде відповідати такому, передбаченому ст. 1 ЦПК України, завданню цивільного судочинства, як справедливе вирішення цивільних справ з метою захисту оспорюваних прав позивачів. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 768,40грн.

Outcome: partial