Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-19 00:00:00

22 травня 2019 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення та ст. 33 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано, для вирішення питання про відкриття провадження у справі судді, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. На судовий запит від 27 травня 2019 року, поданого на виконання частини шостої статті 187 ЦПК України, 30 травня 2019 року надано довідку про реєстрацію місця проживання відповідача. Ухвалою судді від 27 травня 2019 року позовну заяву залишено без руху, на виконання якої 10 червня 2019 року позивачем подано позовну заяву у новій редакції та копії додатків, на підтвердження позову. 18 червня 2019 року ухвалою судді відкрито провадження у справі та призначено до судового розгляду. Позивач просила суд визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням та зняти його з реєстраційного обліку, обґрунтовуючи, що відповідач був зареєстрований з липня 2017 року у квартирі для отримання посвідки на постійне місце проживання в України, але з дати реєстрації не проживає за адресою реєстрації, не користується квартирою, не сплачує комунальні послуги, не бере участі в утриманні квартири, чим право позивача як власника порушується. 20 серпня 2019 року позивач у судове засідання не з`явилася, подала через Відділ документального обігу, контролю та забезпечення розгляду звернень громадян заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала і просила задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час, дату, місце судового розгляду повідомлявся належним чином, у відповідності до вимог ст. 187 ЦПК України, проте із зазначеної адреси повернувся конверт з відміткою поштового зв`язку «за закінченням встановленого строку зберігання», тобто у суду відсутні відомості про його належне повідомлення. Відзив на позов та заяви з процесуальних питань від відповідача до суду надходили. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Позивачеві на праві власності належить двокімнатна квартира [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, виданого згідно з розпорядженням (наказом) № 2054 від 15 листопада 1995 року, договору дарування частки квартири від 24 вересня 2001 року, посвідченого та зареєстрованого за № 867 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Глушко Л. В. та договору дарування частини квартири від 30 липня 2004 року, посвідченого та зареєстрованого за № 1126 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Меліхової О. В. /а. с. 16, 17, 18/. Відповідно до витягу з Реєстру територіальної громади міста Києва № 3383056, станом на 30 травня 2019 року, за адресою: [ADDRESS] , відповідач значиться зареєстрованим /а. с. 10/. 17 травня 2019 року мешканці квартир № № 168, 197 та 212 будинку [ADDRESS] склали акт, підтверджуючи, що громадянин США [PERSON] не проживає у квартирі № 209 цього ж будинку з 12 липня 2017 року /а. с. 3/. Окрім того, згідно з умовами довіреності, наданої відповідачем позивачеві 13 грудня 2016 року, посвідченої та зареєстрованої за № 2127 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коберником А. М., останній надав право позивачеві бути його представником у питаннях постановки його на реєстраційний облік за будь-якою адресою та зняття з реєстраційного обліку. Довіреність видана терміном на сім років і дійсна до 13 грудня 2023 року /а. с. 5/. Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 319 Цивільного кодексу України закріплено право власника володіти, користуватися, розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, право на що є непорушним, як передбачено статтею 321 вказаного Кодексу, і ніхто не може бути протиправно обмежений у його здійсненні. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що встановлено частиною першою статті 316 Цивільного кодексу України. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном - частиною першою статті 317 ЦК України. Так, частиною першою статті 383 Цивільного кодексу України передбачено, що власник жилого будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім`ї та інших осіб. Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно зі статтею 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Частиною другою статті 5 ЦПК України, у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», надав роз`яснення, що відповідно до положень статей 391, 396 Цивільного кодексу України, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Відповідно до положень ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням). Як встановлено судом, відповідач не проживає у квартирі [ADDRESS] , проте у добровільному порядку не знявся з реєстрації місця проживання, як передбачено ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», квартирою не користується без поважних причин протягом тривалого часу, не бере участі в її утриманні, чим порушується право власності позивача. З огляду на те, що обставини, на які посилалася позивач, знайшли своє підтвердження під час судового розгляду, не спростовані відповідачем, вони підлягають задоволенню. Водночас суд відмовляє у задоволенні позову у частині зняття відповідача з реєстраційного обліку, оскільки судове рішення, постановлене про визнання особи такою, що втратила право користування, вже і є підставою для його виконання шляхом здійснення компетентним органом своїх функцій - зняття з реєстраційного обліку, що не потребує додаткової вказівки у судовому рішенні, оскільки передбачене спеціальним законом, а на відмову у знятті з реєстрації за наявності відповідного рішення суду позивач не посилалася. У відповідності до статті 141 ЦПК України, з відповідача підлягають стягненню судовий збір у розмірі 768, 40 грн. в дохід держави, оскільки позивач є особою з інвалідністю другої групи. На підставі вищенаведеного та

Outcome: partial