Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-07 00:00:00

23 грудня 2015 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON], Михайлівської державної нотаріальної контори, Марянівської сільської ради Михайлівського району Запорізької області, третя особа [PERSON], про визнання недійсним дублікату заповіту та визнання недійсними свідоцтв на право на спадщину. 9 лютого 2016 року від [PERSON] надійшла позовна заява до [PERSON], Михайлівської державної нотаріальної контори, Марянівської сільської ради Михайлівського району Запорізької області, третя особа [PERSON], про визнання недійсним заповіту та визнання недійсним свідоцтв на право на спадщину. Ухвалою суду від 17 лютого 2016 року позови [PERSON] і [PERSON] були обєднані в одне провадження. Позов [PERSON] мотивований тим, що 07 серпня 2007 року померла його бабуся [PERSON], після смерті якої залишилось спадкове майно у вигляді земельних ділянок та житлового будинку. Після смерті спадкодавця секретарем Марянівської сільської ради [PERSON] було видано дублікат заповіту від 27 липня 2007 року № 187, згідно якого [PERSON] заповіла земельну ділянку розміром 6,71 га [PERSON], а все інше майно, в тому числі земельний пай - позивачу. На підставі зазначеного заповіту сторони отримали свідоцтва про право на спадщину. Однак після повторного отримання дублікату заповіту [PERSON] від 27 липня 2007 року позивачем [PERSON] було встановлено, що згідно цього дублікату [PERSON] у разі своєї смерті все належне їй майно, де б воно не було і з чого не складалося і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповідала йому. Таким чином, дублікат заповіту, на підставі якого [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину не відповідає оригіналу. Вказана обставина підтверджується, зокрема, ухвалою Михайлівського районного суду від 23 листопада 2015 року, винесеної за результатами розгляду кримінального провадження відносно секретаря Марянівської сільської ради [PERSON] за ч.1 ст.364, ч.1 ст.366 КК України. Тому [PERSON] вказує на своє право на прийняття в якості спадщини земельної ділянки, на яку видано свідоцтво про право на спадщину [PERSON] В звязку з порушенням права на спадкове майно, а саме отримання земельної ділянки розміром 6,71га, яка належала спадкодавцю на праві приватної власності згідно Державного акту 1-ЗП №058896 від 14.08.2001 року, позивач звернувся до суду з вимогами про визнання недійсними дублікату заповіту та свідоцтв про право на спадщину, отриманих [PERSON] на підставі зазначеного дублікату. Позов [PERSON] мотивований тим, що після смерті її бабусі 07 серпня 2007 року [PERSON] залишилось спадкове майно у вигляді частини житлового будинку та земельних ділянок. Спадкоємців першої черги немає. Найближчими за черговістю спадкоємцями за законом померлої [PERSON] є її онуки - позивач [PERSON] та її двоюрідний брат [PERSON]. Однак, вони є спадкоємцями за законом не на все спадкове майно, оскільки [PERSON] є спадкоємицею за заповітом від 8 листопада 2006 року, на земельну ділянку площею 6,36га, яка належала [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-ЗП № 058896 від 14 серпня 2001 року. Під час подачі позивачем заяви про прийняття спадщини бабусі за заповітом до Михайлівської державної нотаріальної контори Михайлівського району Запорізької області стало відомо, що 27 липня 2007 року [PERSON] був складений ще один заповіт, про те що все належне їй майно вона заповіла [PERSON]. Вважаючи, що під час складання заповіту 27 липня 2007 року волевиявлення заповідача [PERSON] не було вільним і не відповідало її волі через неможливість останньою усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, в звязку з тяжкою хворобою, а також перебуванням під впливом сильнодіючих лікарських засобів, [PERSON] просила суд визнати заповіт від 27 липня 2007 року, а також свідоцтва про право на спадщину, видані [PERSON] на підставі вказаного заповіту - недійсними. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] підтримали заявлені вимоги, додатково пояснили суду, що через видачу секретарем Марянівської сільської ради завідомо неправдивих документів - дублікатів заповіту, позивач позбавлений права на належну йому частину спадщини. В звязку з доведеністю протиправності дій посадової особи під час видачі дублікату заповіту [PERSON], просили позов задовольнити в повному обсязі. Стосовно позовних вимог [PERSON], просили суд відмовити в задоволенні позову, оскільки єдиний доказ висновок судово-психіатричної експертизи № 387 від 22 липня 2016 року вважають недопустимим доказом. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] під час розгляду справи позов [PERSON] не визнали і просили відмовити в його задоволенні через необґрунтованість. Натомість підтримали позов [PERSON], просили врахувати, що висновком судово-психіатричної експертизи № 387 від 22 липня 2016 року було встановлено, що спадкоємиця [PERSON] на час складання заповіту 27 липня 2007 року не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Представник відповідача - Михайлівської державної нотаріальної контори, в судове засідання не зявився, про розгляд справи належним чином повідомлений, про причини неявки суду не повідомив, письмові пояснення, докази та заперечення на позовну заяву не надав. Представник відповідача Марянівської сільської ради Михайлівського району Запорізької області, в судове засідання не зявився, але надав суду заяву з клопотанням про розгляд справи при його відсутності, просить вирішити позови на розсуд суду. Третя особа [PERSON] в судове засідання не зявилася, але надала суду заяву з клопотанням про розгляд справи при її відсутності. В судовому засіданні 13 квітня 20і6 року [PERSON] пояснила, що при оформленні нею другого заповіту [PERSON] від 27 липня 2007 року нею була допущена помилка. Так, насправді [PERSON] заповівши частину майна на користь онуки [PERSON], усе інше майно хотіла залишити онукові [PERSON], не змінюючи попереднього заповіту, але вона помилково склала заповіт на все майно на користь [PERSON] В подальшому нею дійсно було видано дублікат заповіту, в якому вона помилково обєднала текст заповітів від 08 листопада 2006 року та від 27 липня 2007 року, вважаючи що вони доповнюють один одного. За вказаним фактом було порушено кримінальне провадження і ухвалою суду провадження було закрито через закінчення строків давності. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що [PERSON] є її дочкою, а [PERSON] племінником її чоловіка. [PERSON] була її свекрухою, вона проживала в [INFO]. В одній половині будинку проживала вона, а в іншій онуки [PERSON] та [PERSON]. Влітку 2007 році [PERSON] стало погано, з лікарні її забрали до себе, у неї була паралізована ліва сторона. [PERSON] оточуючих впізнавала, але потребувала постійного стороннього догляду, вона пробула у них три тижні, їй постійно робили уколи. Одного дня попросила запросити секретаря сільської ради для складення заповіту. Під час складання заповіту поряд нікого не було окрім [PERSON] Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що [PERSON] завжди піклувалась про дітей та онуків. У неї виявили онкологічне захворювання, від лікування [PERSON] відмовилась, коли стан погіршувався кололи знеболююче. Після реанімації продовжили лікування вдома. Вона навідувала [PERSON], і та її впізнавала. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснювала, що вона не була присутньою при складанні заповіту [PERSON] Приходила до бабусі вранці і ввечері, давали їй таблетки та кололи уколи, доглядала за нею, вона її впізнавала. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснювала, що з [PERSON] проживали по сусідству, постійно спілкувались. [PERSON] розповідала, що хоче залишити все своє майно онуку [PERSON]. Після лікарні була у сина [PERSON], однак дуже хотіла додому. [PERSON] не рухалась після лікарні. На запитання стосовно стану здоровя, їй відповідали, що вона всіх впізнає та все усвідомлює. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що [PERSON] його рідний брат, а [PERSON] двоюрідна сестра. Його бабуся [PERSON] після лікарні перебувала у свого сина [PERSON], хоча дуже хотіла додому. Його цивільна дружина [PERSON] допомагала доглядати бабусю. Стосовно свого майна [PERSON] йому нічого не казала. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що працює на посаді секретаря Марянівської сільської ради з листопада 2010 року. Коли в січні 2015 року [PERSON]В, звернувся за дублікатом заповіту [PERSON], зробила копію зі справи. Згідно оригіналу останнього заповіту від 27 липня 2007 року все своє майно [PERSON] заповіла [PERSON] Про видачу дублікатів вказаного заповіту, попереднім секретарем сільської ради їй нічого не відомо. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги позову та заперечення, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні [PERSON] та [PERSON] обґрунтовані та підлягають задоволенню з таких підстав. За змістом ст.10 ЦПК України\~\~\~\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи, сприяє здійсненню прав сторін. Згідно зі ст.11 ЦПК суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 8 листопада 2006 року секретарем Марянівської сільської ради Михайлівського району Запорізької області [PERSON]\~ було посвідчено заповіт [PERSON], [INFO], яка заповіла земельну ділянку розміром 6,36 га, розташовану на території Марянівської сільської ради, належну їй на праві приватної власності згідно державного акту ІІ-ЗП № 058896 від 14 серпня 2001 року, [PERSON], [INFO], заповіт зареєстрований у спадковому реєстрі за № 66 (Т.1 а.с.11). 27 липня 2007 року секретарем Марянівської сільської ради Михайлівського району Запорізької області [PERSON]\~ було посвідчено заповіт [PERSON], [INFO], яка заповіла все належне їй майно [PERSON], [INFO], заповіт зареєстрований у спадковому реєстрі за № 187 (Т.3 а.с.51). 7 серпня 2007 року [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть [PERSON] 1-ЖС № 074226, виданим Марянівською сільською радою Михайлівського району Запорізької області 8 серпня 2007 року (Т.1 а.с.8). 30 січня 2008 року секретарем Марянівської сільської ради Михайлівського району Запорізької області [PERSON] видано [PERSON] дублікат заповіту від 27 липня 2007 року, зареєстрованого в реєстрі за № 187. Згідно тексту якого, [PERSON] у разі своєї смерті заповідала земельну ділянку розміром 6,71 га, яка складається з земельних ділянок: №1 площею 0,48 га та №2 площею 6,23 га, що розташована на території Марянівської сільської ради Михайлівського району Запорізької області, яка належить їй на праві приватної власності згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії 1-ЗП №058896 від 14.08.2001 року - [PERSON], яка народилась 13 січня 1985 року в с. Марянівка Михайлівського району Запорізької області, а все інше належне їй майно, де б воно не було і з чого не складалося і взагалі, все що їй буде належати на день смерті і на що вона за законом матиме право, а також земельний пай заповідала - [PERSON], який народився 27 січня 1983 року в с. Марянівка Михайлівського району Запорізької області (т. 1 а.с. 12). На підставі дублікату заповіту, виданого [PERSON], [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину, зареєстроване в реєстрі за №2513 на земельну ділянку площею 0,48 га, що розташована на території Марянівської сільської ради Михайлівського району Запорізької області, наданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, належної спадкодавцю [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії 1-ЗП №058896, виданого Марянівською сільською радою Михайлівського району Запорізької області, 14 серпня 2001 року та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №55, кадастровий номер земельної ділянки - 2323384400:05:005:0120, а також свідоцтво про право на спадщину, зареєстроване в реєстрі за №2511 на земельну ділянку площею 6,23 га, що розташована на території Марянівської сільської ради Михайлівського району Запорізької області, наданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, належної спадкодавцю [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії 1-ЗП №058896, виданого Марянівською сільською радою Михайлівського району Запорізької області, 14 серпня 2001 року та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №55, кадастровий номер земельної ділянки - 2323384400:04:001:0008. Свідоцтва про право на спадщину видані Михайлівською державною нотаріальною конторою Запорізької області 19 грудня 2008 року (Т.1 а.с.17). 9 червня 2008 року секретарем Марянівської сільської ради Михайлівського району Запорізької області [PERSON] видано [PERSON] дублікат заповіту від 27 липня 2007 року, зареєстрованого в реєстрі за № 235, замість втраченого. На підставі вказаного заповіту 19 грудня 2014 року [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, внесене в реєстрі за №74, про передачу [PERSON] у спадщину 14/25 часток житлового будинку, що знаходиться за адресою: Запорізька область, Михайлівський район, с. Мар'янівка, вул. Миру, 20. В той же день було проведено реєстрацію прав [PERSON] на вищевказане нерухоме майно, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень за №31271256 (Т.2 ст.11-12). Також, 19 грудня 2014 року на підставі заповіту було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, зареєстрованого в реєстрі за №75, про передачу [PERSON] у спадщину земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 6,2298га, кадастровий номер 2323384400:04:001:0009, розташованої на території Мар'янівської сільської ради Михайлівського району Запорізької області, яка належала [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії І-ЗП №058895 від 14 серпня 2001 року, зареєстрованого під №56, спадкоємцем якої була [PERSON], яка прийняла спадщину, але не оформила своїх спадкових прав. В той же день було проведено реєстрацію прав [PERSON] па вищевказане нерухоме майно, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень за №31274998 (Т.2 ст.13-14). 21 січня 2015 року секретарем Марянівської сільської ради Михайлівського району Запорізької області [PERSON] видано [PERSON] дублікат заповіту від 27 липня 2007 року, зареєстрованого в реєстрі за № 187, замість втраченого, згідно якого [PERSON] у разі своєї смерті все належне їй майно, де б воно не було і з чого не складалося і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповідала [PERSON] (Т.1 а.с.10). 13 травня 2015 року до ЄРДР було внесено дані щодо складання та видачі завідомо неправдивих офіційних документів, дублікатів заповіту, та зловживання службовим становищем, в інтересах третіх осіб, всупереч інтересам служби, що завдало істотну шкоду інтересам окремих громадян, секретарем Марянівської сільської ради [PERSON] В ході досудового розслідування було встановлено, що \~30.01.2008 в денний час доби, [PERSON], будучи службовою особою, наділеною правом згідно Закону України «Про нотаріат» у редакції № 3538-ІV від 15.03.2006 вчиняти нотаріальні дії, перебуваючи в службовому кабінеті Марянівської сільської ради Михайлівського району Запорізької області, за адресою: Запорізька область, Михайлівський район, с. Марянівка, вул. Миру, 139-а, достовірно знаючи про те, що [PERSON], [INFO], перед своєю смертю 27.07.2007 склала заповіт та заповіла все належне їй майно, де б воно не було, із чого не складалося і взагалі, все те, що їй буде належати на день смерті і на що вона за законом матиме право [PERSON], [INFO], діючи з умислом направленим на складання та видачу службовою особою завідомо неправдивих офіційних документів склала, посвідчила підписом та гербовою печаткою Марянівської сільської ради Михайлівського району Запорізької області, а також видала [PERSON], [INFO], дублікат заповіту [PERSON] від 27.07.2007, до якого внесла завідомо не правдиві відомості, відносно того, що [PERSON] 27.07.2007 склала заповіт, в якому заповіла земельну ділянку розміром 6,71 га, розташовану на території Марянівської сільської ради Михайлівського району Запорізької області, яка належала їй на праві приватної власності згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії І-ЗП № 058896 від\~14 серпня 2001 року, [PERSON], [INFO], а все інше належне їй майно, де б воно не було, із чого не складалося і взагалі, все те, що їй буде належати на день смерті і на що вона за законом матиме право, а також земельний пай [PERSON], [INFO]. Ухвалою Михайлівського районного суду Запорізької області від 23 листопада 2015 року кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 12015080290000231 від 13.05.2015 відносно [PERSON], [INFO], за ч.1 ст.364, ч.1 ст.366 КК України було закрито, і звільнено [PERSON], [INFO], від кримінальної відповідальності у зв'язку із закінченням строків давності. Відповідно до статей 1233, 1234, 1235, 1236 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Якщо заповідач розподілив між спадкоємцями у заповіті лише свої права, до спадкоємців, яких він призначив, переходить та частина його обов'язків, що є пропорційною до одержаних ними прав. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. Згідно статті 1247 ЦК України, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу.\~ Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251 - 1252 цього Кодексу. На підставі викладеного, суд доходить висновку що, в ході судового розгляду, було достовірно встановлено, що виданий дублікат заповіту [PERSON], складений секретарем Марянівської сільської ради Михайлівського району Запорізької області [PERSON], на підставі якого [PERSON] 19 грудня 2008 року отримала свідоцтва про право на спадщину, не відповідає оригіналу заповіту, а тому підлягає визнання недійсним. І відповідно також підлягають визнанню недійсними свідоцтва про право на спадщину від 19 грудня 2008 року видані [PERSON] на підставі недійсного дублікату заповіту. Крім того, згідно з ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Заповіт є правочином. Тому до нього застосовуються загальні положення про правочини та положення про недійсність правочинів встановлені ст.\~\~215 - 236 ЦК України. Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу, зокрема, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності та волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Частиною 2 ст. 1257 ЦК України встановлено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Згідно ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визначний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом іншої особи, чиї цивільні права та інтереси порушені. Відповідно\~\~до п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» розяснено, що правила\~\~статті 225 ЦК України\~поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Тобто, за змістом ч.1\~\~ст.225 ЦК України\~правочин визнається недійсним коли особа, яка його вчинила\~\~абсолютно не усвідомлювала значення своїх дій та\~\~абсолютно\~не могла керувати ними. У пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам розяснено, що суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою, яка через стійкий розлад здоровя не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу. Так, згідно з висновком судово-психіатричного експерта №387 від 22 липня 2016 року, експертна комісія прийшла до висновку, що [PERSON] на час складання заповіту 27 липня 2007 року виявляла психічний розлад у вигляді вираженого астенічного розладу внаслідок органічного ураження головного мозку (церебральний атеросклероз, гіпертонічна хвороба, дисцикуляторна енцефалопатія, інсульт), ускладненого анемією неясної етіології. [PERSON], що померла 7 серпня 2007 року, на період, що досліджується, а саме під час складання заповіту 0 27 липня 2007 року, виявляла наступні індивідуально-психологічні відмінності особистості у вигляді розладів за органічним типом (когнітивних функцій - памяті, уваги, мислення, здатності співвідносити факти, приймати рішення та в повному обсязі прогнозувати їх наслідки), які були обумовлені хворобою. У разі вище перелічених порушень психічної діяльності [PERSON] не могла у повному обсязі усвідомлювати значимість складання заповіту 27 липня 2007 року. На момент оформлення заповіту 27 липня 2007 року [PERSON] знаходилася у порушеному емоційному стані, обумовленому хворобою, що не виключає проявів підвищеної сугестивності та пасивної підкоряє мості, за умов тиску осіб, які її оточували. Ступінь наявних психічних розладів була така, що вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними під час складання заповіту (т.1 а.с. 222-231). Вказаний висновок експерта повністю відповідає вимогам ст. 66 ЦПК України, підстав не довіряти йому у суду немає, тому суд приймає його в якості належного та допустимого доказу. Вирішуючи клопотання позивача [PERSON] про визнання висновку експерта недопустимим доказом, суд звертає увагу, що висновок експерта це наданий експертом у письмовій формі докладний опис проведених під час судової експертизи досліджень, зроблені у їх результаті висновки щодо досліджень об'єктів, явиш і процесів та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені судом, що дають інформацію про обставини справи. Ознаками висновку експерта, що відрізняють його від інших видів доказів, є такі: а) наявність та використання спеціальних знань експерта як необхідний елемент висновку експерта; б) проведення експертного дослідження та надання висновку лише за його результатами; в) висновок експерта як особливий процесуальний документ, що має певну структуру та зміст; г) експерт як джерело цього виду доказу та його процесуальне становище; д) проведення експертизи як єдиний визначений законом спосіб отримання висновку експерта. Так, висновок судово-психіатричного експерта №387 від 22 липня 2016 року відповідає всім вище зазначеним вимогам. Крім того, експертиза була проведена на підставі ухвали суду, компетентною установою КУ «Обласна клінічна психіатрична лікарня» Запорізької обласної ради, в складі трьох лікарів-психіатрів та психолога, зміст висновку повністю відповідає вимогам ЗУ «Про судову експертизу», експертами були дані точні і однозначні відповіді на поставлені в ухвалу суду запитання. Таким чином, суд не вбачає підстав для визнання висновку експерта недопустимим доказом, а клопотання позивача [PERSON] розцінює як не згоду з висновками викладеними в експертизі. За змістом ч. 6 ст. 147 ЦПК України висновок експерта для суду не є беззаперечним доказом і оцінюється судом за правилами, установленими ст. 212 ЦПК України. Висновок експерта не має переваг перед іншими засобами доказування, він також підлягає дослідженню й перевірці, а фактичні дані, що містяться в ньому, оцінюються судом за загальними правилами. При перевірці і оцінці експертного висновку судом зясовано, зокрема, повноту відповідей на поставлені питання та їх відповідність іншим фактичним даним, зокрема, показанням свідків, які поясняли, що [PERSON] після інсульту була паралізована на одну сторону, погано себе почувала, потребувала постійного догляду, обґрунтованість експертного висновку та його узгодженість з іншими матеріалами справи. У звязку з наведеним вище, суд приходить до висновку, що в ході судового розгляду, показаннями свідків та висновком експерта, було встановлено, що в момент посвідчення заповіту 27 липня 2007 року [PERSON] не могла повною мірою усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, тому вказаний заповіт підлягає визнання недійсним з підстав передбачених ст.. 203, 215, 225 ЦПК України, і відповідно підлягають визнанню недійсними свідоцтва про право на спадщину від 19 грудня 2014 року, видані [PERSON] на підставі недійсного заповіту. На підставі ст.ст.16, 203, 215, 1248, 1253, 1257 ЦК України,

Outcome: approved