Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-07 00:00:00

24.04.2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою, в якій просила стягнути з [PERSON] на її користь заборгованість за договором позики у розмірі 10000 грн., 3% річних від суми боргу за весь час прострочення зобов`язання - 118 грн., індекс інфляції - 323,79 грн., пеню - 1410,41 грн., судові витрати на судовий збір в розмірі 768,40 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1200 грн. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначила, що 13 червня 2018 року з відповідачем був укладений договір позики, за умовами якого вона передала [PERSON] грошові кошти в сумі 10000 грн., що підтверджується розпискою, а відповідач зобов`язувався їх повернути до 01.12.2018 року. Проте відповідач не виконав свої зобов`язання за договором позики, не повернув грошові кошти. Тому позивач вважала, що на підставі ст.625, ст.549 ЦК України за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання за період з 02.12.2018 року по час звернення до суду з позовом 24.04.2019 року з відповідача підлягають стягненню крім основної суми боргу 10000 грн., також 3% річних від суми боргу - в розмірі 118 грн., індекс інфляції - 323,79 грн. та пеня - 1410,41 грн. Оскільки відповідач не виконав добровільно свої зобов`язання, позивач була змушена звернутися до суду за захистом, у зв`язку з чим понесла судові витрати на судовий збір в розмірі 768 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1200 грн. Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 14.05.2019 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач [PERSON] та її представник не з`явилися в судове засідання, хоча повідомлялися належним чином про час та місце розгляду справи. Подали письмові заяви про розгляд справи без їх участі, зазначили що позов підтримують в повному обсязі та просять його задовольнити, не заперечують проти заочного розгляду справи з ухваленням заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився. Про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що в відповідності до ст. 223 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи по суті. Із заявою про відкладення розгляду справи не звертався, причини неявки не повідомив. В установлений судом строк відповідач відзив на позовну заяву не надав, тому відповідно до ч.8 ст. 178 ЦПК України суд вирішує справу за наявними матеріалами. В ч.1 ст.280 ЦПК України передбачено, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За письмовою заявою позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи, згідно з положеннями ч.1 ст.281 ЦПК України. За відсутності учасників процесу розгляд цивільної справи здійснено в порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно дослідивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ст.2 ЦПК України). Відповідно до ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 13 червня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики. За умовами договору [PERSON] отримав кошти в сумі 10000 грн., які зобов`язувався повернути до 01.12.2018 року, що підтверджується розпискою. (а.с.5). Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (ст. 625 ЦПК України). Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 вересня 2013 року розглянув справу № 6-63 цс 13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Відповідач свої зобов`язання за договором позики не виконав, кошти не повернув, чим порушив права та інтереси позивача, які остання просила поновити. Відповідно до ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Аналізуючи зазначені норми права та встановлені в судовому засідання обставини справи, суд приходить до висновку, що відповідач кошти за договором позики не повернув, тому необхідно стягнути з нього заборгованість в розмірі 10000 грн., а також за час прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 02.12.2018 року по 24.05.2019 року 3% річних від суми боргу в розмірі 118 грн., індекс інфляції в розмірі 323,79 грн. Щодо позовної вимоги в частині стягнення пені, то суд не вбачає підстав для її задоволення, враховуючи наступне. Відповідно до вимог ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. В ст. 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до ч.1 ст.546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. При цьому, законом визначено форму правочину щодо забезпечення виконання зобов`язання, а саме: правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 547 ЦК України). Укладеним сторонами правочином не передбачено умову про сплату неустойки (штрафу, пені) за несвоєчасне повернення позики, а тому і відсутні підстави для стягнення пені з відповідача в розмірі 1410,41 грн. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України). З огляду на викладене, оскільки позовні вимоги [PERSON] задоволені частково, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача документально підтверджені судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тобто витрати на судовий збір 676,96 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1057,20 грн.

Outcome: partial