Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-05 00:00:00

23 грудня 2016 року до Костянтинівського мiськрайонного суду Донецької області надійшла заява [PERSON] про встановлення факту смерті його тітки [PERSON], яка померла [INFO] у м. Луганськ Луганської області - тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України. У заяві вказано, що [PERSON], [INFO], померла [INFO] у м. Луганськ, що підтверджується лікарським свідоцтвом про смерть № 612 від 01.12.2016 року, виданим Луганською міською поліклінікою № 10. Оскільки факт смерті відбувся на тимчасово окупованій території України, він не може отримати свідоцтво про смерть в органах ДРАЦС, так як документи, видані на зазначеній території, не можуть бути підставою для державної реєстрації смерті особи. З метою державної реєстрації смерті своєї тітки, просив суд встановити факт смерті [PERSON] [INFO] у м. Луганськ Луганської області. У судове засідання заявник не з'явився, надавши до суду заяву з проханням розглядати справу за його відсутності. Представник заінтересованої особи - Костянтинівського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, у судове засідання не з'явився, повідомлявся належним чином про дату, час і місце розгляду справи. Суд, з'ясувавши позицію заявника, дослідивши докази у справі, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до п.5 ч.2 ст.234 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно п.8 ч.1 ст.256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Відповідно до абзацу першого п. 13 постанови Пленуму ВСУ від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» з наступними змінами та доповненнями, заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобов'язаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин. В силу вимог ч.ч. 1-2 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» Україна в особі своїх державних органів, зокрема і судів, вживає всіх можливих заходів, у тому числі щодо захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб. Згідно з п.11 ч.1 ст. 9 вищевказаного закону внутрішньо переміщена особа має право на проведення державної реєстрації актів цивільного стану, внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання за місцем перебування. Судом встановлено, що заявник - [PERSON] є племінником [PERSON], що підтверджується копіями свідоцтва про народження [PERSON] [NUMBER] від 28.01.1959 р.(актовий запис №9 від 28.01.1959 р., складений Н-Айдарським ЗАГС), свідоцтва про народження [PERSON] [NUMBER] від 21.05.1954 р. (актовий запис №62 від 21.05.1954 р., складений Н-Айдарським ЗАГС), витягу № 00017467002 від 21.12.2016 р. з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища (згідно якого Відділом ДРАЦС Брянківського міського управління юстиції у Луганській області було складено актовий запис №100 від 26.06.1960 р. про реєстрацію шлюбу між [PERSON], [INFO], та [PERSON]), свідоцтва про народження [PERSON] [NUMBER] від 21.12.1916 р.(актовий запис №8 від 08.01.1962 р., складений Відділом РАЦС Брянківського міського управління юстиції Луганської області). Заявник [PERSON] згідно відомостей паспорту є зареєстрованим за адресою: [ADDRESS]. [INFO] у м. Луганськ померла [PERSON], [INFO], уродженка село Михайлюки Новоайдарського району Луганської області, Україна, про що заявник одержав лікарське свідоцтво про смерть № 612 від 01 грудня 2016 року, видане медичною установою «Луганська міська поліклініка № 10», оригінал якого заявником долучено до заяви. Також долучені до заяви довідка про причину смерті [PERSON], видане тією ж установою, згідно якої причина смерті [PERSON] - дисциркуляторна енцефалопатія та атеросклероз судин головного мозку. При цьому, оскільки документи, що підтверджують факт смерті тітки заявника, видані установою на тимчасово непідконтрольній державі Україна території, вони є недійними і не створюють правових наслідків відповідно до ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України». Судом оглянуті надані заявником на підтвердження своїх вимог світлина могили [PERSON], копії доповідної слідчого про виявлення трупу [PERSON], копії договору-замовлення про організацію та проведення захоронення [PERSON] і квитанція про оплату риття могили, також складені у м. Луганськ. Документом № 2890/03.2-38 від 23 грудня 2016 року Костянтинівським міським відділом ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Донецькій області заявнику [PERSON] відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті з причини пред'явлення документа, що підтверджує факт смерті, який не відповідає формі, визначеній діючим законодавством України. Даючи оцінку допустимості вищезазначених доказів, як документів, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, суд керується ч.2 ст. 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України. Крім того, суд враховує норму статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» якою встановлено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Разом з тим, вирішуючи питання щодо оцінки наданих доказів, суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, суд враховує висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини, зокрема «Loizidou v.Turkev», «Cyprus v.Turkev», а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v.the Republik of Moldova and Russia»), де ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПО наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЦПК України письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу. Клопотання осіб, які беруть участь у справі, з вимогою про подання оригіналів письмових доказів до суду не надходило. Отже, суд дійшов висновку, що подані копії документів є належними та допустимими доказами по справі та підтверджують обставини, викладені у заяві. З огляду на викладене, суд вважає що дійсно для проведення державної реєстрації смерті особи є об'єктивні перешкоди. З метою захисту прав і свобод громадян України, яким є заявник у справі, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення заяви [PERSON] про встановлення факту смерті його тітки [PERSON], яка померла [INFO] у м. Луганськ Луганської області, бо законом не передбачено іншого порядку встановлення цього факту, що надасть можливість отримати громадянину України [PERSON] свідоцтво про смерть його тітки, видане державним органом України.

Outcome: approved