Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-02 00:00:00

21 травня 2014 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності та незаконним триманням під вартою, посилаючись на те, що 29.02.2012 року начальником СВ Монастириського РВ УМВС України в Тернопільській області порушено кримінальну справу по факту заподіяння умисного тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого [PERSON] за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, - умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого. 05.03.2012 року затриманий в порядку ст.115 КПК України (1960 року). 14.04.2012 року відносно нього обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Ухвалою суду від 27.04.2012 року строк тримання під вартою продовжено до трьох місяців. 15.03.2012 року позивачу пред»явлено обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України. 01.06.2012 року дана кримінальна справа направлена в Монастириський районний суд Тернопільської області, вироком якого від 11.06.2013 року засуджений за ч.2 ст.121 КК України до 8 років позбавлення волі. Міру запобіжного заходу до вступу вироку в законну силу залишено попередню - тримання під вартою. Зараховано в строк відбування покарання час перебування під вартою з момент затримання в порядку ст.115 КПК України (1960 року), зокрема з 05.03.2012 року. 16.10.2013 року апеляційним судом Тернопільської області вирок Монастириського районного суду Тернопільської області від 11.06.2013 року скасовано, а кримінальну справу направлено прокурору Монастириського району для проведення додаткового досудового слідства. Надалі, 30.10.2013 року старшим слідчим СВ Монастириського РВ УМВС України в Тернопільській області за фактом заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, які спричинили смерть потерпілого [PERSON], внесено відомості в ЄРДР за ознаками кримінального провапорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України. 04.11.2013 року [PERSON] вручено повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України. Проте постановою прокурора Монастириського району від 27.02.2014 року кримінальне провадження щодо [PERSON] закрито у зв»язку з тим, що проведеним досудовим розслідуванням не здобуто достатньо доказів, які свідчили б про наявність в його діях складу злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України. Позивач посилається на те, що з 05.03.2012 року по 20.11.2013 року перебував під вартою, чим був позбавлений волі. За цей період зазнав значних душевних та психічних страждань через перебування в місцях позбавлення волі поряд із особами, які вчинили злочини. Постійно перебував у страху за своє життя, за те, яким буде його життя після звільнення. Хвилювався за думку оточуючих стосовно нього, близьких та знайомих, свою репутацію, як його сприйме суспільство та чи зможе повернутися до попереднього життя. Вказує, що має вищу освіту, до часу незаконного притягнення до кримінальної відповідальності та незаконного тримання під вартою працював на сезонних роботах. Після вказаного у нього значно погіршився стан здоров»я. З 11.12.2013 року по 27.12.2013 року перебував на лікуванні в Тернопільській обласній комунальній психоневрологічній лікарні, а з 21.01.2014 року по 11.02.2014 року - на лікуванні в Більче-Золотецькій обласній фізіотерапевтичній лікарні реабілітації. Незаконним притягненням до кримінальної відповідальності та незаконним триманням під вартою йому спричинено моральну шкоду, яку оцінює в розмірі 200 000 грн. Просить стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету 200 000 грн. спричиненої йому моральної шкоди. 03.06.2014 року позивачем збільшено позовні вимоги, про що подано письмові зміни до позовної заяви, просить стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету 500 000 грн. спричиненої йому моральної шкоди. У судовому засіданні позивач збільшені позовні вимоги підтримав з мотивів, наведених у позовній заяві та суду пояснив, що, маючи вищу освіту, працював на сезонних роботах у Автономній Республіці Крим у ПАТ «Кримська Фруктова компанія», про що свідчать відповідні записи у трудовій книжці. Саме там у 2011 році одержав травму голови, та у зв»зку із станом здоров»я змушений був повернутись додому, а повернувшись, зареєструвався в Монастириському районному центрі зайнятості, де йому надано статус безробітного та призначено допомогу по безробіттю. Однак, вже згодом відносно нього розпочалось кримінальне переслідування та 05.03.2012 року він був затриманий в порядку ст.115 КПК України (1960 року). Претензії має до працівників міліції, працівників прокуратури Монастириського району, які підтримували обвинувачення в суді. Спричинену йому моральну шкоду, яку оцінює в розмірі 500 000 грн., обґрунтовує тим, що увесь час перебування під слідством та судом змушений був захищатись від безпідставного обвинувачення, а саме тривале перебування під вартою негативно вплинуло на стан його здоров»я, зокрема у нього погіршився зір, виникли хвороби зубів, він втратив душевний спокій і рівновагу. Від нього відвернулись рідні, втратив зв»язок із близькими та друзями, підірвано його репутацію у суспільстві, у зв»язку з чим, а також, по причині погіршення стану здоров»я не може знайти роботу. Зазначене призвело до того, що у нього важке матеріальне становище, відсутні будь-які засоби для існування, немає доходу, по вказаній причині не може орендувати житло, як він це робив до початку кримінального переслідування, у нього немає коштів на лікування. Представники відповідача - прокуратури Тернопільської області в судовому засіданні відносно позову заперечила повністю та суду пояснила, що позовні вимоги не обґрунтовані, зокрема позивачем не обґрунтовано наявність зв»язку між відсутністю у нього житла та незаконним притягненням його до кримінальної відповідальності і триманням під вартою, оскільки жодних доказів позбавлення його права на житло суду не представлено. Також небгрунованими вважає посилання позивача на втрату доходу, так як на момент порушення щодо нього кримінальної справи позивач ніде не працював, а доказів того, що він вживав заходи по влаштуванню на роботу, однак йому було відмовлено по причині перебування під слідством і судом, суду не надав. Посилається на відсутність даних про те, яким був стан здоров»я [PERSON] до цього. Вважає, що позивачем не обґрунтовано заявлений у позові розмір спричиненої моральної шкоди. Просить у задоволенні позову відмовити. Представник відповідача - УМВС України в Тернопільській області позов не визнала повністю та суду пояснила, що УМВС України не є належним відповідачем по справі, оскільки усі дії працівників міліції в ході досудового слідства були погоджені прокуратурою Монастириського району, а остаточне рішення про позбавлення волі прийняв суд. Посилається на те, що працівники міліції зібрали докази вини, зокрема показання свідків, один з яких помер, а інший - змінив показання, які не були спростовані. Стосовно працівників міліції було відмовлено в порушенні кримінальної справи. Однак вказала, що за даних обставин, [PERSON] має право на відшкодування йому спричиненої моральної шкоди, проте зазначений ним розмір моральної шкоди є необгрунтований, вважає, що відшкодуванню підлягає моральна шкода, виходячи з розрахунку: одна мінімальна заробітна плата за кожен місяць переслідування. Крім цього, слід врахувати те, що позивач виконував низькооплачувану сезонну роботу. Представники Державної казначейської служби України, Головного управління державної казначейської служби України в Тернопільській області у судове засідання не з»явились, хоча про день та час розгляду справи повідомлялись судом належним чином. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, матеріали кримінальної справи №1911-625/2012, матеріали кримінального провадження №12013210140000246, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 29.02.2012 року начальником СВ Монастириського РВ УМВС України в Тернопільській області порушено кримінальну справу по факту заподіяння умисного тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого [PERSON], за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, - умисне тяжке тілясне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого. 05.03.2012 року старшим слідчим в ОВС СУ УМВС України в Тернопільській області порушено кримінальну справу щодо [PERSON] за фактом умисного спричинення тяжких тілесних ушкоджень [PERSON] за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України. 05.03.2012 року [PERSON] затриманий в порядку ст.115 КПК України (1960 року). Постановою Монастириського районного суду Тернопільської області від 07.03.2012 року продовжено строк затримання [PERSON], підозрюваного у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, до 15.03.2012 року до 19 год. 25 хв. 14.03.2012 року постановою Бучацького районного суду Тернопільської області підозрюваному [PERSON] обрано запобіжний захід у виді взяття під варту, а постановою від 27.04.2012 року - продовжено строк тримання під вартою до трьох місяців. 25.05.2012 року старшим слідчим в ОВС СУ УМВС України в Тернопільській області винесено постанову про притягнення [PERSON] як обвинуваченого і пред»явлення йому обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України. 01.06.2012 року прокурором Монастириського району затверджено обвинувальний висновок у кримінальній справі про обвинувачення [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України. Вироком Монастириського районного суду Тернопільської області від 11.06.2013 року [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, і призначено йому покарання за цією статтею у виді 8 (восьми) років позбавлення волі. До набрання вироком законної сили запобіжний захід залишено попереднім. Зараховано в строк відбування покарання час перебування під вартою з 05.03.2012 року. Ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 16.10.2013 року вищевказаний вирок Монастириського районного суду від 11.06.2013 року скасовано, а справу направлено прокурору Монастириського району для проведення додаткового досудового слідства. 30.10.2013 року в Єдиний реєстр досудових розслідувань внесено відомості за ознаками кримінального провапорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України. 04.11.2013 року [PERSON] повідомлено про підозру в умисному спричиненні тяжких тілесних ушкоджень, від яких настала смерть потерпілого [PERSON], тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України. Згідно постанови старшого слідчого СВ Монастириського РВ УМВС України в Тернопільській області від 20.11.2013 року, 20.11.2013 року [PERSON] звільнено з-під варти. Постановою прокурора Монастириського району від 27.02.2014 року у зв»язку з тим, що проведеним досудовим розслідуванням не здобуто достатніх доказів, які свідчили б про наявність в діях [PERSON] складу злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, на підставі п.9 ч.2 ст.36, п.2 ч.1, ч.3 ст.284 КПК України, кримінальне провадження №12013210140000246 від 30.10.2013 року щодо підозрюваного [PERSON] закрито у зв»язку з відсутністю в його діях складу злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України. Доручено СВ Монастириського РВ УМВС України в Тернпільській області проведення досудового розслідування щодо кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, у даному кримінальному проваженні по факту спричинення тяжких тілесних ушкоджень [PERSON], що спричинило смерть останнього. Відповідно до ч.1 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Відповідно до ч.2 даної статті право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Згідно ч.7 даної статті порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01.12.1994 року, з наступними змінами і доповненнями, встановлено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів,що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду (ч.2 даної статті). У відповідності до ст.3 у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода. Станом на момент виникнення спірних правовідносин вищевказаний закон діяв в редакції від 02.06.2009 року і мав назву «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду». 20 листопада 2012 року до цього Закону були внесені зміни згідно із Законом України від 13 квітня 2012 року N 4652-VI. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до частини 5 статті 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, норми якої є частиною національного законодавства, кожен хто є потерпілим від арешту або затримання на порушення положень цієї статті, має захищене позовом право на відшкодування. Згідно з пунктом 10-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 56 Конституції судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування. Статтею 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Вищевказана норма також існувала і у попередніх редакціях цього Закону. Згідно з пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року №4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Згідно п.9 даної Постанови Пленуму Верховного Суду України розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Суд також вважає, що сам по собі факт безпідставного притягнення громадянина до кримінальної відповідальності свідчить про завдання особі моральної шкоди. Цей факт є загальновідомим і не потребує окремого доказування. Відповідно до ч.2 ст.13 вищевказаного Закону розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Судом встановлено, що позивача [PERSON] незаконно притягнуто до кримінальної відповідальності, стосовно позивача був обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, внаслідок чого він з 05.03.2012 року по 20.11.2013 року був позбавлений волі, позивача було засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, після цього йому було пред»явлено підозру у вчиненні кримінального правопорушення за ознаками ч.2 ст.121 КК України, у цей час він ще знаходився під вартою, проте в подальшому кримінальне провадження №12013210140000246 від 30.10.2013 року щодо підозрюваного [PERSON] закрито у зв»язку з відсутністю в його діях складу злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України. Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно ст.1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Суд вважає, що суду не надано належних та допустимих доказів, що орган, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, слідчий, прокурор або суд не спричиняли позивачу моральної шкоди внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного обрання запобіжного заходу та засудження, а також роз'яснили позивачу порядок поновлення його порушених прав чи свобод та відшкодування завданої шкоди. Так, згідно ст.11 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» у разі виникнення права на відшкодування завданої шкоди відповідно до статті 2 цього Закону орган, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, слідчий, прокурор або суд зобов'язаний роз'яснити особі порядок поновлення її порушених прав чи свобод та відшкодування завданої шкоди. Передбачений вказаною нормою закону обов'язок такого роз'яснення у відношенні позивача не виконаний. Також щодо позивача не виконано вимог п.11 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України №6/5/3/41 від 4 березня 1996 року, стосовно направлення йому відповідного повідомлення про можливість звернення протягом шести місяців з моменту отримання останнього до відповідних органів з метою відшкодування шкоди. Враховуючи викладені вище обставини справи, суд вважає, що позивач [PERSON] у відповідності до ч.2 ст.2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (так і згідно Закону в попередніх редакціях) має право на відшкодування моральної шкоди в порядку, передбаченому цим Законом, так як стосовно нього винесено постанову про закриття кримінального провадження за відсутністю в його діях складу злочину, передбаченому ч.2 ст.121 КК України. А тому позовні вимоги [PERSON] про відшкодування моральної шкоди підлягають задоволенню частково і з Державного бюджету України слід стягнути шляхом списання в безспірному порядку коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України в користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди 250 000 грн. Визначаючись із позовними вимогами суд враховує те, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв»язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд прийшов до переконання, що позивач [PERSON] зазнав страждань у зв»язку з характером пред»явленого обвинувачення, тривалістю перебування під вартою, що призвело до позбавлення можливостей реалізації ним звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, тобто становища в суспільстві, що призвело до змін в організації його життя та вимагало від нього додаткових зусиль для відновлення морального стану. Порушення законних прав позивача на вільне пересування, звичайне життя за відсутності вини і зміна режиму його життя перебуває, на думку суду, у причинному зв'язку. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд враховує глибину фізичних та душевних страждань, вимоги розумності і справедливості, а також те, що позивач тривалий час перебував під слідством та судом (кримінальну справу відносно нього порушено 05.03.2012 року та закрито кримінальне провадження - 27.02.2014 року) , з яких перебував під вартою -з 05.03.2012 року по 20.11.2013 року, тобто 20 місяців і 15 днів. Виходячи з роз»яснень п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди»,у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром зарплати, суд має виходити з такого розміру мінімальної зарплати, що діє на час розгляду справи. Статтею 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2014 рік» встановлено розмір мінімальної заробітної плати на період з 1 січня по 1 грудня 2014 р. в сумі 1218 грн. Однак, суд не приймає до уваги доводи представник УМВС України в Тернопільській області про те, що при визначенні розміру моральної шкоди необхідно виходити саме з розміру мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, оскільки вищевказаним Законом передбачено, що відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом (ч.3 ст.13). Отже, чинним законодавством передбачені обмеження щодо найнижчого розміру моральної шкоди. Тоді як розмір відшкодування має бути адекватним нанесеній моральній шкоді, а тому, з урахуванням обставин справи, суд приходить до висновку, що розумним та справедливим буде визначити моральну шкоду у вищому розмірі від передбаченого мінімального. Оцінюючи зібрані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що в користь позивача слід стягнути 250 000 грн.заподіяної моральної шкоди. При цьому розмір відшкодування визначається судом виходячи з характеру порушення, глибини душевних страждань позивача у зв»язку з незаконним порушенням кримінальної справи (кримінального провадження) та обранням запобіжного заходу, тривалий час перебування позивача під слідством та судом, триманням під вартою по 20.11.2013 року, порушення звичного способу життя, погіршення відносин з оточуючими, а також вимог розумності, поміркованості та справедливості. При постановленні рішення суд також враховує те, що у судовому засіданні не доведено причинно-наслідкового зв»язку між захворюваннями, з приводу яких позивач знаходився на лікуванні в Тернопільській обласній комунальній психоневрологічній лікарні, а також у Більче-Золотецькій обласній фізіотерапевтичній лікарні реабілітації, та незаконним притягненням до кримінальної відповідальності і незаконним триманням під вартою. Судові витрати віднести в рахунок держави. На підставі ст. 56 Конституції України, ст.ст. 1,2,3,4,11,13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», ст.ст. 23, п.2 ч.2 ст.1167 ,1174, 1176 ЦК України,

Outcome: partial