Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-19 00:00:00

22 вересня 2016 року позивачі звернулися до суду із вказаними вимогами, мотивуючи їх тим, що 17.01.2014 померла їх мати [PERSON]. Після її смерті відкрилася спадщина, до складу якої входить земельна ділянка, площею 1,89 га, за цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Пархимівської сільської ради Козелецького району Чернігівської області, належна на підставі державного акту серії ЯГ № 814041. За життя [PERSON] розпорядилася своїм майном, склавши заповіт посвідчений 04.11.2005 секретарем виконкому Пархимівської сільської ради, за реєстровим № 72, яким все своє майно заповіла [PERSON] та [PERSON] Позивачі, як спадкоємці за заповітом спадщину прийняли, але не можуть її оформити в нотаріальному порядку. Позивачі в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, просили їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не зявився, надавши суду заяву про розгляд справи без участі його представника. Представник третьої особи - Відділу Держгеокадастру у Козелецькому районі - в судовому засіданні позовні вимоги не підтримав, посилаючись на неможливість виконання судового рішення у разі задоволення позову у звязку із невірно вказаними позовними вимогами. Суд, вислухавши пояснення позивачів, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 17.01.2014 померла [PERSON] (копія свідоцтва про смерть серії 1-БК № 280437, видане 18.01.2014 Відділом реєстрації смерті у м. Києві) /а.с. 12/. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, до складу якої входить земельна ділянка, площею 1,89 га з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Пархимівської сільської ради Козелецького району Чернігівської області, належна спадкодавцю на підставі державного акту серії ЯГ № 814041. Згідно заповіту, посвідченого 04.11.2005 секретарем виконкому Пархимівської сільської ради за реєстровим № 72 /а.с. 13/, [PERSON] все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що буде їй належати на день смерті і на що за законом матиме право, заповіла [PERSON] та [PERSON] позивачам у справі (з урахуванням того, що [PERSON] при одруженні змінила прізвище з «Прищепа» на «Болбот», відповідно до свідоцтва про шлюб /а.с. 10/). Позивачі, як спадкоємці за заповітом, спадщину після смерті [PERSON] прийняли, оскільки звернулися до Остерської районної державної нотаріальної контори, що підтверджується копією спадкової справи № 89/2014 /а.с. 29-31/. Свідоцтво про право на спадщину нотаріусом не було видано, оскільки був відсутній оригінал правовстановлюючого документу на вказану земельну ділянку. Відмову в оформленні позивачам спадщини нотаріусом не прийнято. Суд зазначає, що твердження позивачів нічим не підтвердженні, оскільки оформлення спадщини не завершено, відмови нотаріуса суду не надано. Обовязок нотаріуса та відповідної посадової особи вчиняти нотаріальні дії передбачений ч.3 ст. 49 Закону «Про нотаріат», де встановлено заборону щодо безпідставної відмови її вчинення. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Згідно з ч. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 встановлено, що відповідно до положень ст. 10-11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Згідно з ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до положень ч.3 ст.10 та ч.ч.1,4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Главою 86 ЦК України, а також спеціальним законодавством, зокрема Законом України «Про нотаріат», підзаконними нормативними актами визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій, притаманній юрисдикційній діяльності суддів та нотаріусів. Отже, у разі якщо відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, це може бути підставою для відмови у позові. Така правова позиція наведена у п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику в справах про спадкування», в якому вказується, що за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину у судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися за правилами позовного провадження. Як встановлено судом, нотаріусом не надано відмови позивачам у здійсненні нотаріального оформлення права на вказану у позові спадщину земельну ділянку. Отже, право позивачів не цю земельну ділянку не порушено і жодною іншою особою не оспорюється, а спір про право відсутній, існування перешкод для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку судом не встановлено, а позивачами не доведено. З урахуванням наведеного суд зазначає, що у особи виникає право звернутися до суду із вказаними позовними вимогами лише після отримання відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину. Звернення до суду з цим предметом позову до отримання такої відмови нотаріуса є передчасним, оскільки задоволення судом позовних вимог по суті у даному випадку свідчило б про безпідставне покладення на суд функцій органів нотаріату. Отже, з наведених вище мотивів і підстав у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed