Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-10 00:00:00

24.05.2019 року позивач [PERSON] звернувся до суду із вищезазначеною позовною заявою, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що на підставі договору дарування між [PERSON] та [PERSON] , в інтересах [PERSON] , посвідченого 27.08.2011 року приватним нотаріусом Синельниківського районного нотаріального округу за реєстром №1174, за позивачем зареєстровано житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11.10.2012 року, вищевказаний договір дарування житлового будинку, визнаний удаваним. Також, визнано, що між вказаними сторонами був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку. Цим рішенням визнано за колишньою дружиною позивач [PERSON] право власності на Ѕ частку житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] , як належну їй частку спільного сумісного майна подружжя. Відповідач [PERSON] , 22.08.2014 року зареєструвала за собою право власності на Ѕ частку вказаного житлового будинку, що підтверджується інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав від 21.05.2019 року. Позивач після набрання чинності вищевказаним рішенням суду, будь-яким чином не визнавав за собою право власності на Ѕ частку спірного житлового будинку та не реєстрував право власності на нього. В теперішній час він дійшов згоди з колишньою дружиною про укладення договору про припинення права на аліменти для їх неповнолітньої дитини - дочки [PERSON] , [INFO] , у зв`язку з передачею права власності нерухоме майно, а саме на Ѕ частку житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] , але при зверненні до державного реєстратора у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно відділу державної реєстрації Синельниківської районної державної адміністрації для отримання витягу, позивачу було рекомендовано звернутися до суду про визнання права власності на Ѕ частку спірного житлового будинку, так як договір дарування визнаний удаваним. В зв`язку із викладеним, посилаючись на ст. 16, 321, 357, 392 ЦК України, позивач [PERSON] , просить суд визнати за ним право власності на Ѕ частку житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Позивач до початку проведення підготовчого судового засідання надав суду заяву про підтримання заявлених вимог та розгляд справи безйого участі. Відповідач до початку проведення підготовчого судового засідання надала суду заяву про визнання позову. Відповідно до ч 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх в сукупності, прийшов до наступного. Згідно з рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 жовтня 2012 року, яке набрало законної сили 23 жовтня 2010 року, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , третя особа: [PERSON] , про визнання правочину -договору дарування жилого будинку удаваним та визнання права власності на Ѕ частку жилого будинку з господарськими будівлями та спорудами задоволено. Встановлено, що договір дарування жилого будинку АЕВ №838821 від 27 серпня 2001 року, розташованого за адресою: [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , в інтересах [PERSON] , є удаваним. Визнано, що між [PERSON] та [PERSON] , в інтересах [PERSON] , був укладений договір купівлі-продажу жилого будинку, а також визнано за [PERSON] право власності на Ѕ частку житлового будинку з надвірними побудовами та спорудами, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] , як належну їй частку спільного сумісного майна подружжя, як дружини [PERSON] . Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, виходячи з того, що на підставі договору-купівлі продажу жилого будинку, укладено в період шлюбу сторін, житловий будинок з надвірними побудовами та спорудами, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] , є спільною сумісною власністю позивач [PERSON] та відповідача [PERSON] , за якою в судовому порядку вирішено питання про визнання права власності на Ѕ його частину, тому наявні обґрунтовані підстави, які не оспорюються відповідачем [PERSON] , про належність іншої рівної частини вказаного будинку позивачу [PERSON] на праві власності і який не може бути обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно до ч. 1 ст. 357 ЦК України, частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Викладені вище обставини узгоджуються із вимогою статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. На підставі викладеного, ст. ст. 16, 317, 319, 321, 357 ЦК України,

Outcome: approved