Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-01 00:00:00

24.03.2020 року до суду звернулася позивач [PERSON] , з позовом про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням до відповідачів [PERSON] ( [PERSON] , [PERSON] ,. і [PERSON] 17.04.2020 року отримані довідки про реєстрацію місця проживання відповідачів - фізичних осіб. 24.04.2020 року ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду за правилом спрощеного провадження з викликом сторін на 10 червня 2020 року. \~ \~ 10.06.2020\~року в\~ судовому\~засіданні оголошена\~ перерва\~ в\~зв`язку\~з необхідністю\~ виклику\~ свідків\~до \~02.09.2020\~ року Учасникам розгляду справи роз`яснені права та обов`язки у відповідності до ст. 43, 44, 49 ЦПК України. 02.09.2020 року оголошено вступну та резолютивну частині рішення Згідно заявлених позовних вимог позивач просить визнати відповідачів втратившими право користування житловим приміщенням будинком [ADDRESS] В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступне:на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 08.09.1999 року вона є власником житлового будинку з господарськими і побутовими спорудами та будівлями, що розташований по [ADDRESS] . В зазначеному будинку з 2003 року зареєстровані відповідачі. Проте з часу реєстрації відповідачі в зазначеному будинку не проживають та особистих речей не мають. На даний час у неї виникла необхідність розпорядитись належним їй житловим будинком, але реєстрація відповідачів у будинку позбавляє її скористатись своїм правом власності. Самостійно позивачка не має можливості зняти відповідачів з реєстрації за вищевказаною адресою, оскільки для цього необхідна особиста присутність відповідачів, що й стало підвою звернення до суду. Позивач та представник позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі давши пояснення фактично установлені матеріалами справи. Також позивачка пояснила, що з 2003 року відповідачі проживали в належному їй будинку та самостійно зареєструвались там без її згоди. Потім в 2016 році відповідачка вийшла заміж та переїхала на проживання до м. Харків. Будинок утримують як дачу, в ньому не проживають. На даний час будинок занедбаний. Вона просила відповідачку в добровільному порядку знятись з реєстрації та віддати їй ключі, але остання не бажає цього робити, а вона бажає повернути належний їй на праві власності будинок. Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечували посилаючись на те, що між сторона в дійсності виникли правовідносини із договору купівлі-продажу зазначеного будинку. Так в 2003 році [PERSON] , з позивачкою домовилась про купівлю у неї вищевказаного будинку. Домовленість була такою, що якщо вона виплачує позивачці всю суму відразу вони переоформляють документи на неї, тобто укладають договір купівлі-продажу. Але якщо виплата здійснюється декількома платежами, то вони переоформляють будинок після сплати останнього платежу. Вони ходили разом в паспортний стіл, де з дозволу позивачки вона та діти були зареєстровані в будинку. З приводу сплати грошей за будинок писали розписку. Вона не мала можливості сплатити всю оговорену суму за купівлю будинку одним платежем тому оформлення договору купівлі-продажу відклалось. Після сплати останньої суми позивачка віддала їй техпаспорт на будинок. Спочатку переоформити будинок вона не мала можливості, так як у неї було тяжке матеріальне становище. А потім позивачка почала ухилятись від укладення договору. В будинку вони періодично проживають. В основному на свята. Її син проживає в будинку і зараз, але в літній кухні, так як будинок потребує ремонту. Так як вона сплатила всю суму за будинок, оплачувала комунальні послуги, то вважає, що будинок є її власністю. Вона допустила помилку лише в тому, що не настояла на укладені договору купівлі-продажу. Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст.55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, заслухавши учасників розгляду справи, з`ясувавши зміст позовних вимог, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що між сторонами виник спір із правовідносин, що регулюють право власності на житлове приміщення та право користування житловим приміщенням. Як встановлено в судовому засіданні позивач є власником будинку господарськими будівлями і спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 08 вересня 1999 року, що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину. Як встановлено в судовому засіданні з 2003 року відповідачі [PERSON] , [PERSON] , і [PERSON] , зареєстровані у вищевказаному будинку з 2003 року. Позивачка в судовому засіданні зазначила, що з 2016 року відповідачі у вищевказаному будинку не проживають та власних речей у ньому не мають. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , та [PERSON] , підтвердили факт не проживання відповідачів зазначеному вище житловому будинку. Так свідок [PERSON] , в судовому засіданні пояснив, що він їздить в с. Правобережне Верхньодніпровського району. Проїжджає повз належний його матері будинок. В будинку ніхто не проживає, будинок занедбаний. Відповідачі проживають в м. Харків. В будинку є лиш світло. Вікна старі, стіни відійшли. Свідок [PERSON] , в судовому засіданні пояснив, що його бабуся проживає в с. Правобережне Верхньодніпровського району. Він близько 10 років їздить до бабусі та проживає повз будинок [PERSON] . Останні три роки в будинку ніхто не живе. Двір будинку заріс бур`янами. З наданих суду фотознімків також вбачається, що будинок перебуває в занедбаному стані та подвір`я зросло бур`янами. Тобто в судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт того, що відповідачі не користуються спірним будинком. Позивач способом захисту порушених прав обрала визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням на підставі ст. 72 ЖК України, оскільки відповідачі не є членами її сім`ї. Проте в судовому засіданні встановлено, що між сторонами в дійсності виникли правовідносини з приводу купівлі-продажу будинку, що належить позивачці. Тото правовідносини з привод права власності на будинок Так в судовому засіданні відповідач пояснила, що в 2003 році вона купила даний будинок для себе та своєї сім`ї, з дозволу позивачки зареєструвалась в ньому та проживала протягом тривалого періоду часу. Дбала за будинком, сплачувала комунальні послуги, а також сплатила позивачці всю суму за купівлю будинку відповідно до досягненої між ними домовленості. Позивачка визнала факт того, що відповідач сплатила їй суму, за яку остання бажала продати будинок в 2003 році. відповідно до ч. 1 с. 82 ЦПК України - Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Крім визнання позивачкою даної обставини факт розрахунку відповідачки за придбання спірного будинку підтверджується показаннями свідків [PERSON] ,. та [PERSON] . Так свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона працювала разом з позивачкою та була свідком того, що [PERSON] , продавала будинок в селі. Відповідачка приходила до позивачки на її робоче місце та договорювалась про купівлю будинку. Все це відбувалось в 2003 році. Також вона була свідком того, як відповідачка передавала позивачці частину грошових коштів за придбаний будинок. Їй відомо, що відповідачка проживала у вказаному будинку з 2003 року. Чи живе відповідачка в даному будинку зараз їй невідомо. Але синів відповідачки вона бачила у зазначеному будинку. Свідок [PERSON] ,. пояснила, що вона була свідком того, як [PERSON] ,. передавала [PERSON] ,. останню частину грошових коштів за будинок. Дані кошти [PERSON] , позичила у неї так як вони подруги. Це відбувалось восени 2003 року. Також їй відомо, що на даний час син позивачки погрожує відповідачці, вибив двері у спірному будинку та перешкоджає користуватись спірним будинком. Згідно акту обстеження житлово-побутових умов будинку по [ADDRESS] встановлено, що [PERSON] , проживає у вищевказаному будинку з 2003 року. Відповідно до копії договору про надання послуг з водопостачання від 21.03.2007 року вбачається, що даний договір оформлений зі споживачем [PERSON] . Згідно довідки ГУ ДПСУ у Дніпропетровській області встановлено. що [PERSON] , сплатила земельний податок по Бородаївській сільській раді з 2012 року по 2018 рік. Відповідно до квитанцій про оплату за воду вбачається, що в відповідачка проводила оплату водо постання спірного будинку з 2010 року по 2018 рік. З наданої представником позивача довідки про оплату за електроенергію за будинок по [ADDRESS] вбачається, що особовий рахунок відкритий на [PERSON] , а не на [PERSON] . Виходячи з того, що відповідач сплативши оговорену суму за купівлі спірного будинку, вона стала фактично його власником з 2003 року, що визнавалось не лише фізичними, а і юридичними особами, органом місцевого самоврядування. За період з 2003 року по 2018 рік відповідачі користувались спірним будинком, вносили необхідні платежі. Таким чином навіть тимчасове непроживання відповідачів у спірному будинку не може бути підставою для задоволення позовних вимог. Оскільки як уже зазначалось вище між сторонами виникли правовідносини власності на спірний будинок, а не правовідносини з тимчасового користування спірним будинком відповідачами. Відповідно до ч.1, 2 ст. 317 ЦК України - Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 319 ЦК України - Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України - Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року, відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950р. Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи безперешкодно користуватись своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. І хоч позивач на даний час залишається юридичним власником будинком, проте судом встановлено, що фактичним власником будинку є відповідачка. Даний факт знайшов своє підтвердження в судовому засіданні на підставі наданих відповідачкою доказів. Виходячи з вищевикладеного суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог позивача у спосіб, обраний позивачем та вважає за можливе відмовити у задоволенні позовних вимог. Оскільки виконання відповідачкою істотних умов укладеного з позивачкою договору купівлі-продажу будинку, тривале відкрите, безперервне користуванням вказаним будинком свідчать про наявність підстав для визнання за відповідачкою права власності на вказаний будинок та не є підставою для визнання її та членів її сім`ї такими, що втратили право користування спірним будинком, в зв`язку з тимчасовим не проживанням у ньому. Враховуючи, що судом ухвалюється рішення про відмову у задоволенні позовних вимог відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на позивача і не відшкодовується за рахунок відповідачів.

Outcome: dismissed