Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-14 00:00:00

22.06.2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] за участі третьої особи Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області як органу опіки та піклування, в якій просила визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] , стягнути з відповідача понесені нею судові витрати по сплаті судового збору. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що з 2017 року [PERSON] проживала з [PERSON] однією сім`єю. [INFO] у них народилася донька [PERSON] , яка зареєстрована та проживає з нею. З січня 2020 року [PERSON] з відповідачем проживають окремо. У лютому 2020 року [PERSON] виїхав за межі України і взагалі з донькою не спілкувався. На даний час відповідач повернувся до міста Кременчука та погрожує відібрати дитину. [PERSON] під час зустрічі з [PERSON] вириває дитину з рук, штовхає її, ображає у присутності дитини. Тому [PERSON] весь час перебуває у стресовому стані через погрози [PERSON] забрати дитину. Доньці на даний час 8 місяців, більшу частину свого життя вона батька не бачила. Донька перебуває на грудному вигодовуванні та потребує постійного знаходження поряд з нею. [PERSON] повністю займається вихованням та розвитком дитини. Має у власності житло та забезпечує хороші умови проживання. Працює, отримує допомогу по догляду за дитиною, аліменти на утримання двох дітей. Має у власності земельну ділянку та дачний будинок, де з дітьми проводить час з користю для здоров`я та розвитку. Після спілкування з батьком [PERSON] перебуває у нервовому стані, плаче. Відповідач не може нормально спілкуватися з дитиною, не розуміє її поведінки та потреби, через що дратується. Фактично відповідач ніколи не виконував і не виконує свої батьківські обов`язки. У доньки відсутній емоційний та психологічний контакт з батьком. Відповідач не забезпечений житлом, не має постійної роботи, покинув двохмісячну дитину для створення нової сім`ї, поводить себе агресивно, погрожує забрати дитину і позбавити її можливості спілкуватися з нею, неодноразово у присутності дитини вчиняв сварки, ображав її. Тому [PERSON] просила суд визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] з матір`ю, тобто з нею. Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 23.06.2020 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначено підготовче засідання. Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 15.09.2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, хоча повідомлялася належним чином про дату, час та місце розгляду справи. Від її представника адвоката Чорнухи Ю.В. надійшла письмова заява, в якій просила розглянути справу без її участі за наявними матеріалами справи, позов підтримує в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча повідомлявся належним чином про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується розпискою про явку в судове засідання. Надав письмову заяву, в якій просив розглянути справу без його участі. В підготовчому засіданні визнав позовні вимоги. Третя особа Виконавчий комітет Кременчуцької міської ради Полтавської області як орган опіки та піклування в судове засідання свого представника не направив. Надали до суду клопотання, де просили розглянути справу у їх відсутність та при винесенні рішення взяти до уваги висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області про доцільність визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] , що затверджений рішенням виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області від 02.10.2020 р. №1488. У зв`язку з неявкою сторін в судове засідання, на підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно дослідивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітньої [PERSON] , [INFO] , що підтверджено свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 05.11.2019 року Кременчуцьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, актовий запис №1498 (а.с.7). Позивач [PERSON] разом з малолітньою донькою [PERSON] зареєстровані та проживають в квартирі за адресою: [ADDRESS] , 2/3 частин якої належить позивачу. Даний факт підтверджено паспортом серії [NUMBER] , виданим 28.02.2003 року Крюківським РВ УМВС України в Полтавській області та довідкою про реєстрацію місця проживання особи №36159 від 11.11.2019 р., виданою Відділом ведення Реєстру територіальної громади Крюківської районної адміністрації виконавчого комітету Кременчуцької міської ради, Договором дарування частки квартири, посвідченого 30.06.2015 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Мушинським О.Ю., Витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 30.06.2015 р. за №39826809, від 30.06.2015 р. №39824158. З матеріалів справи вбачається, що Малолітня [PERSON] фактично проживає з матер`ю [PERSON] та перебуває на її утриманні З січня 2020 року відповідач [PERSON] з сім`єю не проживає, що підтверджується актом від 05.06.2020 року. 05.05.2020 року судовим наказом Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів щомісяця, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи стягнення з 23.04.2020 р. і до досягнення дитиною повноліття. 15.06.2020 року позивач [PERSON] звернулася до Кременчуцького відділу поліції ГУНП в Полтавській області з заявою про вчинення домашнього насильства та винесення заборонного припису посилаючись, що [PERSON] погрожує їй забрати дитину, стежить за нею, робить відеозйомки її прогулянок з донькою. Неодноразово намагався забрати доньку силоміць. Відповідно до повідомлення КНМП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №1» м. Кременчука від 02.06.2020 р. № 560/10-1, дитина [PERSON] відвідує КНМП «ЦПМСД №1» в супроводі матері [PERSON] . Мати дитини зверталася до лікаря-педіатра дільничного [PERSON] 21.11.2019 р., 26.12.2019 р., 23.01.2020 р., 27.02.2020 р., 23.04.2020 р. Дитина перебуває на грудному вигодовуванні. Рекомендації лікарів матір`ю дитини виконуються. Позивач [PERSON] працює в архівному відділі виконавчого комітету Кременчуцької міської ради на посаді головного спеціаліста та з 31.12.2019 р. перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Відповідач не заперечує щодо визначення місця проживання дитини разом з матір`ю, про що свідчить відповідна заява про визнання позовних вимог. З встановлених обставин справи вбачається, що спірні правовідносини є сімейними та врегульовані Сімейним кодексомУкраїни. У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частиною 7 статті 7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. За правилами статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Частиною першою статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Згідно ч. 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Відповідно до статті 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Згідно зі статтею 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. За частинами першою, другою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Згідно з абзацом другим принципу 7 Декларації прав дитини найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Так, 11 липня 2017 року Європейським Судом з прав людини (далі - ЄСПЛ) було винесено рішення у справі «М.С. проти України», у якому йдеться визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосується дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Аналіз вищезазначених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків витікає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Стаття 19 СК України передбачає, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (ч.4). Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (ч.5). Відповідно до висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області, затвердженого рішенням виконавчого комітету Кременчуцької міської ради від 02.10.2020 №1488, доцільно визначити місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] . Як вбачається з висновку 17.08.2020 р. спеціалістами служби у справах дітей проведені обстеження умов проживання дитини [PERSON] за адресою [ADDRESS] та встановлено, що квартира з усіма комунальними зручностями. У помешканні проведений сучасний ремонт, наявна необхідна для проживання побутова техніка та меблі. Умови проживання для дитини задовільні, санітарно-гігієнічний стан на належному рівні. Для дитини передбачене окреме ліжко та наявні необхідні дитячі засоби гігієни. 18.08.2020 р. здійснено виїзд за адресою [ADDRESS] , де проживає [PERSON] . Житловий будинок з усіма комунальними зручностями. У помешканні наявні необхідні меблі та побутова техніка для проживання. Під час обстеження на кухні проходили ремонтні роботи. Для виховання та розвитку дитини створені належні умови для проживання. Дитяче ліжечко відсутнє. У кімнаті [PERSON] є диван та крісло. За результатами оцінки потреб сімей наданої Кременчуцьким міським центром соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді, з`ясовано, що мати та батько дитини [PERSON] здатні виконувати обов`язки щодо виховання дитини та догляду за нею. Складних життєвих обставин в родинах не виявлено, дані сім`ї не рекомендовані на облік сімей, які опинилися в складних життєвих ситуаціях. Орган опіки та піклування визнав за доцільне визначити місце проживання дитини [PERSON] з матір`ю [PERSON] . Враховуючи вищенаведені обставини справи, а також те, що відповідач не заперечує щодо визначення місця проживання з матір`ю, позивачем по справі, про що надав відповідну заяву, суд погоджується з доводами позивача про те, що визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] з позивачем [PERSON] буде відповідати її інтересам, а тому суд вважає можливим визначити місце проживання малолітньої дитини за місцем проживання матері [PERSON] . З огляду на викладене, суд приходить до висновку про необхідність задоволення заявлених позовних вимог. Відповідно до ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. В ст.142 ЦПК України встановлено, що у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. З огляду на наведене, враховуючи, що позов задоволено та відповідач його визнав до початку розгляду справи по суті, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] судовий збір в розмірі 420,40 грн. та повернути позивачу [PERSON] з державного бюджету 50% судового збору, сплаченого при поданні позову, що становить 420,40 грн. (квитанція від 15.06.2020 року АТ «Ощадбанк»).

Outcome: approved