Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-26 00:00:00

24.06.2014р. позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON], в якому просить визнати договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 17.08.2012р. недійсним, оскільки укладений чоловіком позивача - [PERSON] без згоди позивача. Вимоги позову обґрунтовані тим, що 18.01.1992 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб. Під час перебування у шлюбі, 11.10.2007р. подружжям сумісно була придбана вищезазначена квартира, яка є спільною сумісною власністю подружжя. 17.08.2012р. відповідач, без згоди позивача продав цю квартиру [PERSON] за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом. На укладення цього правочину позивач письмової, чи будь-якої іншої згоди не надавала, тому вважає, що відповідач самостійно розпорядився майном, яке є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON], чим останній порушив право власності позивача на зазначену квартиру. Правовими підставами позову в ньому значені положення статей 60, 65 СК України та статей 215, 216, 228 ЦК України. Позивач та її представник в судовому засіданні підтримали вимоги позову в повному обсязі з викладених у позові підстав. Додатково представник позивача пояснив, що нотаріус зобов'язаний встановлювати особу продавця та його сімейний стан, що не було зроблено. Відповідач не мав права відчужувати квартиру без згоди дружини, розподілу майна між подружжям не було. Також зазначив, що при укладенні оспорюваного договору було порушено публічний порядок, а підставою для визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним є положення ч. 2 ст. 65 СК України. Позивач суду пояснила, що їй не було відомо про оформлення відповідачем договору купівлі-продажу квартири, останній не знав, що будуть такі наслідки. Також пояснила, що у 2003 році стосунки між подружжям (позивачем та відповідачем по даній справі) погіршились, вони звернулися до адвоката, який займався питанням їх розлучення, та в старих паспортах відділенням РАЦС були поставлені відмітки про розірвання шлюбу, однак до РАЦСу сторони із заявами не зверталися, мають сина [INFO]. В нових паспортах у сторін відсутні печатки про розірвання шлюбу. Наполягала, що з часу реєстрації шлюбу у 1992 році до теперішнього часу перебуває у шлюбі з відповідачем, однак оригіналу свідоцтва про шлюб у неї немає. Витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища було одержано для оформлення пенсії. Зазначила, що готова розірвати договір та сплатити третій особі грошові кошти за ним. Представник третьої особи в судовому засіданні в задоволенні позову просила відмовити та пояснила, що згідно п. 5.2. оспорюваного договору, відповідач підтвердив, що на час набуття квартири він у шлюбі не перебував, крім того, позивач ставить вимогу про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, однак квартира на 1/ 2 частки належала відповідачу, крім того, не підтверджено належними доказами перебування сторін у шлюбі на час придбання відповідачем квартири. Відповідач в судове засіданні не з'явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності та відзив на позов, в якому позовні вимоги визнав у повному обсязі. Суд, вислухавши пояснення позивача, її представника, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом установлено, що 18.01.1992 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, що підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища (а.с. 7-8). Свідоцтва про шлюб, його копії чи дублікату стороною позивача суду надано не було. 17.08.2012р. між відповідачем [PERSON] та третьою особою [PERSON] було укладено договір купівлі продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 874, згідно якого [PERSON] передав у власність [PERSON], а останній прийняв та сплатив 439615,00грн. за квартиру [ADDRESS]. (а.с. 4-5). Згідно п. 1.3. зазначеного договору, вищевказана квартира належить продавцю на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 11.10.2007р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстром № 4350. В пункті 5.2. договору купівлі-продажу квартири від 17.08.2012р. продавець ([PERSON]) свідчить, що квартира є його особистим майном, оскільки на момент набуття в шлюбі не перебував та не проживав з іншою особою однією сім'єю без реєстрації шлюбу між ними. Згідно положень Цивільного кодексу України, особа, яка вважає, що її речові права порушені, має право звернутися до суду як з позовом про визнання відповідної угоди недійсною (ст. ст. 215 -235 ЦК України), так і з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння (ст. ст. 330, 338 ЦК України). Стаття 215 ЦК України встановлює загальне правило про те, що правочин є недійсним у зв'язку з недодержанням в момент його вчинення стороною (сторонами) загальних вимог, які необхідні для чинності правочину, передбачених ст. 203 ЦК України. Статтею 216 ЦК України визначено особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі наслідки окремих видів недійсних правочинів. Отже, на угоду, укладену з порушенням вимог закону, не поширюється загальне правило про наслідки недійсності правочину (двостороння реституція), якщо сам закон передбачає інші наслідки такого порушення. Відповідно до вимог ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребування у нього. Пунктом 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України передбачено, що в разі придбання майна за відплатним договором у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Добросовісне набуття у розумінні ст. 388 ЦК України, можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а у особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація). Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 10 постанови №9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України. Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Отже, захист прав особи, яка вважає себе власником майна можливий шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом з тих підстав, що квартира, яка є предметом оспоорюваного договору, вибула з її володіння не з її волі, а [PERSON] набув у власність квартиру, розташовану у [ADDRESS] за угодою з [PERSON], особою, яка не мала права без згоди позивача відчужувати цю квартиру. Як убачається з матеріалі справи, [PERSON] звертаючись до суду з даним позовом посилалася на норми ст. ст. 60, 65 СК України, які регулюють майнові права подружжя, при цьому не є підставою визнання договорів недійсними. Таким чином, оскільки позивач вимогу про повернення майна з чужого незаконного володіння не заявляла та позов із таких підстав (ст. ст. 387, 388 ЦК України) нею не заявлявся, він задоволенню не підлягає, оскільки позивачем невірно обрано передбачений п. 2 ч. 1 ст. 16 ЦК України спосіб захисту своїх прав. При цьому, суд також звертає увагу на те, що договір купівлі продажу квартири від 17.08.2012р. укладений між особами, однією з яких є [PERSON], який визначений позивачем у позовній заяві не як відповідач, а як третя особа. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, враховуючи, що позивач звільнена від сплати судового збору, як інвалід ІІ групи, судові витрати по справі слід віднести за рахунок держави. На підставі викладеного, ст. ст. 60, 61, 65 СК України, ст.ст. 16, 203, 215, 216, 387, 388 ЦК України,

Outcome: dismissed