Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-10 00:00:00

22 листопада 2019 року позивач [PERSON] в особі представника [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] і просила визначити місце проживання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , за місцем свого мешкання за адресою: [ADDRESS] ; здійснити реєстрацію неповнолітнього [PERSON] за місцем її реєстрації без згоди батька [PERSON] . В подальшому, 22 січня 2020 року, уточнивши позовні вимоги, просила визначити місце проживання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , за місцем свого мешкання за адресою: [ADDRESS] ; стягнути з [PERSON] на свою користь аліменти на утримання дитини - [PERSON] , [INFO] , у розмірі ј частини від усіх видів заробітку (доходу). В обґрунтування позовних вимог позивач [PERSON] зазначила, що у лютому 2014 року відповідач залишив її та дитину і з того часу разом вони жодного дня не мешкали. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 05.10.2017 року шлюб між ними розірвано. 28.10.2019 року нею було придбано двокімнатну квартиру [ADDRESS] , в якій з 04.11.2019 року вона зареєструвала своє місце проживання. У реєстрації місця проживання дитини за вказаною адресою їй було відмовлено з підстав відсутності згоди батька. З 2013 року відповідач з дитиною не проживав, не займається його вихованням, не відвідує, а успіхами дитини цікавиться вкрай рідко і тільки по телефону, на свій розсуд не стабільно перераховував грошові кошти та на свій розсуд змінював розмір аліментів. Вважає, що в інтересах неповнолітньої дитини законно визначити питання щодо стягнення аліментів, що може гарантувати стабільність матеріального забезпечення дитини з боку батька, який з дитиною не мешкає. Представник позивача при судовому розгляді позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд їх задовольнити. Відповідач в своєму відзиві позов не визнав, вважає, що наміри позивачки визначити місце проживання дитини пов`язані з неприязними стосунками, які склалися між ними та бажанням позивача усунути його від спілкування з дитиною. При судовому розгляді [PERSON] позовні вимоги визнав, зазначив, що з 2017 року шлюб з позивачкою розірвано, до 2018 року включно знаходився на військовій службі у Збройних Силах України, а тому побоюючись за долю дружини та дитини намагався уникати з ними прямих контактів, фактично з народження дитина проживала з позивачкою. Пояснив, що не заперечує проти визначення місця проживання дитини з матір`ю та стягнення з нього аліментів на утримання дитини у вказаному розмірі. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи за їх відсутності, вважали за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю, [PERSON] . Ухвалою суду від 23.01.2020 року позовна заява прийнята до розгляду, провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 14.02.2020 року справа призначена до судового розгляду по суті. Дослідивши матеріали справи, перевіривши обставини справи, суд доходить наступних висновків: У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. Згідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 25 липня 2013 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с. 13). У шлюбі народилася дитина [PERSON] , [INFO] , батьками якого записані [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження дитини (а.с. 14). Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2017 року шлюб між сторонами розірвано (а.с. 15-16). Позивач [PERSON] є власницею двокімнатної квартири [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 28.10.2019 року (а.с. 35-36). Відповідно до ксерокопії паспорта зареєстроване місце проживання [PERSON] в квартирі [ADDRESS] з 04.11.2019 року (а.с. 7). Згідно відповіді Управління реєстрації місця проживання та Департаменту реєстрації та цифрового розвитку Харківської міської ради [PERSON] роз`яснено підстави відмови у реєстрації місця проживання дитини, а саме: відсутня письмова згода другого з батьків (а.с. 40). Дитина проживає з позивачкою та перебуває на її утриманні. Висновком Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради від 24.03.2020 року № 234 визнано за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю, [PERSON] (а.с. 105). Згідно із ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Статтею 150 СК України передбачений обов`язок батьків щодо виховання та розвитку дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1, 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. За принципом 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, яким керується суд при вирішенні питання щодо місця проживання дитини, малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. За ч. ч. 1, 2 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Під час вирішення спору між батьками про визначення місця проживання малолітньої дитини, необхідно всебічно й повно дослідити обставини справи та, взявши до уваги фактичний, емоційний, психологічний, матеріальний, віковий та медичний фактори, пропорційно й обґрунтовано оцінити відповідні інтереси та права кожної особи - як батьків, так і дитини, з урахуванням думки останньої, ухваливши рішення з дотриманням інтересів усіх учасників, найперше дитини. Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.1998 № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» роз`яснено, що суди, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається мають виходити із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинні постановити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Враховуючи, що з дня народження дитина постійно проживає з матір`ю, остання характеризується позитивно, за місцем проживання для дитини створено належні умови, мати приділяє більше уваги вихованню дитини й більш відповідально ставиться до виконання своїх батьківських обов`язків, дитина перебуває на вихованні матері, що визнається відповідачем, та врахувавши, що батько дитини проти задоволення позовних вимог не заперечує, тому суд приходить до висновку про визначення місця проживання неповнолітньої дитини разом з матір`ю, що забезпечить якнайкращі інтереси дитини, позитивно сприятиме її розвитку, як психологічному так і фізичному. Відповідно до ч.ч. 1,3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст.ст.181,183 СК України за рішенням суду грошові кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються в частці від доходу його матері, батька та (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків, разом з яким проживає дитина, розмір яких визначається судом. Відповідно до ч.2 ст.182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Зі змісту та аналізу зазначених статей слідує, що обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька. Розмір аліментів у разі спору у всіх випадках встановлюється судом, при цьому статтею 182 СК України передбачений перелік найбільш вагомих обставин, які мають братися до уваги при визначенні розміру аліментів на дитину. А саме, зокрема - матеріальне становище дитини та загальний матеріальний стан того з батьків, з якого будуть стягуватися аліменти, свідченням чого є величина витрат на утримання себе та членів своєї родини. Виходячи з вищевикладеного, враховуючи, що відповідач визнав позовні вимоги в повному обсязі, суд вважає за доцільне стягнути з відповідача суму аліментів в розмірі ј частини усіх видів заробітку щомісяця, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 22 січня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття. Згідно з ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, тобто з 22 січня 2020 року. Відповідно до п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України, суд вважає допустити негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу на один місяць. Внаслідок задоволення позову судові витрати покладаються на відповідача.

Outcome: approved