Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-24 00:00:00

22 липня 2015 року ПАТ «[PERSON] Аваль» звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON], третя особа [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. В обґрунтування позову зазначив, що між Відкритим акціонерним товариством «[PERSON] Аваль», правонаступником якого є ПАТ «[PERSON] Аваль», і [PERSON] 18 січня 2007 року укладено кредитний договір № К-Д 014/02-40/565, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 1\~300\~000 доларів США на строк до 17 січня 2017 року зі сплатою 9,99 % річних в термін з 18.01.2007 р. по 17.04.2007 р. та 12 % річних в термін з 18.04.2007 р. по 17.01.2017 р. На забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором 18 січня 2007 року між банком та [PERSON] укладено договір іпотеки № 014/02-40/1305, предметом якого є нежиле приміщення загальною площею 192,8 кв.м., магазин непродовольчих товарів, розташований на вул. Ширшова, 10, приміщення 5 у м. Дніпропетровську. Позичальник узяті на себе зобовязання не виконує з 2009 року. Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня 2011 року було солідарно стягнено з [PERSON] та [PERSON] (поручитель) на користь ПАТ «[PERSON] Аваль» заборгованість за кредитним договором № К-Д 014/02-40/565 від 18.01.2007 р. в сумі 10 220 619 грн. 92 коп. В 2012 році [PERSON] звернувся до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства [PERSON] Аваль про визнання кредитного договору недійсним, посилався на те, що в процесі виконання вищезазначеної угоди, він вирішив зробити власний перерахунок заборгованості і вважає, що [PERSON] незаконно та не обєктивно нараховує відсотки, які передбачалися незаконною угодою з моменту укладання кредитного договору. [PERSON] просив суд визнати недійсним кредитний договір № К-Д 014/02-40/565 від 18 січня 2007 року, укладений між [PERSON] та Відкритим акціонерним товариством [PERSON] Аваль; визнати недійсним договір іпотеки від 18 січня 2007 року, укладений між [PERSON] та Відкритим акціонерним товариством [PERSON] Аваль, посвідчений нотаріально приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим номером 266; зобовязати приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] скасувати реєстраційний запис про реєстрацію в Державному реєстрі іпотек за номером 266 від 18 січня 2007 року; зобовязати приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] скасувати реєстраційний запис про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна від 18 січня 2007 року. Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 листопада 2014 року в задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання кредитного договору недійсним відмовлено. 28.11.2014 року [PERSON] звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із заявою про ухвалення додаткового рішення до рішення від 24.11.2014р., ухваленого у цивільній справі за позовом [PERSON] до Публічного акціонерного товариства [PERSON] Аваль про визнання кредитного договору недійсним. Вимоги обґрунтував тим, що у рішенні не зазначено, чи розглянуті по суті всі його позовні вимоги. Додатковим рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 грудня 2014 року договір іпотеки визнано недійсним, запис про іпотеку 20.01.2015 року виключений з Державного реєстру іпотек. Однак 13 липня 2015 року апеляційним судом Дніпропетровської області додаткове рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 грудня 2014 року скасовано, у задоволенні позову [PERSON] про визнання недійсним договору іпотеки, зобовязання вчинити певні дії відмовлено. Згодом банк дізнався, що 17 квітня 2014 року [PERSON] подарував нежиле приміщення загальною площею 192,8 кв.м., магазин непродовольчих товарів, розташований на вул. Ширшова, 10, приміщення 5 у м. Дніпропетровську [PERSON]. \~ \~Позивач просить в рахунок задоволення вимог Публічного акціонерного товариства «[PERSON] Аваль» щодо погашення заборгованості в сумі 1\~852\~124, 13 доларів США, звернути стягнення на нерухоме майно, що є предметом іпотеки за іпотечним договором від 18.01.2007 року, а саме: нежиле приміщення, магазин непродовольчих товарів, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Ширшова, буд. 10, прим. 5, шляхом проведення прилюдних торгів з дотриманням вимогЗакону України «Про іпотеку», встановивши, що початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження». Представник позивача у судове засідання не зявився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Відповідно до вказаної заяви, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач у судове засідання не зявився, про день, час та місце розгляду справи, повідомлений належним чином, причини неявки до суду не повідомив, тому суд відповідно до ст. ст. 169, 224, 225 ЦПК України, з урахуванням згоди представника позивача, вважає можливим провести заочний розгляд справи. Представник третьої особи у судове засідання не зявився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки до суду не повідомив. Суд розглядає справу, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобовязання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Отже, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобовязання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобовязанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобовязання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобовязань або зменшити їх. Забезпечувальне зобовязання (взаємні права й обовязки) виникає між іпотекодержателем (кредитором за основним зобовязанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобовязанням). Виконання забезпечувального зобовязання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобовязання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого преважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку недоведення до цієї особи інформації про обтяження майна). Частиною пятою статті 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобовязання і є дійсною до припинення основного зобовязання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Закінчення строку дії кредитного договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення (ч. 4 статті 631 Цивільного Кодексу України). Судом було встановлено, що строк дії договору на час звернення кредитора до суду не сплинув, основне зобовязання боржником не виконане. Статтею 23 Закону України «Про іпотеку» визначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця та має всі його права і несе всі його обовязки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. До спірних відносин щодо факту переходу до [PERSON] права власності на спірне нежиле приміщення під час виключення з Державного реєстру іпотек запису про обтяження права власності на це приміщення застосовується стаття 23 Закону України «Про іпотеку» та поширення її дії на відповідача з огляду на таке. Згідно із частиною першою статті 4 Закону України «Про іпотеку» обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством. Правові, економічні та організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень визначені Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до частини третьої статті 3 цього Закону права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації. Аналогічні положення містяться й у частині другій статті 3 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якої взаємні права й обовязки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону. Крім того, порядок державної реєстрації іпотек у спірний період регулювався Тимчасовим порядком державної реєстрації іпотек, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 2004 року № 410 (втратив чинність 1 січня 2013 року) та Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868. Відповідно до частин першої, другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Пунктами 74, 75 Порядку держаної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень передбачено, що рішення суду щодо обтяження прав на нерухоме майно, що набрало законної сили, є документом, що підтверджує виникнення, перехід та припинення обтяжень речових прав на нерухоме майно. Якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення. За таких умов у разі скасування незаконного судового рішення про визнання іпотеки недійсною, на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження, дія іпотеки підлягає відновленню з моменту вчинення первинного запису, який виключено на підставі незаконного рішення суду, оскільки відпала підстава виключення цього запису. Це означає, що іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису в Державний реєстр іпотек. Зазначений висновок узгоджується і з положенням статті 204 ЦК України, яка закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обовязки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (у звязку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за цим договором, повинні здійснюватися, а створені обовязки підлягають виконанню. Тому ухвалення судом рішення про недійсність договору іпотеки, яке згодом було скасоване, не спростовує презумпції правомірності правочину, а договір іпотеки (права й обовязки сторін) залишається чинним з моменту його первинної реєстрації в Державному реєстрі іпотек. Отже, суд доходить висновку про збереження обтяження майна іпотекою внаслідок скасування рішення суду щодо виключення з Державного реєстру іпотек запису про обтяження цього майна іпотекою та про поширення на [PERSON] відповідно до статті 23 Закону України «Про іпотеку» статусу іпотекодавця за іпотечним договором, враховуючи те, що до нього перейшло право власності на нежиле приміщення, яке є предметом іпотеки. При цьому суд враховує, що дії попереднього іпотекодавця з відчуження спірної нежилого приміщення під час зняття судовим рішенням обтяження та право власності [PERSON] на цю квартиру кредитором не оспорюються. За таких обставин, враховуючи сутність іпотеки та зміст правових механізмів забезпечення прав усіх сторін спірних правовідносин, ефективним відновленням прав кредитора у звязку зі скасуванням незаконного рішення є застосування процедури звернення стягнення на іпотечне майно, передбаченої угодою сторін, як однієї з умов надання (отримання) кредиту. Відповідно до вимог статті 23 Закону України «Про іпотеку» особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статусу іпотекодавця, має всі його права і несе всі його обовязки за іпотечним договором у тому обсязі й на тих умовах, що існували до набуття права власності на предмет іпотеки. Суд також приймає до уваги, що спірне нежиле приміщення було продано без згоди іпотекодержателя, заборгованість за кредитним договором не погашена. З огляду на викладене, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved