Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-04 00:00:00

23.10.2014 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності. В обґрунтування позовних вимог зазначала, що з 19.08.1983 року по 11.03.2014 рік перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. До реєстрації шлюбу, проживала з відповідачем у цивільному шлюбі. 17.08.1982 року за спільні кошти, придбали частину домоволодіння по вул. Дунаєва 46 в м.Миколаєві. Право власності на 1/10 частку зазначеного домоволодіння було оформлено на [PERSON] У 1992 році, їй (позивачу), як багатодітній матері видано ордер на квартиру №27 по вулиці Ульянових в м.Миколаєві. Право власності на зазначену квартиру було оформлено на [PERSON] та доньку Світлану. Посилаючись на те, що 1/10 частина домоволодіння 46 по вулиці Дунаєва в м.Миколаєві є спільною сумісною власністю подружжя, а при поділі спільного майна подружжя частки дружини та чоловіка є рівними, просила визнати за нею право власності на 1/20 частину зазначеного домоволодіння. В судове засідання позивач не зявилась, надала суду заяву з проханням розглянути справу у її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. У судове засідання відповідач не зявився, про день слухання справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Суд вважає можливим постановити рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. З 1982 року [PERSON] та [PERSON] проживали однією сімєю, без реєстрації шлюбу. 17.08.1982 року сторони, за сумісні кошти, придбали 3/25 частин домоволодіння з відповідними надвірними спорудами по вул. Дунаєва №46 в м.Миколаєві. Відповідно Свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння від 30.08.1991 року, 1/10 частка домоволодіння по вулиці Дунаєва 46 в м.Миколаєві належить [PERSON] З 19.08.1983 рік по 11.03.2014 рік сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. Відповідно до розяснень, що містяться в п. 12 постанови Пленуму ВСУ від 12.06.1998 р. №16 Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сімю України (у редакції, що була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сімєю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з п. 1 ст. 17 Закону Про власність, відповідних норм ЦК УРСР та з урахуванням п. 5 постанови Пленуму ВСУ від 22.12.199 р. №20 Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності. Правила ст.ст. 22, 28, 29 КпШС в цих випадках не застосовуються. Так, згідно із ч. 1 ст. 17 Закону Про власність, що був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сімї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Частиною 2 ст. 112 ЦК УРСР визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток. За змістом п. 5 постанови Пленуму ВСУ від 22.12.1995 р. №29 Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, повязані зі спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону Про власність, ст. 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сімї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що обєдналися для спільної діяльності, якщо укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п. 1 ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону України Про власність), тощо. Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є обєктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сімї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, внаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, обєднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У звязку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сімєю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й той факт, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці. Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Тільки в разі встановлення цих фактів положення ч. 1 ст. 17 Закону Про власність вважається правильно застосованим. Така сама по суті позиція висловлена в постанові Судової палати у цивільних справах ВССУ від 18.09.2013 р. №6-66цс13. Судом, встановлено, що спірну частину домоволодіння по вул. Дунаєва №46 в м.Миколаєві, сторонами придбано внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту та бюджету. Зазначене підтверджується наданими суду письмовими доказами. Таким чином, зважаючи, на те, що 1/10 частина домоволодіння по вулиці Дунаєва №46 в м.Миколаєві є спільною сумісною власністю [PERSON], суд, на підставі ст.17 Закону України Про власність вважає можливим визнати за [PERSON] право власності на 1/20 частину спірного домоволодіння.

Outcome: approved