Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-20 00:00:00

22 серпня 2019 року [PERSON] звернулася до суду із позовом, у якому просить визнати об`єктом її особистої приватної власності мано набуте в шлюбі із відповідачем, а саме: гараж № [NUMBER] у гаражному кооперативі «Автолюбитель», за адресою: [ADDRESS]. На обґрунтування позову [PERSON] вказала, що 05 квітня 2018 року судом було розірвано шлюб між нею та [PERSON] . Питання поділу їх майна не вирішено. За час спільного життя її та відповідача ними набуто автомобіль ВАЗ-2105, 1999 року випуску та за кошти із депозиту її покійного батька було придбано гараж № [NUMBER] у гаражному кооперативі «Автолюбитель № 7» за адресою: [ADDRESS], вартість якого на даний час складає 30000 грн. Так як гараж був придбаний за її грошові кошти, які належали їй особисто, посилаючись на п.3 ч. 1 ст. 57 СК України вважає гараж її особистою приватною власністю. На автомобіль вона не претендує. Відповідно до відзиву на позовну заяву [PERSON] просить відмовити [PERSON] у задоволенні позову. У відзиві вказав, що гараж був придбаний під час перебування у шлюбі, рішення про купівлю гаража приймалося спільно, він став членом гаражного кооперативу «Автолюбитель № 7» і особисто купляв гараж за сімейні кошти. Зазначає, що позивачка не довела доказами, що гараж нею купувався за її особисті кошти. Ухвалою судді Замеги О.В. від 03.10.2019 у справі відкрито загальне позовну провадження. Ухвалою суду від 03.02.2020 підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. Відповідно до повторного автоматизованого розподілу справи, дана справа передана на розгляд судді Хуторній І.Ю. та ухвалою від 18.03.2020 прийнята до свого провадження. У судовому засіданні позивачка підтримала позов з підстав наведених у позовній заяві. Відповіді на письмове опитування позивача вона не буде надавати. Відповідач проти задоволення позову заперечив. Пояснив, що гараж купувався за спільні заощадження, а не за особисті кошти позивачки. Дослідивши докази, з`ясувавши обставини справи, суд доходить висновку про відмову у задоволенні позову, з таких підстав. Судом встановлено, що відповідно до рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 05.04.2020 шлюб між [PERSON] та [PERSON] , що був зареєстрований 19.10.2001 року відділом реєстрації актів громадянського стану Бердичівського МРУЮ Житомирської області - розірвано. Відповідно до довідки, виданої головою гаражного кооперативу «Автолюбитель 7» від 01.03.2019 [PERSON] купив гараж № [NUMBER] у гаражному кооперативі «Автолюбитель 7» в грудні 2013 року ( а.с .7). Норми статей 57, 60 СК України встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторін, суд не може збирати докази за власною ініціативою. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Тобто позивачка, вказуючи, що придбаний гараж № [NUMBER] у гаражному кооперативі «Автолюбитель № 7» за адресою: [ADDRESS] є її особистою власністю, має довести доказами, що саме за кошти, належні їй особисто той гараж купувався. Між тим, таких доказів суду не надано та вказано обставина не визнана відповідачем. Крім того, пред`явивши позов про визнання права власності на гараж, позивачка також не довела доказами факту укладення договору купівлі-продажу гаража та проведення відповідної державної реєстрації права власності на цей гараж. За положеннями статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Відповідно до статті 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Згідно статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, відповідно до ст. 10 ЗУ « Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» здійснює державний реєстратор. Таким чином, довідка голови гаражного кооперативу, яка долучена позивачкою до позову не є достатнім доказом, який доводить факт саме права власності на спірний гараж. А тому, суд відмовляє у позові за недоведеністю позовних вимог. Підстави для компенсації позивачці судових витрат відсутні, оскільки у задоволенні позову відмовлено повністю.

Outcome: dismissed