Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-19 00:00:00

23.12.2014 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська», третя особа Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м.Красноармійську Донецької області про відшкодування моральної шкоди посилаючись на те, що з відповідачем він перебував у трудових відносинах з 10.01.2005року, працюючи гірничим диспечером, а з 27.04.2005 року - начальником зміни. Наказом №2218-к від 27.12.2005 року він був звільнений з підприємства на підставі ст.38 КЗпП України за власним бажанням. В вугільній промисловості він працював з 1967 року та у результаті тривалої роботи в умовах шкідливих факторів на вугільних підприємствах він захворів на професійне захворювання, у зв'язку з чим тривалий час перебував на лікуванні у різних лікувальних закладах. На початку 2014 року його було госпіталізовано до другого терапевтичного відділення Донецької обласної клінічної лікарні професійних захворювань та 16.04.2014 року лікарська експертна комісія «Обласної клінічної лікарні профзахворювань» надала висновок за №714/680 про наявність у нього професійного захворювання - «Пневмоконіоз: антракосилікатоз, вузликова форма 2/2, q/q, пізно розвинений. Хронічний бронхіт. Легенева недостатність І-ІІ ст. Захворювання професійне встановлено вперше.», про що відповідачем було складено акт форми П-4 від 04.07.2014 року 02.10.2014 року у зв'язку з професійним захворюванням йому було встановлено 3 групу інвалідності безстроково та рекомендовано медикаментозне лікування та санаторно-курортне лікування. Він вважає, що у зв'язку з професійним захворюванням, яке він зазнав під час роботи на підприємстві відповідача, у нього погіршилося здоров'я, що призвело до порушення особистих немайнових прав, порушена нормальна життєдіяльність, оскільки він постійно проходить лікування на що змушений витрачати немалі кошти, постійно відчуває фізичний біль та моральні страждання, тому вважає, що йому спричинена моральна шкода, яку повинен сплатити відповідач у розмірі 100000,00грн., заподіяної професійним захворюванням, однак в подальшому 04.03.2015року позивач суму відшкодування моральної шкоди зменшив до 25000,00грн. та просив стягнути з відповідача крім моральної шкоди витрати понесені ним за надання правової допомоги в розмірі 4500,00грн. В судове засідання позивач [PERSON] та його представник [PERSON] не з'явилися, надали суду заяви про розгляд справи в їх відсутність, на задоволенні позову наполягають. В судовому засіданні представник відповідача Державного підприємства Вугільна компанія «Краснолиманська» позовні вимоги не визнав, вважав, що позивач не надав доказів протиправної поведінки відповідача, яка призвела до втрати ним професійної працездатності, не довів, що ДП «ВК «Краснолиманська» є особою, яка винна у професійному захворюванні позивача та не надав доказів про сплату правової допомоги в установленому законом порядку - банківські документи. Представник третьої особи відділення виконавчої дирекції Фонду соцстрахування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Красноармійську Донецької області в судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду заяву про розгляд справи у відсутність представника, рішення по справі винести на розсуд суду. Вислухавши пояснення представника відповідача, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню за наступних підстав: В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] з 1967 року працював у вугільній промисловості, а з 10.01.2005 перебував у трудових відносинах з відповідачем ДП Вугільна компанія «Краснолиманська», працюючи гірничим диспетчером та з 27.04.2005року - начальником зміни, звільнившись з роботи 27.12.2005 року на підставі ст.38 КЗпП України за власним бажанням (а.с.3-4). В результаті тривалої роботи в умовах шкідливих факторів на вугільних підприємствах позивач захворів на професійне захворювання і в зв'язку з загостренням хвороби звернувся до лікарні, тривалий час перебував на лікуванні у різних лікувальних закладах (а.с.9-11), а 16.04.2014року лікарська експертна комісія «Обласної клінічної лікарні профзахворювань» надала висновок за №714/680 (а.с.6-8) про наявність у позивача професійного захворювання: «Пневмоконіоз: антракосилікатоз, вузликова форма 2/2, q/q, пізно розвинений. Хронічний бронхіт. Легенева недостатність І-ІІ ст. Захворювання професійне встановлено вперше.» (а.с.6-8,12) 04.07.2014 року комісією на підприємстві відповідача, на підставі матеріалів розслідування хронічного професійного захворювання, було складено Акт по формі П-4, згідно якого встановлено факт отримання позивачем хронічного професійного захворювання, а саме: «Пневмоконіоз: антракосилікатоз, вузликова форма 2/2, q/q, пізно розвинений. Хронічний бронхіт. Легенева недостатність І-ІІ ст. Захворювання професійне встановлено вперше.» (а.с.13-14). 02.10.2014 року позивачу [PERSON] МСЕК було встановлено 3 групу інвалідності та 40% втрати професійної працездатності безстроково, рекомендовано медикаментозне лікування та санаторно-курортне лікування (а.с.5). Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Законом України «Про охорону праці», а саме, ч. 1 ст. 9, було визначено, що відшкодування шкоди, заподіяної працівнику внаслідок ушкодження здоров'я або у випадку смерті працівника, здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України. Відповідно до змін, внесених до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності» від 23.02.2007 року були виключені положення щодо відшкодування моральної шкоди з Фонду соціального страхування. Проте, право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 237-1 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу. Встановлений законодавцем розподіл обов'язків щодо відшкодування моральної шкоди потерпілим на виробництві від нещасного випадку та професійного захворювання не суперечить вимогам статті 22 Конституції України. Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються лише у випадках, передбачених законодавством. Судом встановлено, що в зв'язку з професійним захворюванням позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що він, був здоровою працездатною людиною, втратив 40% працездатності у зв'язку з професійним захворюванням та йому встановлено 3 групу інвалідності безстроково і після втрати працездатності у нього змінилися умови життя, що тягнуть за собою зниження життєвої активності, систематичне нездужання і послаблення організму, переживання з приводу погіршення відносин з оточуючими. Спостерігається критичне відношення до себе, як до неповноцінного, в трудовому відношенні, громадянина. Згідно ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Позивач [PERSON] отримав професійне захворювання, яке виникло в зв'язку з тривалим періодом праці в шкідливих умовах, обумовлених впливом промисловогоо фактору - пил. Вищезазначене законодавство, а також роз'яснення Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року із змінами від 25.05.2001 року «Про судову практику по справам про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» пов'язують факт заподіяння моральної шкоди не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв'язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя. Виходячи із наведених вище обставин, довідки МСЕК, виписок із медичної карти стаціонарного хворого, суд вважає, що позивачу [PERSON] заподіяно моральну шкоду, і згідно ст.237-1 КЗпП України, роз'ясненням Пленуму Верховного Суду України, позивач має право на її відшкодування. Відповідачем не надано суду доказів щодо відсутності його вини в заподіянні позивачеві моральної шкоди. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує ступінь, характер, обсяг і тривалість страждань, а саме значне погіршення стану здоров'я позивача, те, що професійна працездатність в зв'язку з професійним захворюванням втрачена на 40% та встановлена 3 група інвалідності безстроково. Виходячи із викладеного та з урахуванням того, що позивач працював на підприємстві відповідача не тривалий час відносно загального терміну праці у шкідливих умовах, суд вважає можливим стягнути з відповідача Державного підприємства Вугільна компанія «Краснолиманська» на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди 12000,00 грн. Згідно до ст. 268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я. Вирішуючи питання про відшкодування відповідачем по справі витрат понесених позивачем на надання правової допомоги в сумі 4500,00грн., то суд вважає, що в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Склад та розмір витрат, пов'язаних із оплатою правової допомоги, належить до предмету доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інших банківський документ, касові чеки). До складу витрат включають лише фактично сплачені стороною виплати. Правовідносини між адвокатом або фахівцем у галузі права та клієнтом визначаються цивільно-правовою угодою. Права та обов'язки адвоката визначені Законом України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», Правилами адвокатської етики, тощо. Позивачем в судовому засіданні доказів про оплату гонорару, оформлених в установленому законом порядку, не надано , що є підставою для відмови в стягненні з відповідача витрат понесених на надання правової допомоги. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача Державного підприємства Вугільна компанія «Краснолиманська» на користь держави підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 243,60 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial