Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-18 00:00:00

23.05.2017 року [PERSON], яка діє в інтересах [PERSON], звернулася до суду з вказаною позовною заявою, в якій зазначила, що її дочка позивачка [PERSON], яка народилася у с. Слобода-Шаргородська, з 1994 року працювала у пекарні у місцевому колгоспі. Через деякий час на роботу в пекарню прийшли [PERSON] і [PERSON] Після укладення шлюбу [PERSON] проживає у Російській Федерації. Відповідно до рішення Слободо-Шаргородської сільської ради народних депутатів від 21.12.1993 року, КСП «Обрій», що є правонаступником колгоспу у с. Слобода-Шаргородська, передано у колективну власність землі, які обробляв колишній колгосп, після чого розпочалося паювання земель колгоспу. Працівники колгоспу, в тому числі колеги дочки по роботі в пекарні, в тому числі [PERSON] і [PERSON], отримали земельні частки (паї), про що позивачка дізналася влітку 2016 року, коли приїздила в с. Слобода-Шаргородська з Російської Федерації. [PERSON] (до одруження [PERSON]) Л.О. було в списку-додатку до Державного акта на право колективної власності на землю, проте з невідомих причин воно звідти зникло. Таким чином право позивачки [PERSON] на отримання земельного паю на підставі Указу Президента України від 08.08.1995 року «Про порядок паювання земель…», порушене, про що останній стало відомо влітку 2016 року. Просить визнати за позивачкою [PERSON] право на отримання земельного паю із земель резервного фонду чи земель запасу, як особі, що була безпідставно не внесена в список-додаток до Державного акта на право колективної власності на землю на території Слободо-Шаргородської сільської ради Шаргородського району Вінницької області і поновити строк звернення з позовом до суду, який рахувати з 06.07.2016 року, коли позивачка дізналася про порушення її права на отримання земельного паю. В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] [PERSON], що діє на підставі довіреності від 26.07.2016 року (а.с.13), підтримала позовні вимоги. Просила визнати за її довірителькою [PERSON] (до одруження прізвище [PERSON]) Л.О. право на отримання земельного паю із земель резервного фонду чи земель запасу Слободо-Шаргородської сільської ради, як особі, що була безпідставно не внесена в список-додаток до Державного акта на право колективної власності на землю на території Слободо-Шаргородської сільської ради Шаргородського району Вінницької області і поновити строк звернення з позовом до суду, який рахувати з 06.07.2016 року, коли позивачка дізналася про порушення її права на отримання земельного паю. Коли розпочалося паювання земель на території Слободо-Шаргородської сільської ради, [PERSON] працювала в пекарні КСП «Обрій». Улітку 2016 року, коли позивачка приїхала відвідати її, то зустрічалася із своїми колишніми колегами по роботі в пекарні і зясувала, що останні отримали земельні частки (паї), а вона була включена в перший список-додаток до Державного акта на право колективної власності на землю, проте з невідомих причин земельного паю не отримала. Їй не відомо, чи писала позивачка заяву про прийняття її в члени колгоспу та КСП, але, як працівник пекарні КСП [PERSON] має право на земельну частку (пай). [PERSON] виїхала з України у 1996 році, проте, є громадянкою України, у 2008 році отримала паспорт громадянина України, періодично приїздить в Україну, громадянство іншої держави не приймала. Щоб перевірити інформацію про те, чи дійсно [PERSON] була включена у список-додаток до Державна акта на право колективної власності на землю, вона зверталася до колишнього секретаря КСП «Обрій» [PERSON], котра підтвердила їй, що позивачка нібито спершу була включена у вказаний список, а потім з нього виключена. Представник відповідача Слободо-Шаргородської сільської ради [PERSON], що діє на підставі довіреності від 20.06.2017 року (а.с.38), в судовому засіданні позов не визнав. Суду пояснив, що вказаний позов подано з порушенням норм матеріального та процесуального права. Так, згідно з вимогами п. «г» ч.1 ст.81 ЗК України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі \~виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку. Проте, пунктом 2 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 08.08.1995 року передбачено, що право на земельну частку (пай) мають тільки члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Однак, позивачкою [PERSON] та її представником [PERSON] не додано до матеріалів справи та не надано в судовому засіданні доказів того, що [PERSON] на момент розпаювання КСП, була членом підприємства чи включена у список, що додавався до Державного акту на право колективної власності на землю. З огляду на вище зазначене, просив у задоволенні позову відмовити повністю. Представник відповідача Шаргородської районної державної адміністрації Вінницької області [PERSON], що діє на підставі довіреності від 13.07.2017 року за №01.1-38/2109 (а.с.45) в судовому засіданні позов не визнав, просив у його задоволенні відмовити, зсилаючись на те, що згідно із ст.116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Так, на підставі рішення 6 сесії 22 скликання Слободо-Шаргородської сільської ради від 21.12.1993 року було видано державний акт серії ВН №000002 на право колективної власності на землю КСП «Обрій» с. Слобода-Шаргородська Шаргородського району Вінницької області і з цього ж часу було можливе розпаювання земель. Згідно з Указом Президента України від 08.08.1995 року №720/95, при паюванні сільськогосподарських земель КСП та інших сільськогосподарських підприємств, право на земельну частку (пай) мають члени сільськогосподарського підприємства, землі якого підлягають розпаюванню. При перевірці ним встановлено, що на час видачі КСП «Обрій» с. Слобода-Шаргородська державного акта на право колективної власності на землю, позивачка [PERSON] в господарстві не працювала, оскільки, відповідно до архівної довідки Трудового архіву Шаргородської районної ради, по документах СВК «Слобідське» с. Слобода-Шаргородська, позивачка працювала у пекарні протягом 1994-1995 років з кількістю відпрацьованих людиноднів на рік 117 та 124 відповідно. З протоколів №6 засідання правління КСП «Обрій» с. Слобода-Шаргородська від 23.04.1994 року та №1 від 11.02.1995 року, вбачається, що слухалася заява [PERSON] про прийняття на роботу в пекарню та про прийом у члени колгоспу, відповідно. Проте, інформація щодо прийняття позивачки у члени КСП «Обрій» та СВК «Слобідське» відсутня. Вважає, що оскільки необхідною умовою для отримання земельної частки (паю) є членство в колективному підприємстві та, враховуючи, що на день затвердження списків і одержання державного акта на право колективної власності позивачка у КСП «Обрій» не працювала, то позов задоволенню не підлягає. Підтримує заяву про застосування строків позовної давності і просить застосувати строки позовної давності та відмовити в задоволенні позову у звязку із їх пропуском, так як, на його думку, хоч із 1996 року позивачка проживає в Російській Федерації, проте, як пояснила її представник, вона періодично приїздить в Україну, тому могла дізнатися про порушення свого права на отримання земельної частки (паю). Вирішуючи спір, суд встановив, що [PERSON] (до одруження [PERSON]) [PERSON] народилася 12.06.1977 року в Кумово Роздольненського району Кримської області, є українкою, що підтверджується свідоцтвом про народження та свідоцтво про одруження позивачки (а.с.6, 7). Відповідно до паспорта серії АВ №834432 від 11.11.2008 року, що виданий Шаргородським РВ УМВС України у Вінницькій області, [PERSON] є громадянкою України, зареєстрована в [INFO] на вул. Комарова, 12, з 18.09.1998 року (а.с.5 та на звороті). В 1994-1995 роках позивачка [PERSON] (до одруження [PERSON]) Л.О. працювала робітницею пекарні в КСП «Обрій», що підтверджується довідкою Слободо-Шаргородської сільської ради від 13.10.2016 року за №263 (а.с.10); архівною довідкою Шаргородського районного трудового архіву від 14.07.2016 року за №01-13-292 (а.с.11); оглянутим в судовому засіданні протоколом №6 засідання правління колективного сільськогосподарського підприємства «Обрій» с. Слобода-Шаргородська від 23.04.1994 року (а.с.27-28). При цьому, із архівної довідки Шаргородського районного трудового архіву від 14.07.2016 року за №01-13-292 (а.с.11) вбачається, що позивачка встановленого мінімуму людиноднів (140) у господарстві під час роботи не виробляла, відпрацювавши у 1994 році 117 людиноднів, а в 1995 році 124 людинодні. З оглянутого в судовому засіданні протоколу №1 загальних зборів членів КСП «Обрій» с. Слобода-Шаргородська від 11.02.1995 року вбачається, що прийнято рішення загальними зборами членів КСП про прийом у члени КСП, відповідно до якого постановлено, мовою оригіналу: «На протязі 1994 року правління колгоспу проводило відповідну роботу по прийому в члени колгоспу. Є пропозиція затвердити всі заяви по прийому у члени колгоспу за 1994 рік» (а.с.29). Списку осіб, які в 1994 році подавали заяви про прийняття їх в члени КСП «Обрій» с. Слобода-Шаргородська, до вказаного рішення загальних зборів не додано. Проте, судом досліджено книгу «Протоколи загальних зборів членів колгоспу та засідання правління колгоспу. 12 лютого-24 грудня 1994 року» та книгу «Протоколи загальних зборів членів колгоспу та засідання правління колгоспу. 11 лютого-30 грудня 1995 року» по КСП «Обрій», що зберігаються в Шаргородському районному архіві і надані представником Шаргородської РДА на підтвердження заперечень щодо позову. У вказаних Книгах, досліджених судом, не встановлено факту подання позивачкою заяви про прийняття її в члени КСП «Обрій» (утворений в ході реорганізації колгоспу ім. Куйбишева, в 2000 році реорганізоване у сільськогосподарський виробничий кооператив «Слобідський» а.с.9), а також факту прийняття рішення правлінням КСП чи загальними зборами КСП про прийняття [PERSON] в члени КСП «Обрій» с. Слобода-Шаргородська. 21.12.1993 року Слободо-Шаргородської сільською Радою народних депутатів видано Колективному сільськогосподарському підприємству «Обрій» с. Слобода-Шаргородська Шаргородського району Вінницької області Державний акт на право колективної власності на землю серії ВН (а.с.8). [PERSON] (дівоче прізвище [PERSON]) Л.О. не була включена до Списку осіб, членів КСП «Обрій» с. Слобода-Шаргородська, які мають право на одержання земельної частки (паю), що підтверджується довідкою Слободо-Шаргородської сільської ради за №263 від 13.10.2016 року (а.с.10), а також оглянутою в судовому засіданні Технічною документацією по передачі земельних часток (паїв) з виготовленням державних актів на право власності на землю власникам сертифікатів (СВК «Слобідський») на території Слободо-Шаргородської сільської ради Шаргородського району Вінницької області, виготовленої Вінницьким філіалом інституту землеустрою в 2003 році. З оглянутої в судовому засіданні Технічної документації по передачі земельних часток (паїв) з виготовленням державних актів на право власності на землю власникам сертифікатів (СВК «Слобідський») на території Слободо-Шаргородської сільської ради Шаргородського району Вінницької області, виготовленої Вінницьким філіалом інституту землеустрою в 2003 році, вбачається, що [PERSON] (після одруження [PERSON]) Л.О. не була включена до Списку громадян власників земельних сертифікатів для виготовлення державних актів на право приватної власності на землю по СВК «Слобідський», що затверджений рішенням зборів власників сертифікатів СВК від 15.05.2001 року «Про розробку схеми поділу земель колективної власності на земельні частки (паї) та виготовлення державних актів на право приватної власності на землю…». Про те, що вона не включена до Списку осіб, членів КСП «Обрій» с. Слобода-Шаргородська, які мають право на одержання земельної частки (паю), позивачка дізналася влітку 2016 року, у звязку із чим влітку та восени 2016 року зверталася в архівні установи з приводу отримання необхідної інформації про паювання земель КСП, що підтверджується архівними довідками (а.с.11, 9), в Слободо-Шаргородську сільську раду з приводу включення її в Список (а.с.10) та в Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області щодо отримання земельної частки (паю) в грудні 2016 року (а.с.12). Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] дізналася про те, що не включена до Списку осіб, членів КСП «Обрій» с. Слобода-Шаргородська, які мають право на одержання земельної частки (паю), позивачка дізналася влітку 2016 року, тобто трирічний строк позовної давності для звернення до суду, встановлений ст.257 ЦК України, нею не пропущено, оскільки остання звернулася до суду в травні 2017 року, тобто в межах загальної позовної давності. Доказів на спростування вказаних обставин відповідачем Шаргородською РДА суду не надано, тому суд вважає, що заява відповідача про застосування строку позовної давності від 07.06.2017 року (а.с.31) задоволенню не підлягає. Разом із цим, не підлягає задоволенню клопотання представника позивачки [PERSON] в позовній заяві про поновлення позивачці строків звернення до суду (а.с.4), оскільки судом встановлено, що [PERSON] дізналася про те, що не включена до Списку осіб, членів КСП «Обрій» с. Слобода-Шаргородська, які мають право на одержання земельної частки (паю), влітку 2016 року, тому, звернувшись до суду в травні 2017 року, строки загальної позовної давності не пропустила. Аналіз досліджених, перевірених і оцінених судом доказів переконує суд в тому, що позивачка [PERSON] (дівоче прізвище [PERSON]) Л.О. не була членом колгоспу ім. Кубийшева та його правонаступника КСП «Обрій». Стверджуючи, що вона була включена у «перший» Список осіб, членів КСП «Обрій» с. Слобода-Шаргородська, які мають право на одержання земельної частки (паю), позивачка та її представник не надали на підтвердження цієї обставини жодних належних та допустимих доказів, так само як і доказів того, що [PERSON] була членом колгоспу ім. Кубийшева та його правонаступника КСП «Обрій» на період паювання земель цього сільськогосподарського підприємства, тоді як факт роботи позивачки в пекарні підприємства у 1994-1995 році не дає підстав для висновку, що остання була членом КСП, оскільки вказане ствердження спростовується належними та допустимими доказами, наданими відповідачами, дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. При цьому, суд констатує той факт, що позивачка не була позбавлена можливості та права подавати докази та доводити перед судом їх переконливість, проте, не довела належними та допустимими доказами наявність підстав для визнання її такою, що має право на земельну частку (пай) із земель КСП «Обрій» за рахунок земель резервного фонду чи запасу Слободо-Шаргородської сільської ради. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експерта (ч.ч.1, 2 ст.57 ЦПК України). Цивільним процесуальним законодавством України встановлено, що докази у справі повинні бути належними та допустимими. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.ч.1, 2, 3 ст. 58 ЦПК України). Таким чином, під час судового розгляду предметом доказування є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення. Обєктом оцінки судом при ухваленні рішення є як докази (фактичні дані, відомості), так і процесуальні джерела, що їх містять (показання свідків, висновки експертів, тощо). Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий позивачкою на підтвердження своїх вимог, та відповідачем, на підтвердження заперечень. Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і, відповідно до ст.9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом. Зокрема, у п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом. Відтак, суд констатує той факт, що позивачка та її представник не були позбавлені можливості відстоювати свою позицію під час судового розгляду, надавши належні, достовірні та допустимі докази на підтвердження підставності позовних вимог. Так, відповідно до п.1 Указу Президента України за №720/95 від 08.08.1995 року «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам… Паювання земель передбачає визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного члена колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства без виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості). Згідно з п.2 Указу Президента України за №720/95 від 08.08.1995 року «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. У відповідності до вимог ст.5 ЗУ «Про колективне сільськогосподарське підприємство», членство у підприємстві ґрунтується на праві добровільного вступу до членів підприємства і безперешкодного виходу із складу його членів. Членами підприємства можуть бути громадяни України, які досягли 16-річного віку, визнають і виконують його статут. Обєктами права колективної власності підприємства є земля, інші основні та оборотні засоби виробництва, грошові та майнові внески його членів, вироблена ними продукція, одержані доходи, майно, придбане на законних підставах (ч.1 ст.7 ЗУ «Про колективне сільськогосподарське підприємство»). Частиною першою ст.1 ЗУ «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» встановлено, що право на земельну частку (пай) мають, серед іншого, колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку. Статтею 2 вказаного вище Закону, основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є, в тому числі, рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Аналіз вказаного законодавства дає підстави для висновку, що право особі претендувати на отримання земельної частки (паю) дає дві обовязкові умови: 1) включення до списку членів господарства, що додавався до державного акту на право колективної власності на землю; та 2) приналежність до членів господарства на момент проведення в господарстві паювання земель. З наведеного суд робить висновок про те, що [PERSON], яка не надала суду доказів того, що була включена до списку членів КСП «Обрій», що додавався до державного акту на право колективної власності на землю та про свою приналежність до членів господарства на момент проведення в господарстві паювання земель, не має права на земельну частку (пай). При цьому, до вказаного висновку суд прийшов, виходячи не тільки із вимог національного законодавства України, а і з висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 року, в пункті 45 якого зазначено, що «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (…). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (…)». Статтею 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту субєктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів особи: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обовязку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Тобто, за змістом ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, з позовом про визнання права. При цьому, судом встановлено, що відповідачами права [PERSON] не порушені. Таким чином, позов [PERSON], в інтересах якої діє [PERSON], задоволенню не підлягає. Встановленим судом фактам відповідають правовідносини, які регулюються Конституцією України, земельним та цивільним законодавством України, в тому числі нормами ЗУ «Про колективне сільськогосподарське підприємство», ЗУ «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», Указом Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», які проаналізовані вище. Так, згідно із ст.ст.41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. В силу ст.116 ЗК України, громадяни набувають право власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Ст.ст.81, 131 ЗК України передбачають, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, в тому числі, виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю) та мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод.

Outcome: dismissed