Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-28 00:00:00

24.02.2017 р. [PERSON] звернулася до Суворовського районного суду м. Одеси з позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] на її користь 135200 грн. за договором позики від 24.11.2016 р., пославшись на те, що 24.11.2016 р. вона позичила [PERSON] грошову суму у розмірі 5000 доларів США, про що Відповідачем була складена та підписана відповідна розписка. Відповідач зобов`язався повернути їй запозичену суму грошей в строк до 24.01.2017 р. в повному обсязі, про що зазначено в розписці, а саме строком на 2 місяці. На неодноразові її прохання повернути вищевказаний борг Відповідач уникає конкретної відповіді, на телефонні дзвінки не відповідає та відмовляється добровільно повернути грошові кошти. Ухвалою судді Суворовського районного суду м. Одеси [PERSON] від 04.05.2017 р. було відкрите провадження у справі за дійсним позовом (а.с.14). 14.12.2017 р. Суворовським районним судом м. Одеси ухвалено заочне рішення у справі по суті заявлених позовних вимог (а.с.41,42). Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 25.10.2018 р. скасоване заочне рішення, ухвалене судом у дійсній справі 14.12.2017 р., справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження (а.с.84,85). Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 13.11.2018 р. справу за дійсним позовом в порядку, встановленому\~статтею 31\~ЦПК України, направлено за підсудністю на розгляд Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області - за місцем реєстрації відповідача (а.с.98,99). Матеріали справи містять позначку про набрання судовою ухвалою законної сили 16.11.2018 р. (а.с.104 зворот). Ухвалою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 31 січня 2019 року цивільну справу 523/2876/17 прийнято до провадження суду за правилами загального позовного провадження та призначено до розгляду у підготовчому засіданні (а.с.108-109). Ухвалою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 21 березня 2019 року підготовче провадження у цивільній справі закрите, справу призначено до судового розгляду по суті в судовому засіданні (а.с.146). У судовому засіданні позивач позов підтримала за наведених у позовній заяві підстав, просила його задовольнити у повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явився, матеріали справи містять відзив відповідача на позовну заяву (а.с.91-94), в якому відповідач просить відмовити у задоволенні позову з огляду на таке: 1)Позивач не надав суду договір позики у якості доказу обставин, на які посилається. Відповідно до ч.1 ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Датою укладання договору позики, як вказує Позивач, є 24.11.2016 р. Тобто договір позики має бути укладений у письмовій формі. Згідно зі ст.99 Конституції України, грошовою одиницею України є гривня. Станом на 24.11.2016 р., за офіційним курсом НБУ 1 долар США коштував 25 гривень 58 копійок. Отже 5000 доларів США у гривневому еквіваленті на 24.11.2016 р. становило 127 900 гривень 00 копійок. Таким чином між Позивачем та Відповідачем на виконання вимоги ст.1047 ЦК України, повинен був бути укладений саме письмовий договір позики. Однак жодного підтвердження наявності такого договору у матеріалах справи немає, тому посилання Позивача у позовній заяві на договір позики є безпідставним та нічим не підтвердженим. 2)Розписка, на яку посилається Позивач, як на доказ що підтверджує укладання договору позики та його умов, Відповідачем не складалася та написана невідомою особою. Почерк, яким виконана розписка, та підпис не належать Відповідачу, вона має ряд недоліків та не може бути доказом наявності договірних відносин між Позивачем та Відповідачем, а також факту передачі грошових коштів на виконання договору позики. Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України, на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. По-перше, документ написаний від руки невідомою особою. Почерк яким написана розписка, Відповідачу не належить. Підпис, яким підписано документ, Відповідачу не належить. По-друге, у документі, який Позивач називає розпискою, відсутня вказівка на те, що цей Документ є саме розпискою, та складений на підтвердження договору позики. По-третє, реквізити паспорту Відповідача вказані невірно, що свідчить про відсутність даних паспорту у особи що складала вищезгаданий документ. У документі, що Позивач називає розпискою зазначено: «паспорт [NUMBER] выдан Костантиновским ГУМВД Украины». Однак, відповідно до інформації зазначеної у паспорті Відповідача (копія паспорту наявна у матеріалах справи) паспорт серії [NUMBER] виданий Костянтинівським МВ ГУМВС України в Донецькій області 24 вересня 2014 року. Оскільки такого органу як «Кстантиновский ГУМВД Украины» не існує, а позивачем не надано копію паспорту Відповідача, неможливо ідентифікувати данні, зазначені у розписці як данні паспорту,\~що належить Відповідачу. По-четверте, у документі, який Позивач називає розпискою, міститься фраза «Беру сумму в размере 5000$ (пять ты дол.), под 10% (десять процентов) в месс у [PERSON] Вячеславовны на срок 2 мес.», яка не свідчить про фактичне отримання грошових коштів. Також документ не містить зобов`язання повернути грошові кошти. По-п`яте, документ що наданий суду в якості розписки не містить жодного посилання на договір позики, який начебто укладений між Позивачем та Відповідачем. Та, оскільки Позивачем не надано суду письмовий доказ існування договору позики, вищезгадана розписка не може бути доказом існування договірних відносин між Позивачем та Відповідачем у розуміння ч.2 ст.1047 ЦК України. По-шосте, у документі зазначена дата 24.11.2016 р. - дата складання документу, однак відсутня будь яка вказівка на дату фактичного отримання грошової суми. Позивачем не надано суду доказів існування договору позики між Позивачем та Відповідачем, а єдиний доказ, на який посилається Позивач, не містить ні умов отримання позичальником в борг грошей, ні зобов`язання їх повернути, ні дати отримання коштів. Документ, який Позивач називає\~розпискою,\~складений із\~зазначенням недостовірної інформації, написаний\~невідомою особою,\~та не\~містить жодної обов`язкової інформації, що має містити розписка відповідно\~до Положень\~Цивільного кодексу\~України та\~Постанови Верховного\~Суду України\~від 11\~листопада 2015\~року по\~справі №6-1967цс15.\~Позовна заява\~містить нічим\~не підтверджену інформацію та недостовірні факти відносно адреси проживання Відповідача, що свідчить про бажання Позивача розглядати справу за відсутності Відповідача, позбавивши його можливості належним чином захистити свої права та інтереси передбачені Європейською конвенцією за прав людини, Конституцією України та Цивільно-процесуальним законодавством України. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав у повному обсязі, пославшись на таке: Стороною позивача не були надані суду належні та допустимі докази укладення з Відповідачем договору позики й того, що [PERSON] , [INFO] , з РНОКПП: [NUMBER] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , є належним позивачем у справі. Так, відповідно до ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника; виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема з договорів. Відповідно до ст.510 ЦК України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор. У зобов`язанні на стороні боржника або кредитора можуть бути одна або одночасно кілька осіб. Людина, як учасник цивільних відносин згідно зі ст.24 ЦК України вважається фізичною особою, яка має власне ім`я (ст.28 ЦК України) та місце проживання. Законом також встановлено вимогу щодо виконання зобов`язання належними сторонами. Так, згідно зі ст.527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Тим же Законом (ч.2 ст.527 ЦК України) кожній із сторін у зобов`язанні надане право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, та покладено ризик наслідків непред`явлення такої вимоги. Наведені норми Цивільного кодексу України чітко вказують на те, що цивільне зобов`язання завжди має особистий, персональний характер. Тому сторони у зобов`язанні мають бути персоналізовані, тобто чітко ідентифіковані. Згідно зі ст.11 Закону України «Про інформацію» від 02.10.1992 № 2657-ХІІ конкретна ідентифікація особи здійснюється на підставі персональних даних. Відповідно до ст.2 Закону України «Про захист персональних даних» від 01.06.2010 № 2296-VI персональними даними є відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована. Первинними джерелами відомостей про фізичну особу згідно з ч.4 ст. 6 цього Закону є: видані на її ім`я документи; підписані нею документи; відомості, які особа надає про себе. Отже, з огляду на наведене й, зокрема, на приписи ст.527 ЦК України, правочини, які відповідно до Закону мають вчинятися у письмовій формі, мають містити відомості про сторони зобов`язання, достатні для їх конкретної ідентифікації. Вочевидь, це необхідно для належного підтвердження того, що і кредитор, і боржник є належними сторонами зобов`язання. З огляду на приписи п.4 ч.1 ст.208 та ч.1 ст.1047 ЦК України, договір позики між фізичними особами має укладатися у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян - тобто 170,00 грн. Згідно з ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Тобто як договір позики, так і розписка (або інший документ), видані позичальником на підтвердження укладення договору позики та його умов, мають містити чітку інформацію про суб`єктний склад позикового зобов`язання та про їх суб`єктивні цивільні права та обов`язки. З огляду на це, справедливим також є твердження, що відсутність конкретної ідентифікації учасника правовідношення не дає такому учаснику можливості довести належним чином, що саме він є належною стороною у зобов`язанні, і що саме йому належать визначені правочином певні суб`єктивні права чи обов`язки. Відповідач наголошує, що договір позики між ним та Позивачем не укладався. Восени 2016 року Відповідач шукав можливість запозичити кошти на короткий строк, для чого, як це передбачено ст.641 ЦК України, звертався до своїх знайомих з відповідними, у тому числі письмовими, пропозиціями, в яких коротко викладав пропоновані ним умови укладення договору позики. Свої пропозиції Відповідач формулював наступним чином (російською): « [NUMBER] , [PERSON] , паспорт [NUMBER] , выдан Константиновским МО ГУМВД Украины в Донецкой области 24.09.2014 г., беру сумму в размере 5000$ (пять тысяч долл. США) под 10% (десять процентов) в месяц, сроком на два месяца» - на кшталт типових приватних пропозицій про придбання чи надання чогось («Покупаю...»; «Надаю послуги...» тощо). Однією з таких знайомих, до якої звернувся Відповідач, була гр-ка [PERSON] , яка погодилася передати пропозицію Відповідача своїй знайомій. Оскільки вона назвала лише її ім`я, воно було вписане Відповідачем у його письмову пропозицію. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 640 1. Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. За приписами ст.1046 ЦК України, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Особисті переговори Позивачем не дали результатів: згоди не було досягнуто; Відповідач не отримав від Позивача гроші, про що свідчить відсутність письмового договору позики чи розписки, які б посвідчували передання Відповідачу грошей, а також те, що таку передачу здійснила саме [PERSON] , [INFO] , з РНОКПП: [NUMBER] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , й що саме вона є належним кредитором у зобов`язанні, яке виникає на підставі договору позики. Згідно зі ст.1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. З огляду на відсутність письмового договору позики та належним чином оформленої розписки сторона Відповідача заперечує одержання грошових коштів від Позивача. Крім того, відсутність у наданій Позивачем суду оферті Відповідача персональних даних, достатніх для конкретної ідентифікації [PERSON] , на думку сторони Відповідача, не дає підстав вважати особу, яка звернулася з позовом до суду, належним позивачем по справі. Частиною 1 ст.218 встановлено: недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Аналогічні за змістом приписи містяться і в абз.2 ч.1 ст.1051 ЦК України. При цьому слід мати на увазі, що згідно з абз.2 п.12 постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» що зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов`язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК визначені прямо (частина друга статті 937, частина третя статті 949 ЦК). Слід зазначити, що передана Позивачем власноруч написана Відповідачем записка, яка не містить засвідчення наявності боргового зобов`язання; не дає змоги ідентифікувати особу кредитора, а також визначити згідно зі ст.532 ЦК України місце виконання боргового зобов`язання не є доказом укладення договору позики, а є лише офертою щодо укладення такого договору і не може, на думку Відповідача, бути визнана належним доказом у справі. Будь-яких інших належних та допустимих доказів передання Позивачем грошових коштів Відповідачу у позику суду не надано. Просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. З`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до такого: Згідно зі ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості (ч.1). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ч.2). За ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян (ч.1). На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч.2). Судом встановлено, що 24.11.2016 р. [PERSON] (позикодавець) передала у власність [PERSON] (позичальникові) грошові кошти в сумі 500 доларів США строком на 2 місяці. Зазначена обставина підтверджена відповідною розпискою «Комаристова Евгения Сергеевича», наданою позивачем в оригіналі (а.с.122). Цей доказ суд приймає як належний та допустимий, не зважаючи при цьому на доводи сторони відповідача про зворотне. Так, за приписами ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1). Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.2). Заявлена позивачем в якості доказу розписка від 24.11.2016 р., складена [PERSON] власноручно, містить інформацію щодо предмета доказування, а саме щодо виникнення між сторонами правовідносин за договором позики. Особи сторін у договорі ідентифіковані зазначенням їхніх прізвищ, імен та по-батькові, особа позичальника додатково ідентифікована вказівкою на номер та серію паспорту. Не зазначення паспортних та інших персональних даних сторін договору, а також некоректне зазначення органу, яким виданий паспорт позичальника, не спростовує ані належність сторін у договорі, ані факт укладення договору між сторонами. Також, та обставина, що договір позики укладений саме між позивачкою і відповідачем, як і факт передачі позивачкою грошової суми в розмірі 5000 доларів США відповідачу підтверджений в судовому засіданні свідком Кордзай О [PERSON] ., в присутності якої відбулася подія передачі [PERSON] обумовленої між сторонами суми позики [PERSON] , про що останнім власноруч була написана розписка. При цьому, така фраза за розпискою, як «беру сумму в размере 5000$…» свідчить про виконану відповідачем дію по отриманню коштів, а не про його намір (пропозицію) укласти договір позики в майбутньому, про що заявив представник відповідача у судовому засіданні. Протилежного стороною відповідача не доведено. Так,\~за принципом\~диспозитивності цивільного\~судочинства (ст.13\~ЦПК України)\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження своїх заперечень проти позову, як і доказів на спростування доводів позивача, стороною відповідача не надано та про такі не заявлено. Більше того, позиція сторони відповідача в судовому засіданні, на відміну від позиції позивачки, не була послідовною. Так, у відзиві на позовну заяву відповідач стверджує, що розписка, на яку посилається позивачка як на доказ укладення з ним договору позики та його умов, ним не складалася, написана та підписана невідомою особою. Проте, в судовому засіданні представник відповідача заявив, що розписка від 24.11.2016 р. написана власноручно [PERSON] як пропозиція [PERSON] укласти з ним договір позики, на що вона йому не відповіла. Статтею 1049 ЦК України на позичальника покладений обов`язок повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. З огляду на викладене, ту обставину, що зобов`язання за договором позики по поверненню грошових коштів позивачці в обумовлений договором строк відповідач не виконав, суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає частковому задоволенню. Дістаючи висновку про часткове задоволення позовних вимог, суд виходив з такого: Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні (ч.1). Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (ч.2). Сторони договору визначили грошовий еквівалент зобов`язання в валюті США. На час ухвалення судом рішення по суті заявлених позовних вимог, курс гривні щодо долару США за офіційними даними Національного банку України склав еквівалент: 100 доларів США 2640,6167 грн. Тож, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 132030,84 грн. = 5000 доларів США * 2640,6167 грн., тоді як позивачем до стягнення заявлена сума в розмірі 135200 грн. У зв`язку із частковим задоволенням позову суд присуджує позивачці з відповідача понесені судові витрати по сплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, що дорівнює 1352,00 грн.

Outcome: partial