Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-13 00:00:00

22.05.2017р. [PERSON] звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області з позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу. Позовні вимоги мотивовані тим, що 15.06.2015 року між сторонами укладено договір позики, відповідно до умов якого позивач передав відповідачу грошові кошти в сумі 150000,00 грн., які відповідач зобов'язався повернути в строк до 22.06.2015 року. На підтвердження укладення вищевказаного договору позики, відповідачем було надано розписку від 15.06.2015 року. Всупереч умовам договорів позики, відповідач не повернув отримані ним кошти у визначений строк та не повертає їх до цього часу. За таких обставин позивач звернувся до суду з даною позовною заявою у якій просив суд стягнути з відповідача суму боргу за вищевказаним договором позики у розмірі 150000,00 грн. В судове засідання призначене на 14.09.2017р. представник позивача не з'явився, однак 11.09.2017р. звернувся до суду із заявою про розгляд справи у його відсутність у якій також зазначив про те, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить суд їх задовольнити. (а.с. 41) Відповідач в судові засідання, призначені на 06.07.2017р., 28.07.2017р. та 14.09.2017р. не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений завчасно та належним чином шляхом направлення повісток про виклик в судові засідання на адресу зареєстрованого місця проживання відповідача, а саме: [ADDRESS]. Конверти з повістками про виклик в судові засідання повернулися на адресу суду з відмітками відділення поштового зв'язку «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 26-27, 33-34, 38-39), що розцінюється судом, як належне повідомлення особи про дату, час та місце розгляду справи. Відповідно до частини першої статті 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Разом з тим, відповідно до частини четвертої статті 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Таким чином, з урахуванням приписів статей 169, 224 ЦПК України суд дійшов висновку про розгляд справи у відсутність відповідача в порядку заочного провадження, оскільки в справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін і представник позивача не заперечував проти такого порядку розгляду справи. Згідно з частиною другою статті 197 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось у зв'язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі. Дослідивши матеріали справи та надавши їм юридичну оцінку, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 15 червня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, відповідно до якого [PERSON] передав, а [PERSON] отримав грошові кошти в сумі 150000,00 грн. на строк до 22.06.2015 року. На підтвердження укладення вказаного договору позики, 15.06.2015р. відповідачем було видано розписку, з якої вбачається, що [PERSON] взяв у [PERSON] грошові кошти в сумі 150000,00 грн. та зобов'язвся повернути їх у повному обсязі до 22.06.2015р. (а.с. 42). Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13. Враховуючи викладене, слід дійти висновку, що позивач свої обов'язки за договором позики виконав, надавши відповідачу грошові кошти у розмірі 150000,00 грн. Однак, відповідач, в порушення взятих на себе зобов'язань, у визначений договорами позики строк грошові кошти не повернув. Таким чином, у зв'язку з невиконанням своїх зобов'язань за договором позики у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість в сумі 150000,00 грн. Згідно зі статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з частиною першою статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). (ст. 610 ЦК України). За приписами статті 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. У відповідності до частини першої статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Судом встановлено, що відповідач прострочив виконання зобов'язання, визначеного договорами позики від 15.06.2015 року, оскільки не виконав зобов'язання у повному обсязі у встановлений договором строк, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Згідно з частино першою статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, у рахуванням вищенаведеного, суд вважає, що позовні вимоги позивача про стягнення боргу в сумі 150000,00 грн. підлягають задоволенню. Згідно частиною першою статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи положення частини першої статті 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати, пов'язані зі сплатою судового збору у розмірі 1500,00 грн. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved