Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-10 00:00:00

24.04.2016 року позивач [PERSON] звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про виселення з квартири без надання іншого жилого приміщення. Під час розгляду справи судом позивачем, в порядку ст. 31 ЦПК України, було подано заяву про збільшення розміру позовних вимог, згідно змісту якої вона просить визнати дії [PERSON] щодо здачі в оренду частини квартири [ADDRESS] без її згоди, як співвласника цієї квартири, незаконними, а також виселити [PERSON], [PERSON] та [PERSON] з квартири [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення. Позовні вимог позивач обґрунтовує тим, що відповідно до свідоцтва про право власності вона є співвласником 1/2 частини квартири [ADDRESS] (надалі - квартира). В вказаній квартирі зареєстровані позивач, її колишній чоловік [PERSON] та [PERSON] Разом з тим, 22.12.2014 року відповідач [PERSON] у відсутність позивача та без її відома та згоди, в порушення вимог ст. 358 ЦК України, поселив, як вбачається з висновку Шевченківського РУ ГУМВС України від 25.12.2014 року, [PERSON], який після неодноразових звернень позивача до органів МВС, виїхав з квартири. Однак, 21.03.2015 року до квартири позивача знову вселились невідомі їй особи, дозволу на вселення яких вона також не давала. Як потім стало відомо позивачу, всіх сторонніх осіб в її квартиру приводить та вселяє як квартирантів [PERSON]. При цьому, позивач зазначає, що з моменту вселення сторонніх осіб в квартиру, її життя перетворилось на суцільний жах. Вона неодноразово вимагала, щоб відповідачі залишили її власність, однак до жодних результатів це не призвело. Більш того, в квартиру вселився ще один мешканець, який зловживає спиртними напоями, до нього приходять жінки, які залишаються на ніч та користуються місцями загального користування. У зв'язку з тим, що, незважаючи на неодноразові звернення позивача до органів міліції з приводу протиправних дій відповідачів, жодних дій щодо їх виселення прийнято не було, позивач звернулась до суду з вказаним позовом, оскільки вважає, що порушено її право власника, так як вселення відповідачів можливе лише за наявності її згоди, яку вона ані усно, ані письмово ніколи не давала. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просили їх задовольнити з підстав, викладених в позові, на підставі ст. 358 ЦК України. Представник відповідача [PERSON] та третьої особи [PERSON] - [PERSON] проти задоволення позову заперечував, посилаючись на те, що відповідач, в силу положень ст. 361 ЦК України, правомірно розпоряджається своєю часткою спірної квартири шляхом передання її в оренду. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] просила відмовити у задоволенні позову, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з'явились, про дату та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Вислухавши пояснення учасників судового розгляду справи, дослідивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є власниками в рівних частках квартири [ADDRESS], що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло, виданим 02.06.1998 року за № 243 (а.с. 6) та копією заочного рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13.09.2011 року (а.с. 71). Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 28.08.2007 року [PERSON] та [PERSON] визначено порядок користування квартирою [ADDRESS] (а.с. 70). На даний час в квартирі зареєстровані три особи: позивач - [PERSON], відповідач - [PERSON] та [PERSON], опікований [PERSON], що підтверджується копією Довідки Комунального підприємства Київської обласної ради «Рембудексплуатація» від 25.12.2015 року № 108 (а.с. 7). Разом з тим, як встановлено з рапортів ДІМ Шевченківського РУ ГУМВС України в м.Києві ст. лейтенанта міліції Євтушенка Я.А. та Баришка О.О. від 30.07.2015 року та 19.08.2015 року відповідно (а.с. 61, 87), а також не заперечувалось учасниками судового розгляду, в квартирі [ADDRESS] окрім позивача також проживають відповідачі [PERSON] та [PERSON], які орендують кімнату у вказаній квартирі згідно Договору оренди квартири, укладеного між ними та [PERSON], яка діла в інтересах [PERSON] на підставі довіреності від 16.07.2014 (а.с. 75-77). Вказані обставини також підтверджуються копією письмових пояснень [PERSON] від 17.08.2015 року, наданих останнім ДІМ Шевченківського РУ ГУМВС України в м.Києві Баришок О.О. (а.с. 89). Крім того, згідно рапорту Старшого інспектора відділу Шевченківського управління поліції ГУ Національної поліції в м. Києві майора поліції Кляпка Б.М. від 21.01.2016 року у спірній кватирі також проживає відповідач [PERSON] (а.с. 123). Дана обставина також була підтверджена третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON], оскільки вона безпосередньо , в інтересах [PERSON], уклала з останнім договір оренди житлового приміщення, замість братів [PERSON]. Звертаючись з позовом до суду, позивач посилається на те, що порушено її право співвласника 1/2 частини квартири [ADDRESS], оскільки вона не надавала ані усної, ані письмової згоди відповідачу [PERSON] на вселення [PERSON], [PERSON] та [PERSON] до квартири. Положеннями ч. 1 ст. 321 ЦК України регламентовано, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. При цьому, згідно положень ч. 1 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Однак, як встановлено судовому засіданні, відповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] були вселені в квартиру [ADDRESS] без надання згоди на їх проживання позивачем, що також не заперечувалось поясненнями учасників судового розгляду. При цьому, щодо посилань сторони відповідача [PERSON] на положення ст. 361 ЦК України, згідно яких співвласник має право самостійно розпорядитись своєю часткою у праві спільної часткової власності, суд вважає їх помилковими, оскільки дана норма застосовується до правовідносин, коли частки співвласників виділені в натурі, у зв'язку з чим, вказана норма закону в даному випадку не підлягає застосуванню, так як частки сторін не виділені в натурі, а за рішенням суду тільки встановлено порядок користування сторонами їх спільним майном. Отже, враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини, суд приходить до висновку, що дії [PERSON] щодо здачі в оренду частини квартири [ADDRESS] без згоди іншого співвласника цієї квартири, а саме [PERSON], є такими, що не відповідають вищевказаним вимогам закону. Крім того, згідно вимог ч. 1 ст. 109 Житлового кодексу Української РСР виселення із займаного приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Відповідно до положень ч. 3 ст. 116 Житлового кодексу Української РСР осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Таким чином, враховуючи, що відповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] були вселені в квартиру [ADDRESS] без згоди позивача, яка є співвласником квартири та категорично заперечує проти їх проживання в ній, тобто вселення відбулося незаконно, суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо визнання дій [PERSON] щодо здачі в оренду частини квартири [ADDRESS] без згоди позивача, як співвласника цієї квартири, є незаконними, а тому вважає за необхідне виселити [PERSON], [PERSON] та [PERSON] з квартири [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення. Враховуючи викладене, на підставі ст.ст. 321, 356, 358, 361 ЦК України, ст.ст. 109, 116 Житлового кодексу Української РСР та

Outcome: approved