Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-27 00:00:00

24.05.2021 позивач звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що є власником квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . У даній квартирі зареєстрована відповідач [PERSON] . Разом з тим, вона не проживає за вказаною адресою з 17.05.2004. Окрім цього у житловому приміщені відсутні будь-які її особисті речі та майно. Дана ситуація перешкоджає здійсненню належного позивачу права володіння, користування та розпорядження квартирою та призводить до збільшення комунальних платежів. У зв`язку з чим позивач просить суд ухвалити рішення про усунення перешкод у користуванні правом власності шляхом визнання [PERSON] [INFO] такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . 31.05.2021 ухвалою суду відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. 04.10.2021 в судове засідання з`явився представник позивача, який підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити. Відповідач у судові засідання призначені на 29.06.2021, 15.07.2021, 29.07.2021, 17.08.2021 та на 28.09.2021 не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18 зазначив про те, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Надавши належну правову оцінку зібраним у справі доказам, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню, з огляду на наступне. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Судом встановлено, що позивач є власником квартири на підставі свідоцтва про право власності від 18.01.1995, свідоцтва про право на спадщину за законом від 17.03.2000 та свідоцтва про право на спадщину за законом від 06.09.2018, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 06.09.2018 № 136801135. Факт реєстрації місця проживання відповідача у квартирі [ADDRESS] підтверджується відомостями від 09.04.2021 № Г1 - 76268-ф/л Департаменту надання адміністративних послуг ОМР та відповіддю Відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області. Стаття 391 ЦК України регламентує, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Усунення перешкод власник може вимагати навіть тоді, коли ці перешкоди не пов`язані з позбавленням його володінням майном. Відповідно до ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку (квартири) на користування цим жилим приміщенням може виникати та існувати лише у осіб, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство або при їх вселенні була інша угода про порядок користування цим приміщенням. У разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік він втрачає право на користування цим житлом. Судом встановлено, що [PERSON] згідно акту від 07.05.2021, засвідченого головою ОСББ «БЕРЕГИНЯ 23» не проживає за адресою: [ADDRESS] . Спільного господарства з позивачем не веде. Проте, факт реєстрації в квартирі відповідача порушує права позивача, як власника квартири, що пов`язані із надмірною сплатою комунальних послуг та неможливістю повною мірою розпорядитися належним на праві власності майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. У статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Аналізуючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги позивача про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Враховуючи задоволення позову, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 908,00 грн.

Outcome: approved