Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-29 00:00:00

22 березня 2019 року [PERSON] звернулась до суду із позовом в якому просить розірвати шлюб із відповідачем, зареєстрований 04 березня 2006 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, про що зроблено відповідний актовий запис № 358. Стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] в твердій грошовій сумі у розмірі 1000,00 грн. щомісячно, починаючи з моменту звернення до суду і до досягнення дитиною повноліття. Визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] . Посилаючись на те, що на протязі останніх років сімейні відносини із відповідачем не склалися, вони не підтримують сімейних стосунків та не ведуть спільне господарство. Від шлюбу сторони мають спільного малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . Відповідач проживає окремо, матеріальної допомоги на утримання сина не надає, хоча має постійний дохід та можливість надавати допомогу на утримання дитини. Оскільки досудове врегулювання спору виявилось неможливим, позивач змушена звернутись до суду з даним позовом. У підготовче судове засідання сторони не з`явились, надали до суду заяви з проханням проводити розгляд справи у їх відсутність. Зі змісту заяв убачається, що позивач позов підтримує і просить його задовольнити. Відповідач позов визнає і не заперечує проти його задоволення. Суд, дослідивши матеріали справи прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що з 04 березня 2006 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про одруження, виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, про що зроблено відповідний актовий запис № 358 (а.с. 4). Від шлюбу сторони мають спільного малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві від 01.09.2006. (а.с.5). Згідно із ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Між сторонами не склалися нормальні сімейні відносини з різних причин, а тому вони сімейних стосунків не підтримують, спільного господарства не ведуть. Позивач і відповідач впевнені, що сім`я їх розпалася і її збереження та примирення неможливе. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. За положеннями ч.ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Згідно із ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Оскільки відповідач позов визнає, що не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, сторони впевнені, що збереження сім`ї є неможливим, суд приходить до висновку, що їх шлюб підлягає розірванню. Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. За положеннями ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 3 ст. 181 Сімейного кодексу України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Згідно із частиною 2 статті 182 Сімейного кодексу України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Частиною 1 статті 184 Сімейного кодексу України передбачено, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Позивач просить про стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини у розмірі 1000,00 грн. Відповідач не заперечує проти такого розміру аліментів. А відтак, визначаючи розмір аліментів, який підлягає стягненню з відповідача на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , суд враховує матеріальне становище платника аліментів, те що відповідач за своїм станом здоров`я спроможний надавати матеріальну допомогу на утримання спільного із позивачем сина, інших осіб, які б перебували на утриманні відповідача - судом не встановлено, а також те, що [PERSON] визнає позов щодо сплати аліментів у твердій грошовій сумі у розмірі 1000,00 грн. щомісячно, що не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Відповідно до статті 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Згідно частини першої та другої ст. 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно зі ст. 9 Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. За ч. ч. 2 та 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. За ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Згідно зі ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до ст. 161 СК України у випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 судам роз`яснено, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст. 160 СК України, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Під час судового розгляду встановлено, що дитина проживає разом із матір`ю, батько дитини визнає вимоги, щодо визначення місця проживання малолітнього сина із позивачем [PERSON] , що не порушує права і інтереси дитини. А тому, суд приходить до висновку про задоволення позову в повному обсязі. На підставі п. 1 ч. 1 ст. 430 Цивільного процесуального кодексу України, суд допускає негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Згідно із ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 1536,80 грн. та в дохід держави підлягають стягненню судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 768,40 грн., за позовною вимогою про стягнення аліментів.

Outcome: approved