Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-14 00:00:00

22.03.2018 року позивач [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] , в якому просить суд виділити йому та відповідачеві у власність по 1/2 частині від 17/100 частин житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , який являється об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Позовна заява обґрунтована тим, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 08.09.2007 року, який розірвано заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 11.07.2016 року. В судовому порядку встановлено, що шлюбні стосунки між позивачем та відповідачем припинені у 2015 році, з даного часу сторони спільного господарства не ведуть. В період шлюбу до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства 26.05.2011 року за спільні кошти сторонами на підставі договору купівлі-продажу набуто спірне майно - 17/100 часток житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , вартість якого становила 289000 грн. [PERSON] вказує, що зазначений договір купівлі-продажу свідчить про те, що купівля частки житлового будинку здійснюється за згодою чоловіка, тобто позивача по справі, за рахунок спільних коштів подружжя. Вказані 17/100 частин житлового будинку являються об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тобто власністю позивача та власністю його колишньої дружини. Домовленості про добровільний розподіл майна між сторонами досягнуто не було, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 04.04.2018 року позовну заяву [PERSON] залишено без руху з наданням часу для усунення недоліків (а.с. 14). 16.04.2018 року ухвалою суду прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у даній справі. Призначено підготовче засідання (а.с. 28-29). 17.05.2018 року ухвалою суду частково задоволено заяву [PERSON] про забезпечення позову - заборонено [PERSON] і будь-яким іншим особам, уповноваженим від її імені, здійснювати дії, спрямовані на відчуження (зміну власника) нерухомого майна, що належить [PERSON] , а саме: 17/100 частин житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; заборонено будь-яким органам та особам, що є суб`єктами державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо належних [PERSON] , на праві власності 17/100 частин житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 49-51). 25.06.2018 року у підготовчому засіданні постановлено ухвалу без виходу до нарадчої кімнати щодо прийняття до спільного розгляду з первісним позовом зустрічної позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю дружини (а.с. 84-85). В обґрунтування зустрічного позову зазначено, що [PERSON] 24.01.2018 року уклала шлюб з [PERSON] , після чого їй присвоєно прізвище чоловіка - [PERSON] . Позивач з відповідачем дійсно перебували з 08.09.2007 року у зареєстрованому шлюбі, який розірвано заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова 11.07.2016 року. Під час шлюбу у сторін народився син [PERSON] , [INFO] Спірна частина житлового приміщення, розташованого в [ADDRESS] , хоч і була придбана під час шлюбу між сторонами, однак на її придбання витрачені не спільні кошти позивача з відповідачем, а особисті кошти батька позивача за зустрічним позовом, [PERSON] , які він подарував позивачеві за зустрічним позовом для поліпшення житлових умов свого першого і на той час єдиного онука. Жодних коштів зі спільного сімейного бюджету, якого навіть і не було, на придбання вказаного житла не витрачалося. На час купівлі цієї частини будинку сторони перебували у шлюбі лише три з половиною роки, матеріально жили вкрай обмежено, зайвих коштів не мали. [PERSON] , як зазначає позивач за зустрічним позовом, працював вантажником на Роганському м`ясокомбінаті, отримував дві тисячі на місяць і цієї зарплати не вистачало на елементарні потреби родини. Позивач до травня 2010 року працювала у ПФ «Славутич», потім перейшла продавцем-консультантом до ТОВ «Восторг», заробляла близько 900 грн. на місяць, потім до липня 2014 р. включно знаходилася на лікарняному у зв`язку з вагітністю, а у подальшому - у відпустці по догляду за дитиною. Вирішувати матеріальні потреби сім`ї постійно допомагали батьки позивача за зустрічним позовом. Власного житла у відповідача не було, тому відразу після реєстрації шлюбу сторони жили у житловому будинку батьків позивача, а потім у квартирі, яка належала батьку позивача. В цій квартирі сторони з дитиною були зареєстровані, доки квартиру не продали. Цю квартиру батько позивача продав для поліпшення житлових умов його онука та доньки. Тому, з огляду на джерело грошових коштів, за рахунок яких придбано спірну частину житлового будинку, а саме наданих позивачеві її батьком, [PERSON] вважає за неможливе визнати таке майно подружнім і таким, що підлягає поділу з відповідачем. У зв`язку з чим [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом, в якому просить суд визнати 17/100 частин житлового будинку [ADDRESS] з відповідною частиною надвірних будівель і господарчих споруд її особистою приватною власністю (а.с. 67-72). 17.08.2018 року ухвалою суду закрито підготовче провадження у даній цивільній справі. Призначено справу до судового розгляду у відкритому судовому засіданні. Задоволено клопотання позивача за зустрічним позовом [PERSON] про витребування доказів. Зобов`язано ВП ТОВ «Харківський Роганський м`ясокомбінат» надати суду наступну інформацію: з якого часу працював на м`ясокомбінаті [PERSON] , [INFO], на якій посаді і яку заробітну плату отримував з вересня 2007 року по травень 2011 року включно . Крім того вказаною ухвалою задоволено клопотання позивача за зустрічним позовом [PERSON] про виклик свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с. 97-99). В судовому засіданні позивач за первісним позовом, який одночасно є відповідачем за зустрічним позовом [PERSON] та його представник - адвокат Бакалкін О. В., який діє на підставі ордеру (а.с. 81), первісний позов підтримали у повному обсязі, просили задовольнити посилаючись на обставини, викладені в позові, та, відповідно, заперечували проти задоволення зустрічного позову, в тому числі надали заяву про застосування строку позовної давності до вимог, що викладені в зустрічному позові. При цьому позивач в судовому засіданні визнав, що спірні 17/100 частин житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , дійсно були частково придбані за гроші, що надані батьком відповідача [PERSON] , однак 8 500 доларів США на придбання частини будинку були надані батьками [PERSON] , які таким чином компенсували його частку у спільній з батьками квартирі, яка була продана пізніше. При цьому позивач також визнав, що батьки відповідача [PERSON] , [PERSON] були присутні у нотаріуса на час укладання угоди по придбанню спірної частини будинку. Відповідач за первісним позовом [PERSON] , яка одночасно є позивачем за зустрічним позовом, та її представник - адвокат Сугачева Н.Л., яка діє на підставі ордеру (а.с. 82), у судовому засіданні первісні позовні вимоги не визнали, заперечували проти їх задоволення, посилаючись на обставини, викладені в зустрічній позовній заяві, яку вони підтримали та просили задовольнити. При цьому відповідач та її представник пояснили, що батько відповідача [PERSON] продав належну йому квартиру за еквівалент 24500 доларів США для того, щоб через декілька днів відповідачем було придбано спірну частину будинку за еквівалент 23000 доларів США, які їй подарував батько для поліпшення житлових умов її та онука. Вислухавши вступне слово та пояснення сторін та їх представників, показання свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , дослідивши письмові докази, надані в обґрунтування первісного та зустрічного позовів, а також їх заперечень, суд дійшов наступних висновків. Судовим розглядом встановлено, що 08.09.2007 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, який розірвано на підставі заочного рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 11 липня 2016 року. Рішення суду набрало законної сили (а.с. 6). Під час перебування сторін у шлюбі, в них народився син - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Орджонікідзевським відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції 10.08.2010 (а.с. 77). На даний час [PERSON] , у зв`язку з укладенням нового шлюбу 24.01.2018 року з [PERSON] , змінила своє прізвище на прізвище чоловіка - « [PERSON] », про що зазначено у свідоцтві про шлюб серії [NUMBER] , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Індустріальному та Немишлянському районах у місті Харкові Головного територіального управління юстиції у Харківській області 24.01.2018 року (а.с. 76). Також з матеріалів справи вбачається, що 26.05.2011 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого [PERSON] придбала у власність 17/100 часток житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Продаж здійснено за суму в розмірі 184000,00 грн., що на день підписання цього договору є еквівалентом суми 23000 доларів США. Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Руденко О.Є. та зареєстрований в реєстрі за № 2150.З гідно пункту 4 цього договору покупець свідчить про те, що купівля частки житлового будинку здійснюється за згодою чоловіка покупця за рахунок спільних коштів подружжя (а.с. 7). Відповідно до витягу КП «ХМ БТІ» про державну реєстрацію прав від 16.06.2011 року за № 30325430 [PERSON] на праві приватної власності належить 17/100 часток житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 9). Разом з тим, укладанню даного договору передували наступні обставини. Як вбачається з договору про намір № 1549 від 26.02.2011 року, укладеного між [PERSON] , як продавцем з однієї сторони, та [PERSON] , як покупцем з другої сторони, за участі АН «Альянс» в особі [PERSON] , продавець має намір передати у власність, а покупець - прийняти та оплатити в строк до 17-00 01.06.2011 року частину житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Під передачею нерухомості у власність розуміється нотаріально оформлення договору купівлі-продажу. Ціна визначена продавцем у розмірі 23000 дол. США, розрахунки проводяться у гривні за поточним курсом покупки (а.с. 122). У відповідності до довідки з місця проживання про склад сім`ї та прописку № 226, виданої Дільницею № 49 КП «Жилкомсервіс» 22.03.2011 року, за адресою: [ADDRESS] , проживали та були зареєстровані [PERSON] - власник квартири та батько відповідача за первісним позовом, [PERSON] - відповідач, [PERSON] , 2010 р.н., - син сторін по справі (а.с. 124). За розпискою від 26.03.2011 року [PERSON] отримав від [PERSON] гарантійну суму в розмірі одна тисяча доларів США в рахунок продажу ним об`єкта нерухомості, розташованого за адресою: [ADDRESS] (а.с. 120). Згідно рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 27.04.2011 року № 321 та витягу з додатку вказаного рішення, [PERSON] та [PERSON] надано дозвіл укласти договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , в якій право користування має малолітній [PERSON] , [INFO] , при виконанні умови одночасного або попереднього укладення договору купівлі-продажу 17/100 частин житлового будинку № [ADDRESS] , [ADDRESS] на ім`я матері дитини - [PERSON] (а.с. 123). За змістом договору купівлі-продажу від 20.05.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Васіковою Л. Є., зареєстрованого в реєстрі за № 2616, [PERSON] продав [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах - по 1/2 кожному, належну йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом квартиру [ADDRESS] . Продаж вчинено за суму 196 000 гривень, еквівалент 24500 доларів США (а.с. 78). Із зазначено випливає, що батько відповідача за первісним позовом - [PERSON] , продав квартиру, яка належала йому на праві власності, задля надання своїй дочці [PERSON] , коштів на придбання 17/100 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель і господарських споруд по [ADDRESS] . На підтвердження доходів сторін під час перебування у шлюбі та до придбання спірного майна позивачем надані наступні докази. Довідкою про доходи за вих. № 86 від 06.04.2011 року, виданою ТОВ «Марбел-Рогань» [PERSON] . підтверджено, що останній з жовтня 2010 р. по березень 2011 р. отримав заробітну плату з утриманням податків в загальному розмірі 13009,49 грн. (а.с. 121). У зустрічному позові відповідач зазначила, що позивач працював вантажником в Роганському м`ясокомбінаті, проте, в результаті витребування доказів судом встановлено та вбачається з повідомлення ТОВ «ВП Роганський м`ясокомбінат» за вих. № 490 від 30.08.2018 року, що [PERSON] офіційних трудових відносин з Товариством не мав (а.с. 107). Як вбачається з трудової книжки [PERSON] , остання з 26.03.2007 року по 10.08.2007 рік працювала продавцем-консультантом в ТОВ «Восторг», з 26.11.2007 року по 31.03.2008 року працювала мерчендайзером в ТОВ «Компанія БІР», а з 14.06.2008 року по 01.10.2017 рік працювала на посаді продавця-консультанта в ТОВ «Восторг» (а.с. 88-92). Відповідно довідок про заробітну плату, виданих ТОВ «Восторг» за вих. № 162 та № 163 від 15.06.2018, [PERSON] нарахована заробітна плата за період з 01.06.2008 по 31.12.2008 в сумі 10741,33 грн, та за період з 01.01.2009 по 31.05.2010 в сумі 39381,57 грн. (а.с. 93, 94). Отже позивач за первісним позовом в період перебування з відповідачем у шлюбі та на момент придбання спірного майна доходу, який би дозволив придбати таке майно, не мав.Відповідач за первісним позовом також не мала власного доходу для придбання спірного нерухомого майна. В судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , які є батьками позивача за зустрічним позовом, пояснили, що 17/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] , придбані за кошти, отримані батьком позивача за зустрічним позовом [PERSON] від продажу належної йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом квартири [ADDRESS] , де мешкали його дочка та онук, а також зять. Спірна частина будинку була придбана на отримані від вказаного продажу кошти, які [PERSON] хотів подарувати онуку, але через його неповноліття подарував дочці [PERSON] задля поліпшення житлових умов доньки та онука, що останні проживали в будинку, а не квартирі. Відповідач за зустрічним позовом [PERSON] жодних особистих або спільних з дружиною коштів на момент придбання спірного майна не мав і стверджував, що ніколи не буде претендувати на вказане майно. [PERSON] , [PERSON] також підтвердили, що були присутні при укладенні купівлі-продажу спірної частини будинку, оскільки привезли гроші для його придбання. Свідок [PERSON] , яка є колегою по роботі позивача та другом сім`ї, в судовому засіданні пояснила, що на своєму автомобілі привезла батьків відповідача та саму [PERSON] для укладення договору у нотаріуса. Позивач за первісним позовом, посилаючись на те, що купівля спірної частини житлового будинку здійснювалась за його згодою, як чоловіка відповідача та за рахунок спільних коштів подружжя, то вказане нерухоме майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тобто його власністю та власністю колишньої дружини позивача. Суд зазначає, що дійсно відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частинами 1, 4, 5 ст. 71 СК України передбачено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Однак, за змістом пункту третього частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Пунктами 23 та 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірванні шлюбу, визнанні його недійсним і поділі спільного майна чоловіка й жінки» визначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, зокрема, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто, статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма ст.60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Отже, спірне нерухоме майно, хоча і набуте під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, проте не може вважатися спільною сумісною власністю подружжя, оскільки набуте одним з подружжя, а саме [PERSON] , за особисті кошти, які надані їй батьком. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1, п.п. 1, 3, 7, 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; припинення дії, яка порушує право; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з пунктом 4 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування, а отже, і рішення суду, не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 82 ЦПК України передбачені підстави звільнення від доказування, зокрема, в ч.1 зазначеної статті визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Частиною 4 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. В п. 27 постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Таким чином, з урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обов`язок подавати докази покладається на сторони процесу, а суд позбавлений можливості визначати коло доказів за власною ініціативою і зобов`язаний розглядати справу виключно на підставі поданих сторонами доказів. Так, дослідивши надані по справі докази, суд зазначає, що позивачем за первісним позовом та його представником не надано суду жодних доказів, які б підтверджували, що 17/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] , придбані саме за його кошти та кошти колишньої дружини - відповідача за первісним позовом, як за спільні кошти подружжя. Окрім того, ні позивачем, ані його представником жодним чином не обґрунтовано, що на момент придбання спірного нерухомого майна [PERSON] мав стабільний та достатній заробіток або інший дохід, який дозволив би йому накопичити відповідну суму або частину такої суми для придбання нерухомого майна. Взагалі позивачем за первісним позовом жодним чином не підтверджено його матеріальний стан до та на момент придбання спірного майна. У судовому засіданні представник позивача та позивач за первісним позовом не скористались своїми процесуальними правами, про витребування або забезпечення доказів у разі необхідності, з підстав, передбачених законом. Більш того, позивач [PERSON] в судовому засіданні визнав, що спірна частина будинку була придбана частково на гроші, надані батьком дружини, а решта в розмірі 8500 доларів США надана батьками позивача, що в судовому засіданні жодним чином останнім не підтверджено. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав щодо задоволення позову, оскільки позивачем не обґрунтовано та жодними належними і допустимими доказами не підтверджено, що спірне нерухоме майно придбано саме за спільні кошти подружжя. Зазначені в позові доводи ґрунтуються лише на презумпції, закріпленій в ст. 60 СК України щодо належності придбаного у шлюбі майна, однак вказане спростовано в судовому засіданні відповідачем, яка довела рядом доказів факт придбання спірного майна за її особисті гроші, подаровані їй батьком, що частково визнано і позивачем, окрім того така угода щодо дарування коштів не є нікчемною, та не визнана недійсною. При цьому суд вважає несуттєвими доводи представника відповідача щодо іншого місцезнаходження нотаріуса, яким посвідчено договір купівлі-продажу щодо спірного майна, ніж те, яке зазначено відповідачем та свідком, оскільки такий договір та факт його укладення ніким не оспорюється. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують в державах - учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (Проніна проти України, №63566/00, пр.23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006р.). Враховуючи викладене, зважаючи на обставини укладення договору купівлі-продажу спірного нерухомого майна, зокрема присутність батьків відповідача при його укладенні, час укладення договору через 5 днів після продажу квартири батьком відповідача, який здійснено за умови купівлі спірного майна відповідачем з дозволу відповідного органу, вартість спірного майна, яка менша, ніж отримані батьком кошти від продажу квартири, які він подарував дочці, а також факт того, що на час розгляду справи батьком відповідача не придбано іншої нерухомості, що підтверджено витягом з реєстру, суд вважає доведеним, обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі, зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання спірного майна особистою приватною власністю дружини. Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ч.1 ст. 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.ч.1,5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч.ч.3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. В даному випадку відповідач [PERSON] , яка придбала спірне майно за гроші, подаровані їй батьком, вважала це майно особистою власністю, право власності було оформлено на неї, тому вона дізналась про те, що її право порушено лише з моменту надходження позову від [PERSON] , коли виник спір щодо належності 17/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] і відразу ж звернулась о суду із зустрічним позовом. Враховуючи викладене, суд не знаходить передбачених законом підстав для застосування строку позовної давності до зустрічних позовних вимог. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні первісного позову відмовлено у повному обсязі, то судовий збір на користь позивача [PERSON] не стягується. Враховуючи, що зустрічний позов [PERSON] задоволено, то з відповідача за зустрічним позовом - [PERSON] , підлягає стягненню на користь позивача сплачений останньою, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 68), судовий збір у розмірі 920,00 грн. На підставі викладеного і

Outcome: approved