Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-13 00:00:00

23.03.2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] , в якій просить стягнути з [PERSON] , [INFO] , працюючого як ФОП [PERSON] , на її користь аліменти на утримання неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частини всіх доходів, щомісячно починаючи з дня подачі позовної заяви, і до досягнення дітьми повноліття. Свій позов позивач обґрунтувала тим, що з відповідачем 20.05.2006 року вони зареєстрували шлюб в РАЦС Дзержинського районного управління юстиції м. Харкова, актовий запис №265. [INFO] року у них народився син [PERSON] та [INFO] у них народився другий син [PERSON] . 19.12.2017 року шлюб з відповідачем розірвано Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова справа №638/12350/17. Всі обов`язки по утриманню дітей позивач несе сама, добровільної згоди по сплаті аліментів сторонами не досягнуто. Крім того позивач вказує, що відповідач є фізичною особою підприємцем. Ухвалою від 29 травня 2018 року відкрито провадження в даній справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. 19.12.2018 року Дзержинським районним судом м. Харкова ухвалено по справі заочне рішення. 28.05.2020 року Дзержинським районним судом м. Харкова, заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 19.12.2018 року по справі №638/3709/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів - скасовано, справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. Представником відповідача подано заяву про закриття справи у зв`язку з досягненням мирової угоди. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву, в якій вказав, що позивач заперечує проти заяви про укладення мирової угоди, з огляду на те, що жодних домовленостей досягнуто не було. Представник просив слухати справу за відсутності позивача. Враховуючи той факт, що домовленості сторони не досягли, суд у задоволенні клопотання про закриття провадження по справі відмовляє. Відповідач у встановлений судом строк відзив на позовну заяву та клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не подав, у зв`язку з чим справа розглядається за наявними у справі матеріалами. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3 статті 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими. Згідно ст. ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 23.03.2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів. Сторони мають спільних дітей: сина - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії [NUMBER] та серії [NUMBER] відповідно. (а.с. 3,4) Відповідач не надає допомоги на утримання спільних дітей, які проживають разом з матір`ю та знаходиться на її утриманні. Про способи виконання обов`язку утримувати дітей в досудовому порядку сторони не домовилися, нотаріальних договорів не укладали. У заяві про скасування заочного рішення відповідач вказує, що його батько [PERSON] подарував 1/3 частини квартири [ADDRESS] сину- [PERSON] , а також, що він подарував 1/3 частини квартири [ADDRESS] молодшому сину - [PERSON] , а тому з урахуванням ч. 1 ст. 190 СК України не зобов`язаний сплачувати аліменти. З даним твердженням суд не погоджується з огляду на те, що відповідно до ч. 1 ст. 190 СК України, той з батьків, з ким проживає дитина, і той із батьків, хто проживає окремо від неї, з дозволу орану опіки та піклування можуть укласти договір про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно (житловий будинок, квартиру, земельну ділянку тощо). Отже, з огляду на те, що дозволу органу опіки та піклування не надавалось, дані правочини не можуть вважатись вчиненими в рамках ч. 1 ст. 190 СК України. Позивач разом з дітьми зареєстрована за адресою [ADDRESS] позивач разом з дітьми проживає за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Договором позички від 08.01.2019 року та Актом приймання-передачі від 08.01.2019 року. Діти перебувають на утриманні позивача, що підтверджується також і Довідкою Харківської загальноосвітньої школи №131 від 20.12.2019 року та Відповіддю на адвокатський запит Харківського державного автотранспортного коледжу від 24.12.2019 року. Належних та допустимих доказів про те, що відповідач матеріально утримує дітей ним надано не було. Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 181 СК України у разі відсутності домовленості між сторонами щодо обрання способу виконання обов`язку утримувати дитину, питання щодо стягнення аліментів і визначення їх розміру вирішується судом. Аналогічна правова позиція викладена у ч. 1 п. 17 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», відповідно до якого, за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Надані сторонами письмові пояснення та докази свідчать про наявність між сторонами спору про розмір аліментів на утримання дітей, факт батьківства відповідачем визнається і не оспорюється. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Відповідно до частин 3, 4 п. 17 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи, що позивач звільнена від сплати судового збору відповідно до вимог ст. 5 Закону України «Про судовий збір», суд стягує судовий збір з відповідача на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved