Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-22 00:00:00

22 вересня 2016 року до суду надійшла заява [PERSON] про встановлення факту смерті в певний час фізичної особи - його дружини [PERSON], у якій заявник зазначив, що [PERSON], [INFO], померла [INFO] року у м. Донецьку Донецької області та була похована у вказаному населеному пункті, тобто на тимчасово неконтрольованій території України. Йому було медичне свідоцтво про смерть останньої, також він одержав свідоцтво про її смерть, при цьому у зв*язку з тим, що вищевказані документи видані закладом охорони здоров*я та реєстраційним органом на тимчасово непідконтрольній державі Україна території, вони є недійсними та не створюють юридичних наслідків. У проведенні державної реєстрації факту смерті Костянтинівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, йому відмовлено, тому підтвердити смерть своєї дружини у встановленому законом порядку він позбавлений можливості. Враховуючи, що встановлення даного факту має для нього юридичне значення просив встановити факт смерті особи в певний час. Заявник [PERSON] в судове засідання не з*явився, надав заяву в якій просив задовольнити заявлені вимоги в повному обсязі за його відсутності. Представник заінтересованої особи - Костянтинівського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області,, у судове засідання не з'явився, повідомлявся належним чином про дату, час і місце розгляду справи. З*ясувавши позицію заявника, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Заявник [PERSON], [INFO] (а.с. 4), проживає за адресою: [ADDRESS]; як вбачається з довідки № 1425047777 від 04 листопада 2015 року, що діє безстроково (а.с. 5), заявник є переміщеною з тимчасово окупованої території особою, яка відповідно до ст. 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» взята на облік Управлінням праці та соціального захисту населення Костянтинівської міської ради. Контактна адреса [PERSON] - [ADDRESS]. 10 вересня 1957 року заявник [PERSON] зареєстрував шлюб із [PERSON], 1935 року народження (а.с. 7), що мало місце 10 вересня 1957 року у залізничному районному бюро ЗАГС м. Сталіно, актовий запис № 1324, що вбачається з копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] (а.с. 7). [PERSON], яка згідно копії паспорту (а.с. 6) була зареєстрована та проживала за адресою: [ADDRESS], померла [INFO] року за місцем проживання у м. Донецьк, Україна, про що заявником одержано примірник медичного свідоцтва про смерть [PERSON] № 776 від 19 лютого 2015 року (а.с. 10), а також свідоцтво про смерть останньої від 17 квітня 2015 року, видане відділом ДРАЦС Київського РУЮ в м. Донецьку (а.с. 8), що є недійсними та не створюють юридичних наслідків, оскільки видані закладом охорони здоров*я та реєстраційним органом на тимчасово непідконтрольній державі Україна території. Судом оглянуто довідку про причину смерті № 776 від 19 лютого 2015 року (а.с. 10-11) із зазначенням причини смерті [PERSON] - «хронічне обструктивне захворювання легенів»; свідоцтво про захоронення [PERSON] на кладовищі Щегловка у м. Донецьку від 20 лютого 2015 року (а.с. 13). Костянтинівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області за вих. № 522/03.2-85 від 21 вересня 2016 року (а.с. 14), заявнику [PERSON] відмовлено у проведенні державної реєстрації факту смерті [PERSON], оскільки пред*явлено медичний документ, форма якого не відповідає формі, встановленій діючим законодавством. Відповідно до п.8 ч.1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» Україна в особі своїх державних органів, зокрема і судів, вживає всіх можливих заходів, у тому числі щодо захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб. Згідно з п.11 ч.1 ст. 9 вищевказаного закону внутрішньо переміщена особа має право на проведення державної реєстрації актів цивільного стану, внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання за місцем перебування. Відповідно до ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров*я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Відповідно до абзацу першого п. 13 постанови Пленуму ВСУ від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» з наступними змінами та доповненнями, заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобов'язаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин. Даючи оцінку допустимості вищезазначених доказів, як документів, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, суд керується ч.2 ст. 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України. Крім того, суд враховує норму статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» якою встановлено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Разом з тим, вирішуючи питання щодо оцінки наданих доказів, суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, суд враховує висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини, зокрема «Loizidou v.Turkev», «Cyprus v.Turkev», а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v.the Republik of Moldova and Russia»), де ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПО наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди маж бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. В силу вимог ч.ч. 1-3 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. Відповідно до ч. 4 ст. 257-1 ЦПК України ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. Приймаючи до уваги викладене, суд дійшов висновку про наявність достатніх підстав для встановлення факту смерті особи в певний час на тимчасово неконтрольованій території України, оскільки в судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт смерті [PERSON], [INFO] року, що мало місце у м. Донецьку, Україна. Встановлення даного факту має юридичне значення для заявника та іншим шляхом встановити цей факт неможливо, у проведенні державної реєстрації факту смерті за наявними у заявника документами відділом ДРАЦС по Костянтинівському району Костянтинівського міськрайонного управління юстиції у Донецької області відмовлено (а.с. 14). Тому, суд вважає за необхідне задовольнити заяву та встановити факт смерті [PERSON], [INFO], уродженки д. Лєсово Ветринського району Полоцької області, яка проживала за адресою: [ADDRESS], - у м. Донецьк Донецької області, Україна [INFO] року.

Outcome: approved