Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-01 00:00:00

23 червня 2015 року позивач [PERSON] звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із зазначеним позовом. З урахуванням неодноразової зміни та доповнення позовних вимог, позивач просив суд визнати ставку заробітної плати майстра виробничого навчання, нараховану відповідачем з 01.06.1996 р. по 06.09.2000 р., такою, що не відповідає встановленій для цієї посади додатком № 3 наказу Міністерства освіти України № 252 від 25.07.1996 р. в редакції наказу № 7 від 11.01.1997 року. Визнати нарахування заробітної плати для посади майстра виробничого навчання не відповідним нормативним документам, неправомірним. Зобов'язати відповідача здійснити позивачу перерахунок і нарахування посадового окладу (ставки заробітної плати) з 01.06.1996 року по 06.09.2000 року у відповідності з додатком № 3 наказу Міністерства освіти України № 252 від 25.07.1996 р. в редакції наказу № 7 від 11.01.1997 року для посади майстра виробничого навчання по 16-му тарифному розряду (а.с. 208 - заява від 06.06.2016 року). Визнати зниження відповідачем посадового окладу (ставки заробітної плати) з 01.06.1996 року по 06.09.2000 року неправомірним, таким, що порушує п. 6 Постанови КМУ від 29.05.1996 року № 565 (а.с. 187 - заява від 07.04.2016 року). В обґрунтування позову зазначив, що в червні він отримав у відповідача відомості щодо нарахування зарплати для оформлення пенсії. З них слідує, що з червня 1996 року нарахування по заробітній платі були знижені. Він працював на посаді майстра виробничого навчання у відповідача з 25.09.1991 року, та має згідно Конституції України право на заробітну плату не нижче тієї, яка визначена законом. З 01.01.1993 року його ставка заробітної плати складала 19780 крб. Згідно розрахунку по Додатку № 1 Постанови КМУ № 45 від 25.01.1993 року зарплата нарахована по 16 тарифному розряду. Нарахована йому з 01.06.1996 по 06.09.2000 року ставка заробітної плати не відповідає посадовому окладу майстра виробничого навчання, встановленому додатком № 3 наказу Міністерства освіти України № 252 від 25.07.1996 р. в редакції наказу № 7 від 11.01.1997 року (119-145 грн.). При цьому посадові оклади майстрів виробничого навчання встановлюються на рівні 14-17 тарифних розрядів. Це вказано у примітці 10 п.12 розділу ІІІ наказу Міністерства освіти України від 15.04.1993 року № 102 з подальшими змінами наказами № 252 від 25.07.1996 року і № 41 від 17.02.1999 року. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі. У письмових запереченнях на позов відповідач просив відмовити в позові в зв'язку з тим, що Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська вже розглядався позов [PERSON] про той самий предмет і з тих самих підстав, та рішенням від 02.03.2000 року, яке набрало чинності, позивачу було відмовлено у задоволенні позову, а тому вважає що цім правовідносинам вже була дана належна оцінка, підстав для задоволення позову не має. В судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги не визнав, надав аналогічні пояснення викладеним у письмових запереченнях. Суд, заслухавши сторони, дослідивши надані докази, вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню. Право на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів закріплено безпосередньо у Конституції України (ст. 55), Цивільному кодексі України (ст. 16), Цивільному процесуальному кодексу України (ст.3). Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Відповідно до статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Статтею 131 ЦПК України визначено порядок подання доказів. Так, сторони зобов'язані подати свої докази суду до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті; докази, подані з порушенням вимог, встановлених частиною першою цієї статті, не приймаються, якщо сторона не доведе, що докази подано несвоєчасно з поважних причин; сторони до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті, зобов'язані повідомити суд про всі відомі їм рішення судів, що стосуються предмету спору, а також про всі відомі їм незавершені судові провадження, що стосуються предмету спору. Судом встановлено, що позивач працював в Українському державному хіміко-технологічному університеті. З 25.09.1991 року переведений з посади молодшого наукового співробітника НДЧ кафедри хімічного машинобудування на посаду майстра виробничого навчання тієї ж кафедри з окладом 315 руб. у місяць (а.с. 30). Заробітна плата позивача, згідно наданих ним документів, в 1996 році складала: січень-квітень - 141,07 грн. на місяць, травень - 164,08 грн., червень-липень - 148,74 грн. на місяць, серпень - 112,48 грн., вересень - 84,20 грн., жовтень - 42,10 грн., листопад - 100,73 грн., грудень - 105,15 грн. (а.с. 6). Позивачем також надано довідку про доходи за період з 01.01.2000 по 01.07.2000 року, згідно з якою його заробітна плата складала 97,00 грн. на місяць (а.с. 7 зворот). Згідно штатного розпису Українського Державного хіміко-технологічного університету, затвердженого в 1999 році, посада майстра виробничого навчання кафедри хімічного машинобудування відноситься до учбово-допоміжного персоналу (а.с. 50). В порушення вимог ст. 131 ЦПК України позивач не повідомив суд про всі відомі йому рішення судів, що стосуються предмету спору. Про існуючі судові рішення за позовом [PERSON] до Українського Державного хіміко-технологічного університету про стягнення заробітної плати суду стало відомо з пояснень представника відповідача. Суд оглянув в судовому засіданні цивільну справу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська № 2-557/2000 за позовом [PERSON] до Українського Державного хіміко-технологічного університету про стягнення заробітної плати, компенсації за втрату частини заробітної плати в зв'язку з порушенням строків її виплати, відшкодування моральної шкоди. З матеріалів вказаної справи вбачається, що позивач обґрунтовував свої позовні вимоги тим, що з 01.07.1996 року відповідач встановив оклад майстру виробничого навчання в розмірі 84 грн., що не відповідає посадовому окладу майстра виробничого навчання, встановленому наказом Міністерства освіти України від 25.07.1996 року № 252 та № 7 від 11.01.1997 року., згідно з якими йому оклад мав бути встановлений в розмірі 119-145 грн. без врахування 15 відсотків за категорію ВНЗ. Просив стягнути з відповідача заробітну плату, невиплачену йому за період з 01.07.1996 по 01.03.2000 року, компенсацію за втрату частини заробітної плати в зв'язку з порушенням строків її виплати, відшкодувати моральну шкоду. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02.03.2000 року, залишеним без змін ухвалою судової колегії в цивільних справах Дніпропетровського обласного суду від 17 квітня 2000 року, в задоволенні позову [PERSON] було відмовлено (а.с. 194). Крім того, ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 листопада 2000 року, залишеною без змін ухвалою судової колегії в цивільних справах Дніпропетровського обласного суду від 27 листопада 2000 року та ухвалою судової колегії в цивільних справах Верховного Суду України від 20 серпня 2001 року, заява [PERSON] про скасування постановлених у справі рішень у зв'язку з нововиявленими обставинами також залишена без задоволення (а.с. 200). Статтею 61 ЦПК України визначено підстави звільнення від доказування. Так, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню (ч. 1), обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування (ч. 2), обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини (ч. 3), вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, не потребує доказування той факт, що в період з 01.07.1996 по 01.03.2000 року позивач фактично працював у відповідача на посаді навчального майстра, про що свідчать його посадові обов'язки. В додатку № 1 до Постанови Кабінету Міністрів України від 29.05.1996 року № 565 в редакції Постанови КМУ від 02.12.1996 року № 458, якою визначено схему посадових окладів керівних працівників і спеціалістів бюджетних установ і організацій в розділі І наводиться перелік посад професорсько-викладацького складу вищих навчальних закладів 3-4 рівнів акредитації, серед яких відсутня посада майстра виробничого навчання. У даному спорі позивач просить визнати ставку заробітної плати майстра виробничого навчання, нараховану відповідачем з 01.06.1996 р. по 06.09.2000 р., такою, що не відповідає встановленій для цієї посади додатком № 3 наказу Міністерства освіти України № 252 від 25.07.1996 р. в редакції наказу № 7 від 11.01.1997 року. Тобто, період, який не досліджувався судом при розгляді справи № 2-557/2000, становить з 01.06.1996 по 01.07.1996 року та з 01.03.2000 по 06.09.2000 року. Як вбачається з копії особової справи, у вказані проміжки часу (з 01.06.1996 по 01.07.1996 року та з 01.03.2000 по 06.09.2000 року) [PERSON] працював на тій же посаді майстра виробничого навчання кафедри хімічного машинобудування, що й у період, який досліджувався судом при розгляді справи № 2-557/2000. Його функціональні обов'язки не змінювалися, ніяких змін умов праці позивача за цей час не допускалось. Суд бере до уваги, що наказом № 7 від 11.01.1997 року «Про внесення змін і доповнень до наказу Міністерства освіти України № 252 від 25.07.1996 року «Про розміри посадових окладів /ставок заробітної плати/ працівників закладів освіти» затверджена нова редакція додатків № 1-15 до наказу Міністерства освіти України від 25.07.1996 року і керівникам установ освіти необхідно було встановити з 01 жовтня 1996 року нові розміри посадових окладів/ ставок заробітної плати працівникам закладів освіти. Так, оклад майстра виробничого навчання в установах освіти 1 і 2 рівня склав 119-145 грн. (додаток № 3 до наказу), для 3 і 4 рівня акредитації - 85 грн. (додаток № 10 до наказу), та особливо відмічено, що такий оклад для майстра виробничого навчання встановлюється в учбових закладах 3 і 4 рівня акредитації. Таким чином, порушень чинного законодавства при встановленні відповідачем [PERSON] ставки заробітної плати майстра виробничого навчання, не встановлено, в зв'язку з чим необхідно відмовити в задоволенні цієї вимоги. Інші вимоги позивача, а саме - визнати нарахування заробітної плати для посади майстра виробничого навчання не відповідним нормативним документам, неправомірним; зобов'язати відповідача здійснити позивачу перерахунок і нарахування посадового окладу (ставки заробітної плати) з 01.06.1996 року по 06.09.2000 року у відповідності з додатком № 3 наказу Міністерства освіти України № 252 від 25.07.1996 р. в редакції наказу № 7 від 11.01.1997 року для посади майстра виробничого навчання по 16-му тарифному розряду; визнати зниження відповідачем посадового окладу (ставки заробітної плати) з 01.06.1996 року по 06.09.2000 року неправомірним, таким, що порушує п. 6 Постанови КМУ від 29.05.1996 року № 565 - мають похідний характер, в зв'язку з чим суд також відмовляє в їх задоволенні. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. У разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від оплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed