Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-17 00:00:00

23.06.2016 року між позивачем, [PERSON] , та відповідачем, [PERSON] , було укладено шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії № [NUMBER] , виданим Московським районним у місті Харкові відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, актовий запис № 707. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] , про що свідчить свідоцтво про народження серії [NUMBER] , видане Московським районним у місті Харкові відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області. Згідно зі свідоцтвом про народження дитини, батьком [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] , матір`ю [PERSON] . Позивач [PERSON] проживає разом з дитиною за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб та не заперечується відповідачем. Оскільки відповідач у добровільному порядку не надає матеріальної допомоги на утримання дитини, позивач звернувся до суду з даним позовом про стягнення аліментів на неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини від всіх видів щомісячного заробітку, але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на користь [PERSON] . Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789XII (78912) та набула чинності для України 27вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За змістом статті 18 Конвенції про права дитини - батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Предметом їх основного піклування є найкращі інтереси дитини. Обов`язок виховувати та розвивати дитину найважливіший обов`язок матері і батька. Статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Згідно із частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Статтею 51 Конституції України та статтею 180 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 3 статті 181 Сімейного кодексу України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Із роз`яснень, які містяться в пункті 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» вбачається, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Положеннями частини 1 статті 182 Сімейного кодексу України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Під час розгляду справи судом встановлено, що відповідач офіційно не працює, та згідно з його поясненнями підробляє водієм у свого друга і його середньомісячний заробіток складає від 6 000, 00 грн. до 8 000, 00 грн. Відповідно до відомостей, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, відповідач не зареєстрований як фізична особа підприємець. При цьому, відповідач зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] , де також зареєстровані його батько, [PERSON] , мати [PERSON] , брат [PERSON] , сестра [PERSON] . Відповідач зазначає, що він проживає за вищевказаною адресою разом зі своїми батьками, а брат та сестра мешкають окремо від них. При цьому, батько відповідача [PERSON] , [INFO] , є інвалідом ІІ групи, що підтверджується пенсійним посвідченням № [NUMBER] від 02.07.2014, та відповідно до виписки із «Приват24» у період з травня по листопад 2020 року отримує пенсію у розмірі 2\~100, 00 грн. щомісячно. Мати відповідача [PERSON] , [INFO] , офіційно не працює та перебуває на обліку у Харківському міському центрі зайнятості з 17.04.2020 року, де в період з квітня по вересень 2020 року отримала допомогу по безробіттю в сумі 12\~220, 10 грн. Проте, суд вважає, що вищевказані обставини не спростовують обов`язок відповідача належним чином утримувати свою дитину. Наявність у відповідача таких родичів, за відсутності належних доказів на підтвердження того, що відповідач допомагає своїм батькам, сама по собі висновків суду не спростовує. Разом з цим, Пленум Верховного Суду України у п. 17 постанови від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснив, що, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. З матеріалів справи вбачається, що у відповідача є інша дитина від першого шлюбу [PERSON] , [INFO] , яка також має право на утримання від відповідача. Визначаючи розмір аліментів на утримання неповнолітньої дитини суд виходить із сукупності наявних в матеріалах справи доказів та враховує загальновідомі обставини про щоденну потребу дитини у їжі, одязі, засобах особистої гігієни, забезпеченні належних побутових умов та умов для належного гармонійного розвитку, а також всі обставини справи, в тому числі стан здоров`я і матеріальне становище відповідача, наявність у відповідача іншої дитини від першого шлюбу, яка має право на утримання від нього, а також те, що обов`язки з утримання дитини є рівними для обох батьків. У зв`язку з цим суд вважає, що з відповідача необхідно стягнути на користь позивача аліменти на утримання сина [PERSON] у розмірі 1/5 частини з усіх видів заробітку, але не менше встановленого законодавством мінімального гарантованого розміру аліментів для дитини відповідного віку на дитину. На переконання суду, такий розмір аліментів забезпечить потреби неповнолітньої дитини, відповідатиме об`єктивним можливостям відповідача та задовольнятиме правомірні очікування позивача на отримання аліментів, і з урахуванням балансу інтересів батьків та дитини буде достатнім для забезпечення її належного утримання та відповідатиме можливостям батька надавати таку допомогу. Враховуючи вищевикладені обставини, суд вважає заявлені позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню з урахуванням наведеного. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України. Положенням ст. 191 Сімейного кодексу України визначено, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. На підставі п. 1 ч. 1 ст. 430 Цивільного процесуального кодексу України суд допускає негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Outcome: partial