Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-08 00:00:00

23.06.2018р. ПАТ «Укрсоцбанк» звернулося до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] , [PERSON] про виселення та зняття з реєстраційного обліку, визначивши третьою особою без самостійних вимог на предмет спору Управління-службу у справах дітей Соборної районної у місті Дніпрі ради (а.с. № 1-3 т. 1). Ухвалою судді Федоріщева С.С. від 26.06.2018р. відкрито провадження у справі і справу призначено до судового розгляду у порядку загального позовного провадження (а.с. № 37-38 т.1). 29.03.2019р. [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом до Акціонерного товариства «Укрсоцбанк», державного реєстратора Дніпропетровської обласної філії Комунального підприємства «Центр державної реєстрації» [PERSON] про визнання протиправним і скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, визначивши третіми особами без самостійних вимог на предмет спору [PERSON] , [PERSON] і Управління-службу у справах дітей Соборної районної у місті Дніпрі ради (а.с. № 101-106 т.1). Ухвалою суду від 29.03.2019р. зустрічний позов [PERSON] об`єднаний в одне провадження з первісним позовом АТ «Укрсоцбанк» (а.с. № 130-131 т. 1). Ухвалою судді Федоріщева С.С. від 03.05.2019р. заяву [PERSON] про забезпечення позову повернуто заявниці у зв`язку із несплатою судового збору (а.с. № 145-146 т. 1). Ухвалою суду від 21.05.2019р. за заявою відповідачки [PERSON] витребувано докази - витребувано у Департамента адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради копію реєстраційної справи за об`єктом нерухомого майна №1423490012101 (а.с. № 187-188 т. 1). Ухвалою судді Федоріщева С.С. від 19.07.2019р. за заявою відповідачки [PERSON] забезпечено позов шляхом заборони АТ «Укрсоцбанк» та органам (особам), які здійснюють реєстрацію речових прав на нерухоме майно (державним реєстраторам, нотаріусам, тощо) здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , яка зареєстрована на праві власності за ПАТ «Укрсоцбанк» - до набрання законної сили рішенням у справі (а.с. № 242-245 т. 1). Ухвалою суду від 06.08.2019р. відмовлено АТ «Укрсоцбанк» у задоволенні заяви про зустрічне забезпечення в розмірі 100 000,00 грн. у зв`язку із її необґрунтованістю (а.с. № 35-37 т. 2). В обґрунтування позовних вимог позивач АТ «Укрсоцбанк» зазначив, що 30.09.2005р. [PERSON] уклала з Акціонерно-комерційним банком соціального розвиту «Укрсоцбанк» (в подальшому перейменованого у Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», потім у Акціонерне товариство «Укрсоцбанк» - а.с. № 58 - 75 т. 1) договір кредиту № 40/575-5. З метою забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором 30.09.2005р. [PERSON] уклала з банком іпотечний договір № 617, на підставі якого передала в іпотеку банка квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . ПАТ «Укрсоцбанк» набув права власності на квартиру, зареєструвавши 30.11.2017р. її за собою на підставі застереження, обумовленого пунктом 4.6.3. іпотечного договору, відповідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку». За даними довідки №4058 від 23.04.2018р. про склад сім`ї у квартирі по [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] і малолітня [PERSON] , [INFO] . При цьому малолітня [PERSON] зареєстрована після укладення договору іпотеки. Позивач надіслав відповідачам вимогу про добровільне виселення з квартири, яка залишена без реагування. Враховуючи викладене, посилаючись на норми ст. 41 Конституції України, ст.ст. 316, 317, 319, 321, 391 ЦК України, ст. 109 ЖК України, ст. 37, 40 Закону України «Про іпотеку», просить зняти відповідачів з реєстрації і виселити їх у примусовому порядку. Відповідачка [PERSON] позовні вимоги не визнала. 21.03.2019р. надала відзив на позов (а.с. № 90-94 т. 1), а 29.03.2019р. звернулася із зустрічним позовом до АТ «Укрсоцбанк», державного реєстратора Дніпропетровської обласної філії Комунального підприємства «Центр державної реєстрації» [PERSON] про визнання протиправним і скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (а.с. № 101-106 т. 1), який ухвалою суду від 29.03.2019р. об`єднано в одне провадження (а.с. № 130-131 т. 1). В обґрунтування зустрічних вимог зазначила, що державна реєстрація права власності на квартиру за ПАТ «Укрсоцбанк» здійснена із порушенням Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», вимог п. 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015р. № 1127, оскільки державним реєстратором прийняте рішення про реєстрацію права власності без дотримання 30-денного терміну від моменту отримання нею (іпотекодавцем) письмової вимоги банка (іпотекодержателя) про усунення порушень, а саме, вимога вручена 14.11.2017р., а рішення прийняте 30.11.2017р. Звернула увагу на те, що окремий договір про задоволення вимог іпотекодержателя з банком не укладався. Застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя в договорі іпотеки відсутнє. Банк залишив поза увагою, що договір іпотеки був укладений 30.09.2005р., коли була чинною реакція ст. 37 Закону України «Про іпотеку», яка передбачала, що лише договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Стаття 37 Закону України «Про іпотеку» у редакції на момент реєстрації права власності передбачає, що правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотеко держателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Проте означені зміни були внесені вже після укладення іпотечного договору Законом України від 25.12.2008р. № 800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва». Повідомила, що ПАТ «Укрсоцбанк» звертався до неї і [PERSON] з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором. Але рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27.07.2016р.. яким скасоване рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19.05.2015р., у задоволенні позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором було відмовлено у зв`язку із пропущенням банком строку позовної давності для звернення до суду. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 17.05.2017р. рішення апеляційного суду залишено без змін. З заявою про державну реєстрацію права власності на квартиру на підставі договору іпотеки ПАТ «Укрсоцбанк» звернулося лише 24.11.2017р. також з пропущенням строку давності звернення стягнення на предмет іпотеки. Враховуючи викладене, посилаючись на норму ст. 37 Закону України «Про іпотеку» (у редакції на момент укладення договору іпотеки), положення Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», просить суд визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора Дніпропетровської обласної філії КП «Центр державної реєстрації» [PERSON] про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 30.11.2017р. № 38444153. Позивач із зустрічним позовом не погодився. 06.05.2019р. представник АТ «Укрсоцбанк» - адвокат Черкавський Ю.С. (діє на підставі довіреності від 04.02.2019р. - а.с. № 154 т. 1) надав відзив на зустрічний позов [PERSON] , у якому не погодився із думкою відповідачки про те, що Закон України «Про іпотеку» у редакції на момент укладення договору іпотеки не передбачав реєстрацію права власності да іпотекодержателем на підставі застереження у цьому договорі. Зазначив, що стаття 36 Закону України «Про іпотеку» у редакції на час укладення договору іпотеки передбачала, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового з регулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання з іконної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. При цьому стаття 36 Закону деталізує, що договір між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню може бути укладений також одночасно з іпотечним договором. Згідно зі ст.ст. 36, 37 Закону України «Про іпотеку» відповідне застереження в іпотечному договорі, яке передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання - прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя. В іпотечному договорі є застереження про передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, у випадку невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем забезпеченого зобов`язання. Тому примусове звернення стягнення на предмет іпотеки не здійснювалося, банк набув право власності у добровільному порядку за згодою [PERSON] на підставі застереження у іпотечному договорі. Отже рішення про державну реєстрацію права власності прийняте за згодою відповідачки. Посилаючись на правові позиції Верховного Суду у постанова від 23.01.2018р. по справі № 760/16916/14-ц, від 17.10.2018р. по справі № 754/14175/14-ц, від 13.06.2018р. по справі № 757/14247/13-ц, від 23.01.2018р. по справі № 61-1727св17 (760/16916/14-ц) вважав, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. При цьому банк не позбавлений відповідно до статей 38, 39 цього Закону можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього. Обрання певного способу правового захисту, у тому числі й досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Банк має право на визнання за собою права власності на предмет іпотеки і це не є порушенням норм законодавства України. Посилання відповідачки на пропущення банком строку позовної давності вважав безпідставним, оскільки строк позовної давності застосовується судом, а не сторонами договору під час позасудового врегулювання спору. Ураховуючи викладене, представник позивача наполягав на задоволенні позову банка і просив відмовити у задоволенні зустрічного. Відповідачка 17.07.2019р. надала відповідь на відзив, 06.08.2019р. надала додаткові пояснення (а.с. № 220 -231 т. 1, 6-8 т. 2), в яких також посилалася на те, що банк не мав права реєструвати за собою право власності на квартиру у заявку із дією мораторію, установленого Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Наполягала на задоволенні своїх вимог з огляду на порушення державним реєстратором підстав і порядку реєстрації права власності на квартиру за банком. Представник позивача - адвокат Черкавський Ю.С. (діє на підставі довіреності від 04.02.2019р. - а.с. № 154 т. 1) в судове засідання 09.08.2019р. надав заяву, в якій просив позовні вимоги задовольнити повністю, у задоволенні зустрічного позову відмовити. Відповідачка [PERSON] в судове засідання 09.08.2019р. надала заяву, в якій просила у задоволенні позовних банку вимог відмовити, задовольнити вимоги за зустрічним позовом. Від третьої особи [PERSON] 09.08.2019р. надійшла заява, в якій він просив у задоволенні позовних банку вимог відмовити, задовольнити зустрічний позов [PERSON] . Представник третьої особи - Управління-служба у справах дітей Соборної районної у місті Дніпрі ради, в судове засідання не з`явився, про дату, місце і час розгляду справи був повідомлений належним чином. 29.11.2018р. і 05.03.2019р. представник третьої особи Свердлін О.В. (діє на підставі довіреності від 09.07.2018р. - а.с. № 79 т. 1) надавав суду заяви про розгляд справи без участі представника Управління-служби, рішення відніс на розсуд суду (а.с. № 71, 89 т. 1). Представник відповідача за зустрічним позовом - КП «Центр державної реєстрації» в судове засідання не з`явився, про дату, місце і час розгляду справи був повідомлений належним чином. Від заступника директора КП «Центр державної реєстрації» Єрмоленко А.В. 07.05.2019р. надійшла заява, в якій він повідомив, що державний реєстратор [PERSON] наказом № 119-к від 06.10.2018р. був звільнений, просив справу розглядати беї участі їх представника, рішення відніс на розсуд суду (а.с. № 181 т. 1). Суд, з`ясувавши позиції сторін, вивчивши матеріали справи, встановив такі обставини справи і відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 30.09.2005р. між АКБСР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ Украсоцбанк», і [PERSON] укладено договір кредиту, відповідно до умов якого [PERSON] отримала кредит в розмірі 44 800 доларів США із сплатою за користування кредитними коштами відсотків в розмірі 13% річних з кінцевим терміном повернення до 29.09.2015р. Кредит був отриманий для придбання двокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] (а.с. № 6-7 т. 1). З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 30.09.2005р. між сторонами укладено іпотечний договір № 617, на підставі якого [PERSON] передала в іпотеку банка вищевказану квартиру (а.с. № 8-10 т. 1). Пунктом 4.2. іпотечного договору передбачено, що у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених цим договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання зобов`язання за договором кредиту, а в разі його невиконана - звернути стягнення на предмет іпотеки; Згідно з п. 4.6. іпотечного договору іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на Предмет іпотеки в один із наступі способів: 4.6.1. на підставі рішення суду; або 4.6.2. на підставі виконавчого напису нотаріуса; або 4.6.3. шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; або 4.6.4. шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі-покупцю на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку»; або 4.6.5. шляхом організації іпотекодержателем продажу предмета іпотеки через укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки між іпотекодавцем та відповідним покупцем в порядку, встановленому ст. 6 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати». За даними довідки про склад сім`ї №4058 від 23.04.2018р. у квартирі по [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , і малолітня [PERSON] , [INFO] (а.с. № 11 т. 1). Як видно з наданої Департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради на вимогу суду реєстраційної справи № 1423490012101, 24.11.2017р. представник ПАТ «Укрсоцбанк» звернувся до державного реєстратора Дніпропетровської обласна філія КП «Центр державної реєстрації» [PERSON] із заявою про реєстрацію права власності за ПАТ «Укрсоцбанк», до якої додав іпотечний договір № 617 від 30.09.2005р. , укладений між АКБСР «Укрсоцбанк» і [PERSON] , а також повідомлення [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням, яке станом на 09.09.2017р. складало 25 029,90 доларів США - прострочена заборгованість і 24 892,44 доларів США - прострочена заборгованість по нарахованим процентам. Як видно з копії рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, вказане повідомлення банка відповідачка отримала 15.10.2017р. Державним реєстратором Дніпропетровської обласна філія КП «Центр державної реєстрації» [PERSON] прийнято рішення індексний номер: 38444153 від 30.11.2017р. про реєстрацію за ПАТ «Укрсоцбанк» права власності на квартиру, яка була предметом іпотеки, розташовану за адресою: [ADDRESS] (а.с. № 193 - 215 т. 1). Того ж дня відомості про реєстрацію права власності на підставі рішення державного реєстратора Дніпропетровської обласна філія КП «Центр державної реєстрації» [PERSON] до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесений запис про реєстрацію за ПАТ «Укрсоцбанк» права власності на квартиру (а.с. № 198-199 т. 1). Згідно з ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» (в редакції від 05.06.2003р., чинній на час укладення договору іпотеки) є три різні підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки: рішення суду, виконавчий напис нотаріуса та договір про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до ст. 36 Закону України «Про іпотеку» (в редакції від 05.06.2003р., чинній на день укладення договору іпотеки) сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними. В пункті 4.6.3. договору іпотеки від 30.09.2005р. сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання - передачу предмета іпотеки в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку». У повідомленні ПАТ «Укрсоцбанк» від 19.09.2017р. № 200 також посилався на те, що має намір звернути стягнення на предмет іпотеки у порядку, передбаченому ст. 37 Закону України «Про іпотеку» (а.с. № 208 т. 1). При цьому згідно із ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» (в редакції від 05.06.2003р., чинній на день укладення договору іпотеки) правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Отже, позасудова передача предмету іпотеки у власність іпотекодержателю здійснюється лише в добровільному порядку та за згодою сторін на підставі складання окремого договору. Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду в постанові від 28.11.2018р. у справі № 759/6979/16-ц, який підтриманий Верховним Судом у постанові від 06.01.2019р. у справі № 727/1593/16-ц (провадження № 61-24500св18). Разом з тим, позивач говорячи про наявність у нього права на задоволення вимог іпотекодержателя на підставі відповідного застереження у договорі іпотеки, наводить редакцію статті 37 Закону України «Про іпотеку», яка зазнала змін після укладення договору. Так, Законом України від 25.12.2008р. № 800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва», який набрав чинності з 14.01.2009р., були внесені зміни до законодавчих актів України, у тому числі й до Закону України «Про іпотеку». Частину 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» було викладено в редакції, яка передбачала, що правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки може бути як договір про задоволення вимог іпотекодержателя так і відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору. Позивач на норму статті 37 Закону України «Про іпотеку» у відповідній редакції до 13.01.2009р. і умови договору іпотеки уваги не звернув, погоджуючись при цьому, що окремий договір не укладався між сторонами, але помилково вважав, що його відсутність не впливає на суть спірних правовідносин. Цивільний кодекс України у ст. ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України правочин між фізичною і юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі, за виключенням випадків, передбачених ч. 1 ст. 206 цього Кодексу. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Інші випадки визнання договору укладеним зазначені у ст. ст. 642 - 643 ЦК України. Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Розкриваючи зміст засади свободи договору у ст. ст. 6, 627, ЦК України визначає, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору. Закріпивши принцип свободи договору, ЦК України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 6 та ст. 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства. З урахуванням викладеного, суд вважає, що державна реєстрація права власності на квартиру за ПАТ «Укрсоцбанк» здійснена з порушенням умов договору і вимог ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку», яка була чинною до 13.01.2009р.і підлягає застосуванню до спірних правовідносин. Відповідно до ч. 4 ст. 37 нині діючого Закону України «Про іпотеку» рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулює Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», що спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав. Відповідно до ч. 2 ст. 18 цього Закону перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Пунктом 12 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015р. № 1127, в редакції чинній на час здійснення оскаржуваної реєстраційної дії, передбачено, що розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який встановлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на це саме майно, а також відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями. Під час розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор обов`язково використовує відомості з Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек, які є архівною складовою частиною Державного реєстру прав, а також відомості з інших інформаційних систем, доступ до яких передбачено відповідно до законодавства, у тому числі відомості з Державного земельного кадастру та Єдиного реєстру документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів. Згідно з п. 61 цього Порядку для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). Наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем. Частиною 1 статті 35 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. При цьому, підтвердженням отримання іпотекодавцем письмової вимоги Банку, а отже, і завершення 30-денного строку з моменту її отримання, може бути повідомлення про вручення поштового відправлення, вручене та оформлене відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009р. № 270, та Порядку пересилання поштових відправлень, затвердженого наказом Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта» від 12.05.2006р. № 211. Суд, дослідивши наявні у справі матеріали, вважає, що державний реєстратор, реєструючи за банком право власності на квартиру, діяв без дотримання вимог п. 61 Порядку № 1127 і ст. 35 Закону України «Про іпотеку», оскільки письмова вимога банка була вручена відповідачці 14.11.2017р., а 30.11.2017р. (через 17 днів) державним реєстратором прийняте рішення про реєстрацію права власності, тобто без дотримання 30-денного терміну від моменту отримання іпотекодавцем письмової вимоги банка (іпотекодержателя) про усунення порушень. Частиною 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004р. № 1952-IV передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ч. 3 ст. 10 Закону державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації (п. 1); перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення (п. 2). Згідно з ч. 1 ст. 11 Закону державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Частина 1 статті 23 цього Закону передбачає, що розгляд заяви про державну реєстрацію прав може бути зупинено державним реєстратором у випадку, зокрема: подання документів для державної реєстрації прав не в повному обсязі, передбаченому законодавством. Статтею 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено випадки, у яких може бути відмовлено у державній реєстрації прав та їх обтяжень, якими, зокрема, є: подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом (п. 3 ч. 1); подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження (п. 4 ч. 1). Згідно з ч. 4 ст. 18 цього Закону державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам. За змістом статті 18 Закону перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам. Згідно з пунктом 57 Порядку № 1127 для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у зв`язку з виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, також подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину. Пунктом 61 цього Порядку обумовлені документи, які подаються для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки У наведених правових нормах визначено вичерпний перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і з огляду на закріплені у статтях 10, 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та статті 37 Закону України «Про іпотеку» порядок державної реєстрації та коло повноважень державного реєстратора у ході її проведення ця особа приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства. За таких обставин суд доходить висновку, що іпотекодержателем не дотримані вимоги ст. 37 Закону України «Про іпотеку» в частині не надання державному реєстратору необхідного правовстановлюючого документа - договору про задоволення вимог іпотекодержателя, а останнім у порушення п. 61 Порядку № 1127, здійснено державну реєстрацію права з порушенням завершення 30-денного строку, сплив якого пов`язується з проведенням дій зі звернення стягнення на предмет іпотеки, в тому числі й шляхом набуття права власності, з чого слідує, що державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за ПАТ «Укрсоцбанк» проведена всупереч норм законодавства. Розглядаючи даний спір, суд враховує, що рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27.07.2016р., яким скасоване рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19.05.2015р., відмовлено у задоволені позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк» до [PERSON] і [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором у зв`язку із пропущенням банком строку позовної давності для звернення до суду. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 17.05.2017р. рішення суду апеляційної інстанції залишено без змін (а.с. № 116 - 126 т. 1). Разом із тим для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку. Закон не обмежує процесуально іпотекодержателея на реалізацію позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки, проте зобов`язує дотримуватися порядку реалізації цього позасудового способу звернення стягнення. Ураховуючи викладене, суд вважає, що вимоги [PERSON] до АТ «Укрсоцбанк» про скасування рішення про реєстрацію за ПАТ «Укрсоцбанк» права власності на квартиру є обґрунтованими і доведеним, а тому підлягають задоволенню. Вирішуючи вимоги АТ «Укрсоцбанк» до [PERSON] і малолітньої [PERSON] про виселення і знаття з реєстрації, суд виходить з такого. 13.06.2018р. банк надіслав відповідачці вимогу про добровільне виселення з квартири, оскільки АТ «Укрсоцбанк» набув право власності на цю квартиру (а.с. № 14-15 т. 1). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. За змістом ч. 3 ст. 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту банку, повернення якого забезпечено іпотекою відповідного житлового приміщення. Таким чином, за змістом статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина друга статті 109 ЖК УРСР). У такому випадку виселення здійснюється відповідно до частини четвертої статті 109 та статті 132-2 ЖК УРСР. В усталеній практиці Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах від 22.06.2016р. у справі № 6-197цс16, від 21.12.2016р. у справі № 6-1731цс16, роз`яснено порядок застосування статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР. Зазначено, що частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР. Вказану практику підтвердила й Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31.10.2018р. у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18). Отже, звернення стягнення на іпотечне майно, придбане за кредитні кошти, зумовлює виселення його мешканців. Проте, в судовому засіданні встановлено, що звернення стягнення на іпотечне майно шляхом реєстрації права власності здійснене банком із порушенням вимог закону, без укладення окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя та з порушенням порядку реєстрації такого права. Зі скасуванням державної реєстрації права власності за ПАТ Укрсоцбанк» втрачаються усі правові наслідки, пов`язані із такою реєстрацією. Означене виключає підстави для застосування ч.ч. 1, 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку», а тому відсутні підстави для виселення мешканців з іпотечного майна, хоч воно і придбане за кредитні кошти. Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, з урахуванням того, що у задоволенні позовних вимог АТ Укрсоцбанк» відмовлено, судові витрати у вигляді сплаченого ним судового збору (позивачем в сумі 1 762,00 грн. (а.с. № 4 т. 1) з відповідачки не стягуються. Оскільки відповідачка [PERSON] при поданні зустрічного позову не була звільнена від сплати судового збору на підставі ч. 3 ст. 22 «Про захист прав споживачів», оскільки на спірні правовідносини означений закон не розповсюджується, у зв`язку із задоволенням її вимог на користь держави з відповідачів підлягає стягненню судовий збір в розмірі 768,40 грн. - по 384,20 грн. з кожного (0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб за позовні вимоги немайнового характеру). Враховуючи викладене та

Outcome: approved