Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-27 00:00:00

24.05.2018 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якому просить визнати [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS]. Позовні вимоги мотивує тим, що позивач є власником будинку [ADDRESS] відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 18.05.2018 р. В даному будинку зареєстровані три особи, а саме [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Відповідачі [PERSON], [PERSON] не проживають за даною адресою та не з'являються з моменту реєстрації з 14.08.2013 р. Так як відповідачі за вищевказаною адресою не проживають без поважних причин, виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних платежів, тому він звернувся до суду з вказаним позовом. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просить позов задовольнити. Представник третьої особи - органу опіки та піклування - виконавчого комітету Охтирської міської ради Гмиря В.П. в судовому засіданні не заперечував проти задоволення позовної заяви. Відповідачі [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з'явилися, про дату, час і місце судового розгляду справи повідомлені належним чином в порядку, передбаченому ЦПК України, причин неявки в судове засідання не повідомили, відзиву на позовну заяву не подали, справа розглядається в порядку заочного провадження. Представник третьої особи - Відділу з питань державної реєстрації Охтирської міської ради в судове засідання не з'явився, про дачу, час і місце судового засідання повідомлений належним чином, причини неявки не повідомив. Заслухавши пояснення позивача, представника третьої особи, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Згідно ст. 150 Житлового кодексу Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок по [ADDRESS], що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 18.05.2018 р., виданого приватним нотаріусом Охтирського міського нотаріального округу Сумської області Лебедєвою Л.М., витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 124456781 від 18.05.2018 р. Встановлено, що [PERSON] та [PERSON] не є членом сім'ї власника житла - [PERSON], оскільки відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки, до числа яких відповідачі не відносяться. Крім того, відповідачі не проживають постійно разом з позивачем та не ведуть з позивачем спільне господарство. Угоди між сторонами щодо порядку користування спірним жилим будинком укладено не було. Також судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] не проживають у будинку по [ADDRESS]. Дана обставина підтверджується довідкою виконавчого комітету Охтирської міської ради № 360 від 21.05.2018 р., відповідно до якої [PERSON] та [PERSON] не мешкають та не мешкали з дня реєстрації від 14.08.2013 року і по даний час за адресою [ADDRESS]. Реєстрація [PERSON] та [PERSON] за даною адресою створює перешкоди у користуванні та розпорядженні власником [PERSON] своїм майном. Згідно зі ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація особи за місцем проживання це лише внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції. Тобто реєстрація особи за певною адресою сама по собі не є підтвердженням її права на користування житлом, оскільки таке право виникає та може бути підтверджене на інших підставах, таких як право власності, сімейні відносини, оренда та ін. Згідно ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 р. - зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Оскільки реєстрація місця проживання відповідачів перешкоджає позивачу у здійсненні ним свого права користування та розпорядження своїм майном, тому на підставі ст.ст. 383, 391 ЦК України необхідно визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Згідно ст.. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивач необхідно стягнути судові витрати по справі в сумі 704,80 грн. На підставі викладеного, ст. ст. 16, 319, 321, 383, 391 ЦК України, ст. 150 ЖК України,

Outcome: approved