Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-09 00:00:00

22.02.2019 року позивач ТОВ «ПОСТ ФІНАНС» звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення матеріальної шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обов'язків. В мотивування своїх позовних вимог позивач вказав наступне, з 04.12.2017 року відповідач була прийнята на посаду касира пункту надання фінансових послуг Філії №1 та цього ж дня з відповідачем було укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. На підставі наказу № 1639-к від 01.06.2018 року відповідач була переведена на посаду старшого касира пункту надання фінансових послуг Філії №1 та з останньою було укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. 11.01.2019 року в пункті надання фінансових послуг №10193 Філії №1 ТОВ «ПОСТ ФІНАНС» було проведено ревізію наявних грошових коштів, за результатами якої було виявлено нестачу коштів на суму 211 863,00 гривень, про що складено акт від 11.01.2019 року. Згідно наказу №112-к від 17.01.2019 року відповідач була звільнена з посади старшого касира та після звільнення добровільно не відшкодувала завдану нею матеріальну шкоду. З огляду на вищезазначене позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] на користь Товариства матеріальну шкоду в розмірі 211 863 грн. 00 коп. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 28.02.2019 року, відповідно до вимог ст. 19, 274 ЦПК України дана справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи. Відповідач у встановлений судом строк не надала до суду відзив на позовну заяву, а тому суд на підставі ч. 8 ст. 178 ЦПК України вирішує справу за наявними матеріалами. Заяв та клопотань ані від позивача ані від відповідача до суду не надходило. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, судом встановлені наступні фактичні обставини. Згідно Наказу № 3649-к від 01.12.2017 року відповідач [PERSON] була прийнята на посаду касира пункту надання фінансових послуг філії №1 ТОВ «ПОСТ ФІНАНС» з 04.12.2017 року на основне місце роботи з оплатою праці згідно штатного розпису та з випробувальним терміном до трьох місяців, на підставі заяви [PERSON] від 01.12.2017 року (а.с. 3,4). 04.12.2017 року між позивачем та відповідачем було укладено Договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність (а.с. 6). Згідно Наказу № 1639-к від 01.06.2018 року відповідача, на підставі її заяви, було переведено з посади касира ПНФП філії №1 ТОВ «ПОСТ ФІНАНС» на посаду старшого касира ПНФП філії №1 ТОВ «ПОСТ ФІНАНС» з 04.06.2018 року з оплатою праці згідно штатного розпису (а.с. 7,8). 04.06.2018 року між позивачем та відповідачем, що займала посаду старшого касира пункту надання фінансових послуг філії №1 було укладено Договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність (а.с.5). 04.06.2018 року [PERSON] була ознайомлена з Посадовою інструкцією старшого касира ПНФП філії №1 ТОВ «ПОСТ ФІНАНС» (а.с. 15). Згідно Акта про результати інвентаризації наявних коштів від 11.01.2019 року було зафіксовано нестачу коштів в розмірі 211 863 грн. 00 коп. (а.с.16). Згідно Наказу № 112-к від 17.01.2019 року відповідача було звільнено з посади старшого касира ПНФП філії №1 ТОВ «ПОСТ ФІНАНС» 17.01.2019 року в зв'язку з втратою довіри згідно п. 2 ст. 41 КЗпП України (а.с. 18). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Відповідно до вимог ч. 1, 2 ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Згідно із ст. 132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві. Згідно ст. 134 КЗпП відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст. 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків. Відповідно до п. 6 ст. 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству у випадку, коли відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству,установі при виконанні трудових обов'язків. Пунктом 46 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління НБУ № 148 від 29.12.2017 р. встановлено, що у разі виявлення під час інвентаризації нестачі або надлишку цінностей у касі в акті зазначається сума нестачі або надлишку і з'ясовуються обставини їх виникнення. Сума нестачі відшкодовується відповідно до законодавства України, а надлишок оприбутковується в касі та зараховується в дохід відповідної/відповідного установи/підприємства. Пленум Верховного Суду України в постанові від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» роз'яснив, що працівники, які не є керівниками підприємства (установи, організації) і структурних підрозділів на підприємстві або їх заступниками, за шкоду, заподіяну зайвими грошовими виплатами, викликаними неналежним виконанням ними трудових обов'язків, несуть матеріальну відповідальність за ч.1 ст.132 КЗпП, крім випадків, для яких ст.134 КЗпП передбачена повна матеріальна відповідальність. У такому ж порядку визначається матеріальна відповідальність працівників, з якими укладено договір про повну матеріальну відповідальність (статті 135-1, 135-2 КЗпП, якщо шкода заподіяна не незабезпеченням цілості прийнятого під звіт майна, а іншими порушеннями трудових обов'язків (неналежним оформленням документів про виявлену при прийнятті матеріальних цінностей недостачу, що потягло її оплату тощо). Розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (п.1 ст.134 КЗпП), суд зобов'язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно з ст.135-1 КЗпП може бути укладено такий договір та чи був він укладений. Згідно переліку посад і робіт, які заміщаються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва, затверджений постановою Держкомпраці СРСР і Секретаріатом ВЦРПС від 28.12.77 №447/24, посада відповідача «старший касир», включена до даного Переліку, а тому відповідач є матеріально відповідальною особою з якою позивачем у відповідності до ст. 135-1 КЗпП було укладено Договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. Згідно з ч.2 ст.130 КЗпП умовами настання матеріальної відповідальності працівника є: 1) пряма дійсна шкода; 2) протиправна поведінка працівника; 3) вина в діях чи бездіяльності працівника; 4) прямий причинний зв'язок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і шкодою, яка настала. Під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов'язків, грошові виплати. З урахуванням викладеного до категорії прямої дійсної шкоди належать: а) недостача матеріальних цінностей, виявлена у матеріально відповідальної особи або в іншої особи, якій матеріальні цінності передані у зв'язку з виконанням нею трудових обов'язків. Матеріальна відповідальність за недостачу матеріальних цінностей можлива лише в разі недостачі понад норму природної втрати. Обов'язковою умовою притягнення працівника до матеріальної відповідальності є вина. Зі змісту ч.2 ст.130 КЗпП матеріальна відповідальність працівника настає тільки за наявності його вини в заподіянні підприємству, установі, організації майнової шкоди. Вина працівника - це його психічне ставлення до вчинюваної дії чи бездіяльності та її наслідків, виражене у формі умислу або необережності. Отже, працівник визнається винним у заподіянні шкоди, якщо протиправне діяння вчинене ним умисно або з необережності (за винятком випадків, коли шкоду нанесено джерелом підвищеної небезпеки). Як вбачається з письмових пояснень відповідача щодо причин, унаслідок яких виникли надлишки або нестачі від 11.01.2019 року, [PERSON] власноручно зазначила, що: «Нестача у 211 863 грн. виникла станом на 08.01., нестача почала з'являтися раніше і зростати на різні суми…Причини виникнення нестачі, на мою думку, збій програми, так як мінус зростав хаотично. Нестачу перекривали перед перевіркою ревізора за допомогою видачі (технічно) постійним клієнтам коштів.». Тобто, з даних пояснень відповідача виплаває, що остання усвідомлюючи всі наслідки, розуміла про можливий збій програми у зв'язку з чим виникла нестача коштів, намагалася перед перевіркою ревізора перекрити дану нестачу коштів, проте, як матеріально відповідальна особа, не вчинила будь - яких дій для вирішення даної проблеми. Крім того, розділом 3 посадової інструкції відповідача як старшого касира ПНФП філії ТОВ «ПОСТ ФІНАНС», з якою відповідач була ознайомлена, про що свідчить її особистий підпис (а.с. 15), передбачено завдання та обов'язки останньої. Згідно п. 3.1.19. даної посадової інструкції встановлено, що старший касир ПНФП Філії в процесі своєї службової діяльності повинна доповідати головному бухгалтеру ТОВ «ПОСТ ФІНАНС» про всі недоліки виявлені в робочому процесі, в межах своєї компетенції, що відповідачем виконано не було. Слід також зазначити, що відповідно до розписки, яка міститься в акті про результати інвентаризації наявних коштів від 11.01.2019 року, відповідачем як матеріально відповідальною особою, яка передає кошти, касові документи та інші цінності, було засвідчено, що до початку проведення інвентаризації всі прибуткові та видаткові документи проведені, а всі кошти, що надійшли до каси ПНФП/видані з каси ПНФП, були своєчасно оприбутковані/списані. Враховуючи те, що відповідачка, яка працювала у позивача на посаді старшого касира пункту надання фінансових послуг та з якою було укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, повинна нести повну матеріальну відповідальність за недостачу грошових коштів в сумі 211 863 грн. 00 коп., оскільки така відповідальність покладена на неї переліком посад і робіт, які заміщаються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва, Кодексом законів про працю України. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачем наведено достатньо доказів на підтвердження підстав для стягнення з відповідача на користь позивача завданої нею матеріальної шкоди. Зважаючи на викладене вище, вимоги діючого законодавства, суд вважає, що позовні вимоги ТОВ «ПОСТ ФІНАНС» підлягають задоволенню і з відповідача на користь позивача підлягає стягненню шкода у розмірі 211 863,00 грн. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в сумі 3177, 94 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved