Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-18 00:00:00

22 серпня 2016 року [PERSON] звернулась до суду із позовом в якому просить розірвати шлюб із відповідачем, зареєстрований 07 вересня 2002 року у виконкомі Макіївської сільської ради Носівського району Чернігівської області, про що зроблено відповідний актовий запис № 1 та стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання малолітньої дитини - [PERSON], [INFO], у розмірі 1500 грн. щомісячно з дня пред'явлення позову і до досягнення дитиною повноліття. Крім того, просить судові витрати покласти на відповідача. Обгрунтовуючи свої вимоги позивач зазначила, що з 07 вересня 2002 року вона перебуває у зареєстрованому шлюбі із відповідачем, від шлюбу сторони мають спільного сина [PERSON], [INFO]. Спільне життя із відповідачем не склалося. Ведення між ними спільного господарства припинено та подальше збереження сімейних відносин є неможливим. Відповідач проживає окремо, син проживає разом з нею. Матеріальної допомоги на утримання дитини відповідач не надає, хоча за законом зобов'язаний його утримувати. Враховуючи що [PERSON] офіційно не працевлаштований та має мінливий, нерегулярний дохід, однак має можливість надавати допомогу на утримання дитини, а досудове врегулювання спору виявилось неможливим, позивач просить про задоволення позову. У судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги, виходячи з доводів, якими обґрунтовується позовна заява просила суд позов задовольнити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти позову в повному обсязі. Вважав, що оскільки на даний час не вирішено питання поділу спільно нажитого майна подружжя, то питання стягнення з нього аліментів є передчасним. Підтвердив, що він офіційно не працює, має мінливий, нерегулярний дохід, розмір якого складає 3500,00-4000,00 грн. на місяць. Інших дітей, які перебувають на його утриманні - не має. Окрім того додав, що проживає разом із своєю непрацездатною мамою, яку він матеріально підтримує. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони 07 вересня 2002 року зареєстрували шлюб у виконкомі Макіївської сільської ради Носівського району Чернігівської області, про що зроблено відповідний актовий запис № 1 та видано свідоцтво про шлюб (а.с. 10). Від даного шлюбу позивач і відповідач мають спільного сина: [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження виданого 20 січня 2004 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві (а.с. 11). Між сторонами не склалися нормальні сімейні відносини з різних причин, а тому вони сімейних стосунків не підтримують, спільного господарства не ведуть, проживають окремо. Позивач і відповідач впевнені, що сім?я їх розпалася і її збереження та примирення неможливе. Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно із ст. 55 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім'ї за свою поведінку в ній. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 56 Сімейного кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно із ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. За таких обставин, суд приходить до висновку, що збереження сім?ї сторін є неможливим і збереження шлюбу суперечило б інтересам позивача і відповідача, а тому їх шлюб підлягає розірванню. Як встановлено у судовому засіданні спільна дитина сторін проживає разом із матір'ю - позивачем [PERSON], що визнається сторонами та у розумінні ст.. 61 ЦПК України не потребує доказування. Відповідно до ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Згідно зі ст. 180 Сімейного Кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 3 ст. 181 Сімейного Кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно із ст. 184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. У судовому засіданні відповідач підтвердив, що офіційно не працює, отримує мінливий, нестабільний дохід, розмір якого складає від 3 500,00 грн. до 4000,00 гривень на місяць. Доказів на спростування даної інформації суду не надано, а відтак суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню аліменти на утримання сина [PERSON] у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно із ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Визначаючи розмір аліментів, який підлягає стягненню із відповідача на користь позивача на утримання малолітнього сина - [PERSON], [INFO], суд виходить з того, щовідповідач має мінливий дохід, за своїм станом здоров»я та матеріальним становищем може надавати матеріальну допомогу, інших дітей крім спільного із позивачем сина не має, осіб які перебувають на його утриманні - судом не встановлено. Суд не приймає доводи відповідача про те, що він утримує свою непрацездатну матір, оскільки дані обставини в порушення вимог ст.ст. 58-60 ЦПК України не підтверджуються належними і допустимими доказами. З урахуванням обставин справи, розміру доходу відповідача на місяць, визначеного Законом розміру прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а також обов»язок обох батьків в рівній мірі утримувати дитину, суд вважає, що з відповідача на користь позивача на утримання сина - [PERSON], [INFO], необхідно стягнути аліменти у розмірі 700,00 грн. щомісячно, починаючи з 22 серпня 2016 року і до досягнення дитиною повноліття. На підставі п.1 ч.1 ст. 367 Цивільного процесуального кодексу України, суд допускає негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача в дохід держави підлягають стягненню судові витрати по оплаті судового збору за позовною вимогою про стягнення аліментів в розмірі 551,20 грн. Крім того з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені позивачем судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 551,20 грн. за позовною вимогою про розірвання шлюбу.

Outcome: partial