Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-27 00:00:00

22.04.2016 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, оформленим у вигляді розписки. Свої вимоги обґрунтовував тим, що 25 січня 2013 року до нього звернувся відповідач, який на той час перебував в с. Любомирівка Березнегуватського району Миколаївської області, з проханням позичити йому на власні потреби 1500 грн. За умовами договору позики він мав повернути гроші до 25 січня 2013 року, на підтвердження умов договору позики відповідач надав власноручно написану ним розписку, а позивач передав йому гроші. 09 квітня 2013 року відповідач знову приїхав в с. Любомирівка для вирішення особистих проблем та звернувся до позивача з проханням позичити йому ще 1000 грн., вказавши, що поверне їх в грудні 2013 року, на підтвердження умов договору також написав власноручно розписку про отримання грошей, а позивач передав йому гроші в сумі 1000 грн. 01 жовтня 2013 року відповідач, перебуваючи в с. Любомирівка, звернувся до позивача з проханням допомогти йому матеріально в оформленні його спадкових прав на земельну ділянку. Для цих потреб йому було необхідно 3500 грн. Після оформлення права власності на земельну ділянку він зобов'язався укласти договір оренди землі з позивачем, позивач надав йому гроші в позику, а він склав розписку про їх отримання. Через рік відповідач знову приїхав у с. Любомирівка, прийшов до позивача та посилаючись на те, що гроші він використав на інші потреби, не зміг переоформити спадщину на земельну ділянку, для виготовлення документів попросив позичити йому ще 7000 грн., однак у позивача було 6630 грн., позивач передав йому ці гроші, а відповідач зобов'язався повернути йому їх до 01 жовтня 2015 року. Всі терміни повернення боргів відповідача закінчились, гроші не повернуто, навпаки, до позивача почали телефонувати невідомі особи від імені відповідача та погрожувати йому. За своєю суттю розписки, видані відповідачем 25 січня 2013 року, 09 квітня 2013 року, 01 жовтня 2013 року, 01 жовтня 2014 року, про отримання грошей від позивача та повернення боргу, є документами, які було видано боржником кредиторові за договором позики, на підтвердження як його укладення, так і умов договору, а також засвідчення отримання боржником від кредитора певних грошових сум, а саме: грошових коштів загальною сумою 12630 грн. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 16256,11 грн., із них: основного боргу з урахуванням інфляції у розмірі - 14320,78 грн., процентів у розмірі - 1700,74 грн., 3% річних у розмірі 234,59 грн. Відповідач будь-які звернення позивача про повернення грошових коштів за договорами позики ігнорує, що змушує його звернутись до суду за захистом своїх прав шляхом стягнення з нього боргу. На підставі зазначеного просить стягнути з відповідача заборгованість за вказаним договором позики та судовий збір, сплачений ним при подачі позову. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просить їх задовольнити. Представник позивача позов підтримав, просить задовольнити позовні вимоги. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та пояснив, що він дійсно брав у позивача зазначені у позовній заяві гроші, але вважає, що він не повинен повертати їх позивачу, так як позивач весь цей час користувався його земельною ділянкою, вважає, що це орендна плата за користування землею. Суд, заслухавши сторони та представника позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того, в силу ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що 25.01.2013 року [PERSON] отримав від [PERSON] у борг 1 500,00 грн. на строк до 25.12.2014 року, що підтверджується розпискою (а.с. 9). 09.04.2013 року [PERSON] отримав від [PERSON] у борг 1 000,00 грн. на строк до грудня 2013 року, що підтверджується розпискою (а.с. 10). 01.10.2013 року [PERSON] отримав від [PERSON] у борг 3 500,00 грн. та зобов'язався укласти договір оренди з позивачем, що підтверджується розпискою (а.с. 11). 01.10.2014 року [PERSON] отримав від [PERSON] у борг 6 630,00 грн. на строк до 01.10.2015 року, що підтверджується розпискою (а.с. 12). За ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-63цс13 від 18 вересня 2013 року, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Таким чином, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. При цьому, договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Судом встановлено, що відповідач, отримавши у борг 25.01.2013 року, 09.04.2013 року, 01.10.2013 року, 01.10.2014 року від позивача кошти в загальній в сумі 12630,00 грн., свої зобов'язання у встановлений домовленістю строк не виконав, суму боргу не повернув. Факт наявності у позивача оригіналів розписки свідчить про існування між сторонами боргових зобов'язань. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно з ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Стаття 625 ЦК України передбачає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд вважає, що між сторонами укладено договір позики, який позивачем належним чином підтверджений, а оскільки відповідач у встановлений строк борг не повернув, то позивач має право вимагати його повернення із застосуванням положень ст.625 ЦК України. Враховуючи період від початку невиконання боргового зобов'язання з 25.01.2013 року по день пред'явлення позову звідповідача підлягає стягненню 16256,11 грн., із них: основного боргу з урахуванням інфляції у розмірі - 14320,78 грн., проценти у розмірі - 1700,74 грн., 3% річних у розмірі 234,59 грн. Встановивши наявність оригіналів розписок у позивача та відсутність належних і допустимих доказів про повернення відповідачем зазначеної суми боргу, суд дійшов висновку щодо необхідності стягнення з відповідача суми боргу в розмірі 16256,11 грн. Суд не бере до уваги заперечення відповідача, оскільки відповідачем в порушення ст. ст. 10,60 ЦПК України не подано належних і допустимих доказів на підтвердження факту орендних відносин з позивачем, а також факту належності відповідачу на праві власності земельних ділянок у 2013-2014 роках. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені витрати, тому з відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 551,20 грн. на користь позивача.

Outcome: approved