Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-08 00:00:00

22 травня 2014 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до КП «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Солом'янського району м. Києва» про відшкодування майнової шкоди. Свої вимоги мотивує тим, що 21 жовтня 2013 року близько 19 години рухався по пров. Радищева в м. Києві на транспортному засобі марки «БМВ», реєстраційний номер [NUMBER]. Враховуючи поганий стан дороги, їхав зі швидкістю значно нижчою допустимої - 20-30 км/год, намагався об'їжджати вибоїни та ями. Разом з тим, через нерівність покриття та значну кількість вибоїн, ям на цій ділянці дороги він потрапив у дорожньо-транспортну пригоду шляхом попадання правого переднього колеса транспортного засобу у вибоїну, яка знаходилась на проїзній частині. Транспортний засіб зазнав технічних ушкоджень у вигляді розриву передньої правої покришки колеса. Після його звернення до ДАІ було складено протокол огляду місця дорожньо-транспортної пригоди та засвідчено факт потрапляння автомобіля у дорожньо-транспортну пригоду шляхом попадання правого переднього колеса у вибоїну, яка знаходилась на проїзній частині по провулку Радищева, 11 у м. Києві. У присутності інспектора ДАІ було встановлено, що розмір вибоїни, що стала причиною ДТП, значно більший максимально допустимого, який передбачений ДСТУ 3587 «Безпека дорожнього руху. Автомобільні дороги, вулиці та залізничні переїзди. Вимоги до експлуатаційного стану» і становить 4 см для вулиць та доріг населених пунктів. Попереджувальні дорожні знаки на даній ділянці дороги - відсутні. Постановою Солом'янського районного суду м. Києва від 29 січня 2014 року в справі визнано винним начальника Комунального підприємства «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Солом'янського району м. Києва» [PERSON] у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 140 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Вважає протиправною бездіяльність відповідача, яка стала причиною дорожньо-транспортної пригоди та нанесення йому майнової шкоди, оскільки порушено норми та стандарти при утримані доріг, не вжито заходів щодо своєчасної заборони або обмеження руху чи позначення на дорогах місць проведення робіт. Відповідно до звіту № ЕД-1-2-87/14 експертного автотоварознавчого дослідження по визначенню матеріального збитку, що був спричинений власнику транспортного засобу від 06 травня 2014 року, вартість матеріального збитку внаслідок дорожньо-транспортної пригоди становить 5624 гривні 78 копійок. Проведення автотоварознавчої експертизи коштувало 1000 гривень. Просить суд ухвалити рішення, яким: стягнути з відповідача суму заподіяного матеріального збитку в розмірі 5624 гривні 78 копійок, витрати на проведення автотоварознавчої експертизи в розмірі 1000 гривень та судовий збір у сумі 243гривні 60 копійок. У судовому засіданні позивач та його представник підтримали заявлений позов та просили його задовольнити з наведених у ньому підстав. Пояснили суду, що за фактом дорожньо-транспортної пригоди протокол на позивача не складався, оскільки він Правил дорожнього руху не порушував. Представник відповідача вважає, що заявлений позов не підлягає задоволенню. Надав суду письмові заперечення (а.с. 43-45). Пояснив, що за стан і фінансування автомобільних шляхів відповідальність для експлуатуючих організацій не передбачена. У зв'язку з не виділенням коштів на поточний ремонт асфальтобетонного покриття в 2013 році виконувались роботи лише з дрібного (ямкового) ремонту за рахунок коштів, які виділялись на утримання шляхів. Обсяги бюджетного фінансування діяльності ШЕУ в 2013 році не дозволяли здійснювати ремонт та утримання шляхів відповідно до діючих норм та стандартів. Разом з тим, обов'язковою підставою відповідальності при відшкодуванні шкоди є неправомірність дій чи бездіяльності та наявність вини, проте законодавством не передбачено обов'язку ШЕУ здійснювати ремонт та утримувати вулично-шляхову мережу незалежно від фінансування з бюджету, тобто не абсолютне утримання балансової території, виконане в межах фінансових можливостей є правомірним і виключає вину ШЕУ. У позовній заяві не наведено жодного доказу, що підтверджує неналежне виконання ШЕУ своїх обов'язків по ремонту та утриманню шляхів, оскільки всі кошти, що виділялись були використані, а наявність ям на шляхах при недостатньому фінансуванні не є доказом порушення своїх обов'язків ШЕУ. Також вважає, що постанова Солом'янського районного суду м. Києва від 29 січня 2014 року не може бути доказом вини ШЕУ в причиненій позивачу шкоді, оскільки відсутнє рішення про наявність або відсутність вини водія у скоєному ДТП, що не дає можливості зробити висновки про те, що причиною пошкодження транспортного засобу стали недоліки в утриманні дороги, а не порушення правил дорожнього руху саме водієм. Виявивши наявність перешкод для руху й усвідомлюючи можливість отримати пошкодження автомобіля, він продовжив рух по дорозі, що призвело до пошкодження автомобіля з його вини. Вважає завищеною і розмір шкоди зазначений позивачем, оскільки реальна середня ринкова вартість шини з урахування коефіцієнту зносу складає меншу суму. Витрати на проведення автотоварознавчої експертизи були здійснені за власним бажанням позивача, а тому не можуть вважатись ні збитками, ні судовими витратами. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 21 жовтня 2013 року близько 19 години по пров. Радищева, 11 у м. Києві сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу марки «БМВ», реєстраційний номер [NUMBER], внаслідок якої зазначений автомобіль отримав механічні пошкодження передньої правої шини, що підтверджується довідкою інспектор СОМДТП Солом'янського ВДАІ РУ ГУ МВС України в м. Києві (а.с. 9). Автомобіль, який зазнав механічних пошкоджень, належить на праві власності [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про право власності від 02 жовтня 2013 року (а.с. 14) та Свідоцтвом про право власності від 15 листопада 2013 року (а.с. 26). Згідно листа начальника відділу ДАІ Солом'янського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 11 січня 2014 року № 501 р-4696 балансоутримувачем цієї ділянки дороги є відповідач (а.с. 12). У судовому засіданні представник відповідача зазначений факт підтвердив. Вбачається, що відповідач, як орган державного управління автомобільними дорогами загального користування є відповідальним за стан автомобільних доріг загального користування. Не заслуговують на увагу суду посилання представника відповідача на відсутність вини останнього в настанні дорожньо-транспортної пригоди. Так, постановою судді Солом'янського районного суду м. Києва від 29 січня 2014 року визнано винним начальника КП «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Солом'янського району м. Києва» [PERSON] у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 140 КпАП України та закрито провадження в справі в зв'язку з закінченням строків накладення адміністративного стягнення. Зазначеною постановою встановлено, що [PERSON] 21 жовтня 2013 року близько 19 години 00 хвилин, будучи посадовою особою, порушив правила норм і стандартів, що стосується забезпечення безпечного дорожнього руху при утриманні автомобільних доріг, а саме: допустив на проїзній частині дороги по провулку Радищева, 11 в м. Києві вибоїни, ямковість, нерівність покриття, що спричинило та призвело до пошкодження транспортного засобу марки «БМВ» д.н.з. [NUMBER], що не відповідає ДСТУ 03587-97, п. 3.1.1.-3.1.2., чим порушив вимоги п. 1.5. ПДР, тобто вчинив правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 140 КпАП України (а.с. 18). Згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Частиною 4 цієї статті визначено, що вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Постановою судді Солом'янського районного суду м. Києва від 29 січня 2014 року встановлено обставини за яких позивачу спричинено майнову шкоду і відповідачем надані докази не спростовані. Позивач до адміністративної відповідальності за зазначену дорожньо-транспортну пригоду не притягався. Пунктами 6, 9, 10 статті 11 Закону України «Про автомобільні дороги» визначено, що основними обов'язками органу державного управління автомобільними дорогами загального користування є: організація будівництва, реконструкції, ремонту та утримання автомобільних доріг за встановленими для них будівельними нормами, державними стандартами і нормами; забезпечення технічного нагляду за станом автомобільних доріг; виявлення аварійно-небезпечних місць (ділянок) та місць концентрації дорожньо-транспортних пригод на автомобільних дорогах і здійснення заходів щодо їх ліквідації. У пунктах 1, 3 ст. 13 цього Закону зазначено, що орган державного управління автомобільними дорогами загального користування відповідає за: стан автомобільних доріг загального користування відповідно до діючих норм та фінансування; відшкодування збитків користувачам автомобільних доріг загального користування у порядку, визначеному законом. Відповідно до частин 1, 5 ст. 24 Закону України «Про дорожній рух» власники доріг, вулиць та залізничних переїздів або уповноважені ними органи несуть відповідальність за створення безпечних умов руху на дорогах, вулицях та залізничних переїздах, що знаходяться у їх віданні. Власники доріг, вулиць та залізничних переїздів, керівні працівники дорожньо-експлуатаційних організацій несуть відповідальність, в тому числі і кримінальну, якщо дорожньо-транспортна пригода або несвоєчасне забезпечення екстреною медичною допомогою людини, яка перебуває у невідкладному стані, сталася з їх вини. Абзацом 10 пункту 11 Постанови КМ України від 30 березня 1994 року № 198 «Про затвердження Єдиних правил ремонту і утримання автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, правил користування ними та охорони» встановлено, що власники дорожніх об'єктів або уповноважені ними органи, дорожньо-експлуатаційні організації зобов'язані, зокрема, відшкодовувати в установленому законодавством порядку збитки власникам транспортних засобів, якщо дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок незадовільного утримання доріг, вулиць, залізничних переїздів. Частинами 1, 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Відповідно до висновку № ЕД-1-2-87/14 експертного автотоварознавчого дослідження по визначенню матеріального збитку, що був спричинений власнику транспортного засобу від 06 травня 2014 року, його вартість становить 5624 гривні 78 копійок (а.с. 19-24). Сторона відповідача проти такого розміру шкоду заперечувала. У судовому засіданні представник відповідача зазначив, що реальна середня ринкова вартість такої шини складає 3800 гривень, а з урахування коефіцієнту зносу - 2690 гривень. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Законом (ст. 143 ЦПК України) визначене право відповідача на звернення до суду з заявою про призначення судової будівельно-технічної експертизи для з'ясування розміру матеріальних збитків, заподіяних позивачу внаслідок залиття її квартири. Таке право сторонам роз'яснювалось судом, проте вони не вважали на необхідне призначення судової експертизи, тому суд вважає за можливе покласти в основу рішення при визначення розміру майнової шкоди наданий позивачем звіт. Позивачем понесені витрати на проведення експертизи в сумі 1000 гривень, що підтверджується рахунком ТОВ «Судова незалежна експертиза України» № ЕД-1-2-87/14 від 02.04.2014 року та квитанцією № 360241000879601397120061 від 10.04.2014 року (а.с. 15, 16). Зазначені витрати є збитками позивача в розумінні ст. 22 ЦК України і також підлягають відшкодуванню. З огляду на наведене, позов підлягає задоволенню. З урахуванням задоволення позову та на підставі статті 88 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір в розмірі 243 гривні 60 копійок.

Outcome: approved