Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-06 00:00:00

24.07.2015 року представник позивача звернувся з позовом, в якому просив стягнути з відповідачки [PERSON], яка є власником та проживає в квартирі [ADDRESS] на користь ЖБК «Будпрогрес» заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги за період з 01.09.2012 року по 30.06.2015 року у розмірі 11954,40 грн. та судові витрати. Представник позивача в судове засідання надав заяву, в якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі та проти ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів не заперечував. Відповідачка в судове засідання не з'явилась, будучи належним чином повідомленою про місце та час розгляду справи. Згідно зі ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, суд, врахувавши письмову заяву представника позивача, вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає позов таким, що підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного. Згідно з повідомленням Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна від 22.09.2015 року відповідачка [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого 21.07.1992 року відповідачка є власником квартири [ADDRESS]. Відповідно до ст. 162 ЖК України власники квартир зобов'язані своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги відповідно до умов договору з організацією, яка обслуговує будинок, а також приймати участь у витратах по утриманню будинку та прибудинкової території. Згідно зі ст. 179 ЖК України, користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов'язковим дотриманням вимог Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України. Зокрема, пунктом 35 Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинкових територій, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 572 від 08 жовтня 1992 року встановлено, що власники, наймачі та орендарі жилих приміщень зобов'язані своєчасно вносити плату за обслуговування і ремонт будинку, плату за найом чи оренду квартири, комунальні та інші послуги. Відповідно до ст. 16 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», порядок надання житлово-комунальних послуг, їх якісні та кількісні показники мають відповідати умовам договору та вимогам законодавства. Перелік житлово-комунальних послуг, що надаються споживачу, залежить від рівня благоустрою відповідного будинку (споруди). Відповідно до ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. Особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником. Положеннями ст.ст. 20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначені права та обов'язки споживача і виконавця житлово-комунальних послуг, а також визначене коло учасників відносин у сфері житлово-комунальних послуг, якими є власник, споживач, виконавець та виробник. Зокрема, обов'язком виконавця є надання послуг вчасно та відповідної якості, згідно із законодавством та умовами договору, а також підготовка та укладання із споживачем договору про надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за недотримання умов його виконання, згідно з типовим договором. Правом споживача є одержання вчасно та відповідної якості житлово-комунальних послуг, згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, а обов'язком-оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом. Тобто, особа стає споживачем житлово-комунальних послуг за умови, якщо фактично користується (чи має намір користуватися) цими послугами. Обов'язок оплачувати житлово-комунальні послуги виникає у споживача з моменту користування цими послугами. Позивач як виконавець житлово-комунальних послуг надавав відповідачці послуги з утримання будинку та прибудинкової території, централізованого опалення. Обов'язок по несенню витрат на утримання будинку і прибудинкової території, сплаті комунальних послуг покладений на власників приміщення нормами ст.322 ЦК України. Відповідно до п. 2 ст. 10 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» та Правил користування приміщеннями житлових будинках (до них належать і власники квартир у кооперативних будинках та викуплених квартир) є співвласниками всіх допоміжних приміщень будинку та його технічного обладнання і повинні сплачувати свою частку витрат у загальних квартирах на утримання (житла) та прибудинкової території пропорційно до займаної площі. Таким чином, послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій зобов'язані сплачувати як квартиронаймачі, так і власники викуплених та приватизованих квартир. Відповідно до ст.179 ЖК України користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду ЖБК, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов'язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України. Згідно з нормою ст.20 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» споживачі зобов'язані оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог-відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Проте, відповідачка належним чином не виконує взяті на себе зобов'язання внаслідок чого за період з 01.09.2012 року по 30.06.2015 року утворилась заборгованість за надані житлово-комунальні послуги в розмірі 7560,40 грн. Заборгованість відповідачки підтверджується довідкою про нарахування житлово-комунальних послуг. Враховуючи вищенаведене, суд вбачає, що вимоги позивача про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги в розмірі 7650,52 грн. є правомірними та обґрунтованими. Крім того, відповідачка відповідно до ст.625 ЦК України несе відповідальність за порушення грошового зобов'язання і на вимогу кредитору зобов'язана сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, а тому вимоги позивача про стягнення з відповідачки індексу інфляцію та 3% річних на суму заборгованості за житлово-комунальні послуги також є правомірними та підлягають задоволенню. Крім того, згідно ст.88 ЦПК України з відповідачки підлягає стягненню сума сплаченого позивачем судового збору у розмірі 243,60 грн. Щодо вимоги про стягнення з відповідачки витрат в розмірі 1948,80 грн., пов'язаних із отриманням правової допомоги, то слід зазначити, що відповідно до ст. 84 ЦПК України витрати на правову допомогу відшкодовуються, якщо вони пов'язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права. Згідно зазначеної норми склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входять до предмету доказування по справі. Відповідно до роз'яснень, що містяться в п.48 Постанови №10 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Так, згідно з ч.2 ст.56 ЦПК України особа, яка має право на надання правової допомоги, допускається ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі. При цьому така особа наділена обмеженим обсягом процесуальних прав та повноважень, ніж представник, та не приймає участь у судовому процесі на відміну від представника, оскільки не діє від імені сторони, тому не користується правами і не несе обов'язків представника. Однак в матеріалах справи відсутні документи, які б свідчили про понесення позивачем витрат, повязаних із отриманням за правилами ст. 56 ЦПК України правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, а надана копія Договору №15/03/15 про надання правової допомоги від 23.03.2015 року, укладеного між фізичною особою-підприємцем [PERSON] та ЖБК «Будпрогрес», та оплата на користь ФОП [PERSON] 1948,80 грн. за платіжним дорученням №1132 від 17.04.2015 року не є тими документами, які підтверджують понесення витрат саме на правову допому адвоката або іншого фахівця в галузі права у зв'язку з розглядом цієї справи, оскільки жодних доказів на підтвердження того, що ФОП [PERSON] є фахівцем у галузі права та за законом має право надавати правову допомогу, позивачем не надано. Отже, виходячи із системного тлумачення положень ст.ст. 56, 79, 84 ЦПК України витрати, понесені позивачем, не є витратами на правову допомогу. Натомість, як вбачається з матеріалів справи, представництво позивача [PERSON] здійснювала на підставі довіреності від 25.03.2015 року, а відшкодування послуг представника за довіреність чинним законодавством не передбачено, а тому підстави для стягнення на користь позивача з відповідачки 1948,80 грн. як за надання правової допомоги відсутні.

Outcome: partial