Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-09 00:00:00

24.04.2017р. [PERSON] звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] міської ради (третя особа приватний нотаріус ДМНО [PERSON]В.) про визнання права власності в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] (а.с. № 2 - 4). В обґрунтування позовних вимог представник позивачки по тексту позову до суду зазначав, що 23.07.2001р. між AT ЗТ «НВО «Созидатель» та батьком позивачки [PERSON] було укладено договір інвестиційного будівництва № Г-2-39, на виконання якого було побудовано гараж-стоянку із присвоєнням будівельного номеру 39. Пізніше, а саме 06.08.2009р. AT «НВО «Созидатель» за актом приймання-передачі передало [PERSON] паркувальне місце № 34, якому раніше був присвоєний № 39. Рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 08.02.2012р. № 93 оформлено право власності фізичних осіб на паркувальні місця, в тому числі і право власності [PERSON] на паркувальне місце № 34. 05.09.2013р. батько позивачки помер. Після його смерті відкрилась спадщина, у т.ч. на вищевказане майно. 22.03.2017р. позивачка звернулася до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на паркувальне місце, але їй було відмовлено, у зв'язку із тим, що батько за життя не зареєстрував право власності. Враховуючи викладене, представник позивачки просив позов задовольнити, визнати за позивачкою право власності на паркувальне місце №34, у нежитловому приміщення №48 (гараж-стоянка), літ. А1-1, а-1, що знаходиться за адресою площа Шевченка буд. 4 м. Дніпро, загальною площею 15,9 кв.м., в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON], який помер 05.09.2013р. В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] (діє на підставі довіреності від 13.12.2016р. - а.с. № 34), позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] міської ради [PERSON] (діє на підставі довіреності від 06.04.2017р. а.с. № 58) в ході судового засідання 10.07.2017р. проти позовних вимог заперечувала. Представник відповідача також скористалася своїм правом та надала суду й письмові заперечення проти позову. Третя особа - приватний нотаріус ДМНО [PERSON] двічі в судові засідання по справі, які призначалися на 15.06.2017р. та 10.07.2017р. не зявилася, про дату та час слухання справи повідомлялася належним чином (а.с. № 38, 51), двічі надсилала суду заяви про розгляд справи без її участі (а.с. № 40, 54). За таких обставин суд 10.07.2017р. суд ухвалою без виходу до нарадчої кімнати ухвалив розглядати дану справу за відсутності третьої особи на підставі ст. 169 ЦПК України (а.с. № 60). Суд, вислухав представників сторін, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 23.07.2001р. між AT ЗТ «НВО «Созидатель» та [PERSON] укладеного договір інвестиційного будівництва № Г-2-39, предметом якого є будівництво гаража-стоянки із будівельним номером 39, загальною площею 16,5 кв.м, розташованого на 2-му поверсі за адресою: м. Дніпропетровськ, пл. Шевченка, буд.1 (а.с. № 11 - 17). На виконання договору AT «НВО «Созидатель» було побудовано паркувальне місце, яке за актом приймання-передачі від 06.08.2009р. передано [PERSON], а саме - паркувальне місце № 34 (будівельний № 39), прим. 48, загальною площею 15,9 кв.м, розташоване за адресою; пл. Шевченка, буд.4 (будівельна адреса: пл. Шевченка, буд.1) (а.с. № 18). Рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 08.02.2012р. № 93 «Про оформлення прав власності на паркувальні місця гаражі-стоянки за адресою: пл. Шевченка, 4» вирішено оформити право власності фізичних осіб на паркувальні місця, в тому числі і [PERSON] - на паркувальне місце № 34 загальною площею 15,9 кв.м. Також вирішено, що КП «Дніпропетровське МБТІ» слід оформити і зареєструвати свідоцтва про право власності осіб (а.с. № 19-20, 21-22). 05.09.2013р. [PERSON] помер, що підтверджується копією постанови нотаріуса від 22.03.2017р. (а.с.№ 23). Родинний зв'язок між позивачкою та [PERSON] підтверджується копіями свідоцтва про народження позивачки та свідоцтв про реєстрацію шлюбу, під час якого змінювалось призвіще позивачки (а.с. № 24-26). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, у тому числі на вищевказане майно. Позивачка є єдиною спадкоємицею померлого, що підтверджується копією постанови приватного нотаріуса ДМНО [PERSON] від 22.03.2017р. (а.с. № 23). Дочка померлого звернулася до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на паркувальне місце, але постановою приватного нотаріуса ДМНО [PERSON] від 22.03.2017р. їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину із посиланням на п. 4.15. глави 10,1 розділу Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, оскільки на день відкриття спадщини право власності на нерухоме майно не було зареєстроване за спадкодавцем, він не отримав правовстановлюючого документу на нерухоме майно (а.с. № 23 ). Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950р.), ратифікованою Законом від 17.07.1997р. № 475/97-ВР, зокрема, ст. 1 Першого протоколу до неї (1952р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Відповідно до ст.ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла(спадкодавця), до інших осіб(спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно зі ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Частиною 1 ст. 1269 цього ж Кодексу передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. На виконання вищенаведеної норми закону, позивачка звернулася до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом. У п.п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008р. «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб є право власності. Частиною 1 ст. 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Згідно узагальнення судової практики ВСУ за 2010-2011р.р. щодо спорів про право власності та інші речові права (з посиланням на постанову ВСУ від 20.06.2011р. у справі № 3-55гс11) відмова органу державної реєстрації прав в оформленні права власності на обєкт нерухомого майна та видачі свідоцтва у звязку з ненаданням необхідних документів для оформлення такого права не є оспорюванням права власності на обєкт нерухомого майна (а.с. № 59). Отже, відсутність у спадкодавця державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є підставою оспорювання такого прав. Водночас, це унеможливлює оформлення спадкових прав спадкоємця у нотаріальному порядку. Встановивши, що нотаріус відмовив позивачці в оформленні права на спадщину лише з підстав відсутності державної реєстрації права власності, враховуючи той факт, що право власності спадкодавця [PERSON] не оспорюється, суд дійшов висновку, що право спадкоємця [PERSON] щодо спірного спадкового майна, підлягає захисту у визначений нею спосіб у порядку, передбаченому ст. 16 ЦК України. Оцінивши надані докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Таким чином, суд вважає необхідним визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування на паркувальне місце №34, у нежитловому приміщення №48 (гараж-стоянка), літ. А1-1, а-1, що знаходиться за адресою площа Шевченка б. 4, м. Дніпро, загальною площею 15,9 кв.м., в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], який помер 05.09.2013р. Обговорюючи питання розподілу судових витрат на підставі ст. 88 ЦПК України, та враховуючи результати розгляду справи судом, а також прохання представника позивачки під час розгляду справи судом не стягувати на користь позивачки за рахунок відповідача судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2474грн.62коп. (а.с. № 10), суд вважає за можливе не розподіляти судові витрати по цій справі шляхом стягнення з [PERSON] міської ради судових витрат на користь [PERSON] На підставі викладеного,

Outcome: approved