Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-12 00:00:00

24.07.2015 року позивач [PERSON] звернулася в суд з цивільним позовом до [PERSON] в якому просить стягнути з відповідача на її користь борг за договором позики в сумі 122 992,2 грн. Свої вимоги мотивує тим, що 09.02.2015 року судом прийнято рішення згідно якого з відповідача в користь позивача стягнуто борг за договором позики у розмірі 126 000,00 грн. Станом на 26.05.2014 року Англійський фунт стерлінгів коштував 21 грн, що еквівалентно 126 000 грн. Станом на 17.07.2015 року Англійський фунт стерлінгів коштував 39,5 грн. за один фунт, а з урахуванням 2% збору у пенсійний фонд 40,29 грн., оскільки з 01.01.2015 року в Україні діє пенсійний збір 2% для операцій з купівлі готівкової іноземної валюти фізичними та юридичними особами (крім фізичних осіб, що здійснюють операції з купівлі іноземної валюти для погашення кредитів). Посилаючись на курс валют та реалії законодавства України вираховує наступну суму інфляційних втрат за договором позики: (6 000*40,29)-126 000=115 740 грн. Зазначена сума є різницею коливання курсу Англійського фунта стерлінгів, так як позовна заява про стягнення заборгованості, по якій судом ухвалено зазначене вище рішення, подана до суду 03.04.2014 року, а з того часу відповідачем заборгованість не погашена, що є підставою для стягнення в її користь з відповідача 3 % річних від простроченої суми, а саме 7 252,2 грн. (6 000*0,03*40,29). Відтак просить стягнути загальну суму боргу у розмірі 122 992,2 грн. (115 740+7 252,2). Позивач в судове засідання не з'явився, однак у прохальній частині позову зазначила, що просить суд винести рішення без її участі, таку заяву суд розцінює як заяву про розгляд справи за її відсутності. Відповідач в судове засідання не з'явився, не повідомив суд про причини своєї неявки, хоча про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений обґрунтованих клопотань про відкладення такого, суду не надав, в силу положень ст. 169 ЦПК України, суд вважає за доцільне продовжити судовий розгляд за відсутності відповідача. Зважаючи на відсутність згоди позивача, у відповідності із ст. 224 ЦПК України, суд вважає за доцільне не проводити судового розгляду при заочному розгляді справи. Відповідно до вимог ст.197 ч.2 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 09.02.2015 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, яке не оскаржувалось та набрало законної сили, позов задоволено та вирішено стягнути з відповідача на користь позивача 126 000,00 грн. боргу за договором позики. Із листа ВДВС Пустомитівського РУЮ Львівської області №09-26/7648 від 07.07.2015 року вбачається, що заборгованість відповідача перед позивачем, яка виникла на підставі вказаного вище рішення, не погашена. Згідно ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, згідно якої боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно зі ст. 524 ЦК зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Разом з тим, незалежно від фіксації еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, згідно з частинами 1 та 2 ст. 533 ЦК грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Зважаючи на зміст зазначеної статті та беручи до уваги практику Європейського суду з прав людини, суди у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті повинні зазначити в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню у цій іноземній валюті з вказівкою на конвертацію цієї суми в національну валюту на день здійснення платежу, як судом було і вчинено у рішенні від 09.02.2015 року про стягнення з відповідача в користь позивача боргу у розмірі 126 000,00 грн. Верховним Судом України проведено аналіз практики застосування ст. 625 ЦК України в цивільному судочинстві згідно якого беручи до уваги правову природу трьох процентів річних, передбачених ст. 625 ЦК, як особливої міри відповідальності, правильною є практика судів, які стягують їх виключно в національній валюті Україні - гривні. Відтак, позивачем не правильно проведено розрахунок 3% річний з урахуванням індексу інфляції в період з 09.02.2015 року по 17.07.2015 року відштовхуючись від заборгованості відповідача в іноземній валюті, а саме 6 000,00 Англійських фунтів стерлінгів, так як на момент прийняття судом рішення від 09.02.2015 року встановлено еквівалент боргу в національній валюті - 126 000,00 грн., тому саме з цієї суми слід розраховувати 3% річних з урахуванням індексу інфляції. З огляду на наведене, судом встановлено, що 3% річних від простроченої суми боргу розміром 126 000,00 грн., за період з 09.02.2015 року по 17.07.2015 року (період який позивач вказує у позовній заяві та не заявляє до дня ухвалення рішення) протягом якого сплинуло 166 днів становить 1 719,12 грн. (3%/365*166*126 000,00/100%). Згідно інформаційного листа Вищого господарського суду України від 17.07.2012 року № 01-06/928/2012 при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця. Втрати позивача у зв'язку з невиконанням рішення суду в частині повернення суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення становить 126 000,00*1,053%*1,108%*1,140%*1,022%*1,004%*0,990%-126 000,00=44 240,67 грн. На підставі наведеного суд прийшов до переконання, що з відповідача в користь позивача слід стягнути 45 959,79 грн. (44 240,67 + 1 719,12), що становить 3% річних від простроченої суми боргу та інфляційні втрати. У відповідності до ст. 88 ЦПК України з відповідача в доход держави слід стягнути 459,59 грн. судового збору.

Outcome: partial