Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-04 00:00:00

22 серпня 2016 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до Київської міської ради, третя особа - Головне управління юстиції в м.Києві про визнання недійсним договору довічного утримання та визнання права власності. Під час слухання справи як відповідача було залучено [PERSON] та як третіх осіб було залучено [PERSON] та [PERSON]. В позовних вимогах позивач просить: визнати недійсним договір довічного утримання від 21.10.2004 року, укладений між [PERSON] та іншою особою, посвідчений державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Цопіним Л.О. та скасувати накладену заборону на квартиру [ADDRESS], накладену 21.10.2004 року державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Цопіним Л.О., реєстраційний номер 1398355; визнати за [PERSON] право власності на 39/100 частини квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом, що залишилась після померлого [INFO] [PERSON]. Свої вимоги позивач обгрунтовує тим, що власниками 61/100 частин квартири [ADDRESS] є [PERSON] (мати позивача), [PERSON] (брат позивача) та [PERSON] (позивач) на підставі свідоцтва про право власності на житло від 17.12.1998 року; 39/100 частин зазначеної квартири згідно свідоцтва про право власності на житло належить [PERSON], який не перебував в родинних стосунках з позивачем та його сім'єю. 08.11.2012 року [PERSON] склав заповіт згідно з яким усе своє майно заповів позивачу. [INFO] [PERSON] помер, його похованням займався позивач та його мати. 22.09.2015 року позивач звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлого [PERSON], проте нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори 01.06.2016 року було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на тій підставі, що на частину квартири накладено арешт у зв'язку з укладенням договору довічного утримання. Позивач зазначає, що померлий ніколи та нікому не казав про існування даного договору, за 15 років до квартири ніхто не приходив, похованням займалась родина позивача; частка квартири (39/100) ніколи не була перереєстрована за іншою особою; в 2006 році за заявою [PERSON] було видано дублікат Свідоцтва про право власності на житло; договір довічного утримання не зареєстрований в БТІ та реєстрі прав власності. Тому позивач вважає, що договір довічного утримання є недійсним. Також позивач зазначає, що договір довічного утримання є не вчиненим, тобто недійсним, так як його не було зареєстровано відповідно до вимог закону, а у набувача не виникло право на набуте нерухоме майно. Тому для захисту порушеного права позивач звернувся до суду із даним позовом. В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Представник Київської міської ради направив до суду пояснення в яких зазначає, що вони не є належним відповідачем, оскільки існує договір довічного утримання та новий власник квартири, просили слухати справу у відсутність їх представника. Третя особа - Головне територіальне управління юстиції у м.Києві представника в судове засідання не направила, звернулась до суду з проханням слухати справу у відсутність їх представника та направили пояснення в яких зазначили, що оскільки дії посадових осіб Головного територіального управління юстиції у м.Києві не оскаржуються, вирішення даної справи залишають на розсуду суду. Треті особи - [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явивились, звернулись до суду із заявами про слухання справи у їх відсутність, зазначають, що не заперечують проти задоволення позовних вимог. Також суду в письмових поясненнях зазначили, що [PERSON] не мав сім'ї та родичів, вони всі в квартирі жили як майже однією сім'єю, хоча не були в родинних відносинах. До померлого, як до ветерана органів внутрішніх справ приходили лише працівники міліції. В 2005 році він виявив, що документи на квартиру зникли та в 2006 році отримав дублікат свідоцтва про право власності на квартиру. В 2012 році [PERSON] склав заповіт на [PERSON], який в подальшому звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, але державним нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв'язку з існуванням заборони на відчуження квартири та договором довічного утримання. Проте про вказаний договір [PERSON] нікому не казав та з моменту підписання даного договору ніхто до квартири не приходив та похованням займалась родина [PERSON]. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов'язок доказування покладений на сторони. Вислухавши представника позивача, врахувавши пояснення, які надані суду, оцінивши в сукупності надані в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку про часткове задоволення заявлених вимог за наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] є власником 39/100 частин квартири [ADDRESS] на підставі Свідоцтва про право власності на житло, яке було видане 24.12.1998 року. 21.10.2004 року між [PERSON] (надалі - Відчужувач) та [PERSON] (надалі - Набувач майна) був укладений договір довічного утримання за умовами якого [PERSON] передав у власність [PERSON] 39/100 частин квартири [ADDRESS], взамін чого [PERSON] зобов'язується надавати Відчужувачу довічно матеріальне забезпечення - забезпечувати харчуванням, одягом, доглядом, необхідною допомогою, в тому числі медичною, надати ритуальні послуги, сплачувати комунальні платежі та зберегти квартиру в її безкоштовному довічному користуванні. Вартість матеріального забезпечення оцінена сторонами в розмірі 300,00 грн. кожного місяця та у випадку інфляції ця сума збільшується згідно встановленого державою коефіцієнта індексації прибутків населення. На підставі договору довічного утримання була накладена заборона на відчуження квартири. Зазначена заборона внесена до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, що підтверджується інформаційною довідкою. Стаття 744 ЦК України визначає, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню (ч.1 ст.745 ЦК України). У відповідності до ст.748 ЦК України, набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 цього Кодексу. У відповідності до ч.1 ст.334 ЦК України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону (ч.4 ст.334 ЦК України). Правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації (ч.1 ст.210 ЦК України). Крім того, у відповідності до ч.2 ст.210 ЦК України, перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом. Пунктом 5 Прикінцевих положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що до створення єдиної системи органів реєстрації прав, а також до формування Державного реєстру прав у складі державного земельного кадастру реєстрація об'єктів нерухомості проводиться комунальними підприємствами бюро технічної інвентаризації. [PERSON] на підставі Розпорядження Шевченківської районної в м.Києві державної адміністрації від 12.12.2006 року було видано дублікат свідоцтва про право власності на житло. Як встановлено в судовому засіданні, право власності [PERSON] на 39/100 частин квартири [ADDRESS] не реєструвалось, як і не реєструвався договір довічного утримання від 21.10.2004 року, що підтверджується відповідями з Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна від 15.11.2006 року №39404 (надавався до відділу приватизації Шевченківської районної в м.Києві державної адміністрації), 30.05.2016 року №6803 (на запит адвоката), №1502 від 19.02.2016 року (надавався Першій київській державні нотаріальні конторі); №062/14-1796 від 16.02.2017 року (на запит суду). [PERSON], як вбачається з довідки, яка надана УДМС в м.Києві з 11.07.1997 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS]. Суду не було надано доказів, що [PERSON] був зареєстрований та проживав в квартирі [ADDRESS]. Також судом під час слухання справи не було встановлено, що [PERSON] виконував зобов'язання за договором довічного утримання. З копій документів вбачається, що поховання було здійснене за рахунок [PERSON] Частина 1 статті 215 ЦК України визначає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Стаття 203 ЦК України визначає підстави недійсності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Крім того, у відповідності до ч.2 ст.215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Отже, в судовому засіданні не встановлено підстав для визнання правочину недійсним, діюче законодавство не пов'язує визнання правочину недійсним у зв'язку з не проведенням реєстрації права власності, а тому суд не вбачає підстав для визнання договору довічного утримання недійсним. Крім того в судовому засіданні встановлено, що 08.11.2012 року на випадок своєї смерті [PERSON] зробив розпорядження за яким все своє майно, де б воно не було, та з чого б воно не складалось і взагалі все те, що йому буде належати на день смерті і на що за законом він матиме право заповів [PERSON], [INFO]. Заповіт зареєстровано в реєстрі за №9-2389. З витягу з реєстру заповітів вбачається, що станом на 22.09.2015 року заповіт є чинним. [PERSON] помер [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про смерть. 22.09.2015 року [PERSON] звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлого [PERSON] 01.06.2016 року [PERSON] звернувся до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право власності на частину квартири за заповітом. Мотицький І.Л., державний нотаріус Першої Київської державної нотаріальної контори постановою від 01.06.2016 року відмовив [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частину квартири у зв'язку з тим, що на вказану частку квартири Першою київською державною нотаріальною конторою 21.10.2004 року за реєстровим №1-1656 посвідчено договір довічного утримання, право власності на вищевказану частку передано іншій особі та на вказану квартиру накладена заборона відчуження. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] з 06.11.1984 року і по день смерті проживав за адресою: [ADDRESS] та був зареєстрований за вказаною адресою. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті (ч.1 ст.1223 ЦК України). Заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому (ч.1 ст.1236 ЦК України). Оскільки в судовому засіданні встановлено, що право власності [PERSON] на частину квартири на підставі договору довічного утримання від 21.10.2004 року не було зареєстровано, тому у нього відповідно не виникло право власності на 39/100 частин квартири, тому суд вважає, що згідно встановленого в судовому засіданні та норм діючого законодавства, квартира [ADDRESS] входить до складу спадщини померлого [PERSON]. Отже судом встановлено, що [PERSON] є спадкоємцем за заповітом, інші спадкоємці за законом та заповітом відсутні. Таким чином, виходячи з викладеного вище та приймаючи до уваги що [PERSON] не набув право власності на квартиру [ADDRESS], суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача, та вважає за можливе визнати за [PERSON] право власності на 39/100 частин квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], який помер [INFO]. Крім того, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги [PERSON] в частині скасування арешту з 39/100 частин квартири [ADDRESS], оскільки арешт, який накладений на частину квартири порушує право позивача отримати спадкове майно. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial