Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-11 00:00:00

22 квітня 2015 року до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області звернувся представник позивача із вищеназваним позовом. Позовні вимоги представник позивача обґрунтовує тим, що 13 червня 2014 року в м. Дніпропетровськ, відповідач [PERSON], керуючи автомобілем марки «ВАЗ 21093», державний номер [NUMBER], порушив вимоги правил дорожнього руху внаслідок чого скоїв наїзд на автомобіль марки «Деу Ланос», державний номер [NUMBER]. Дані обставини встановлені і підтверджуються постановою Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 липня 2014 року, про притягнення зазначеного водія до адміністративної відповідальності. Цивільно-правова відповідальність відповідача, як володільця автомобіля марки «ВАЗ 21093», державний номер [NUMBER], за збиток заподіяний при його експлуатації, була застрахована позивачем на підставі полісу №АС/6576290 від 09 грудня 2013 року. Вказує на те, що позивач, виконуючи договірні зобовязання за полісом цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АС/6576290 від 09 грудня 2013 року, на підставі заяви потерпілої особи від 05 вересня 2014 року, ремонтної калькуляції матеріального збитку №33076 від 22 серпня 2014 року, страхового акту №07/33076/3.2.29 від 10 жовтня 2014 року, відшкодував потерпілому, [PERSON], заподіяний відповідачем збиток у розмірі 27426,60 гривень. Зазначає, що за приписами п.33.1.2 ст.33 ЗУ «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», учасники ДТП зобовязані вжити заходів для невідкладного, але не пізніше трьох робочих днів, повідомити страховика, з яким було укладено договір обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності. Статтею 38 Закону передбачено право страховика після виплати страхового відшкодування подати регрес ний позов до страхувальника, або водія забезпеченого транспортного засобу, якщо він не повідомив страховика про ДТП у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього Закону. Посилається на ті обставини, що відповідач зазначеного зобовязання не виконав, позивача про настання ДТП у встановлений строк не повідомив, разом із цим відповідач під час скоєння ДТП перебував у нетверезому стані. На надіслану претензію відповідач жодним чином не відреагував, заборгованість не сплатив. З огляду на вищевикладене, позивач набув право вимоги до відповідача у розмірі визначеного страхового відшкодування, тобто у розмірі 27426,60 гривень. На підставі вищевикладеного представник позивача просив суд позовні вимоги задовольнити, та винести рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивача, - ПАТ «Страхова компанія «Країна» збитки в порядку регресу в розмірі 27426,60 гривень, а також судові витрати по справі. Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 травня 2015 року, позовні вимоги ПАТ «Страхова компанія «Країна» до [PERSON] про відшкодування збитків в порядку регресу, було задоволено, з відповідача на користь страхової компанії стягнуто в порядку регресу суму сплаченого страхового відшкодування в розмірі 27426,60 гривень та судовий збір у розмірі 243,60 гривні. 06 березня 2017 року представник відповідача звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення, котру було задоволено ухвалою суду від 20 березня 2017 року. Представник позивача до зали суду не зявився, про час та місце розгляду справи був сповіщений належним чином, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, підтримав позовні вимоги у повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві, просив суд їх задовольнити. Відповідач до зали суду не зявився також, в порядку ст.38 ЦПК України, скористався правом представництва своїх інтересів у суді зі сторони представника. Присутній у судовому засіданні представник відповідача (договір про надання правової допомоги від 24 лютого 2017 року, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю (а.с.55, 56) проти заявлених позовних вимог заперечувала у повному обсязі з підстав, викладених у наданих до суду письмових запереченнях (а.с.80-81) вважаючи їх необґрунтованими, та такими, що не підлягають задоволенню. Суд вважає, що судове засідання можливо провести без участі представника позивача та відповідача, на підставі наявних у справі доказів, зі згоди представника відповідача без фіксування судового засідання технічними засобами, що буде відповідати вимогам ст.197 ЦПК України. Вислухавши пояснення представника відповідача, повно, всебічно та обєктивно дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи із наступного. Так, відповідно до положень ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Таким актом є Закон України «Про загальнообов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який містить спеціальні норми щодо регулювання даних правовідносин. Відповідно до ст.60 зазначеного вище Кодексу, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. В силу ч.4 ст.61 ЦПК України, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкова для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та вчинені вони цією особою. Під час розгляду справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обовязків учасниками судового розгляду. В пункті 27 постанови №2 Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз'яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Суд враховує, що відповідно до ч.3 ст.212 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність взаємний зв'язок доказів у сукупності. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Однак, відповідно до ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. При дослідженні матеріалів справи, судом було встановлено наступні факти. 13 червня 2014 року в м. Дніпропетровськ, відповідач [PERSON] (а.с.4), керуючи автомобілем марки «ВАЗ 21093», державний номер [NUMBER], порушив вимоги правил дорожнього руху внаслідок чого скоїв наїзд на автомобіль марки «Деу Ланос», державний номер [NUMBER]. Дані обставини встановлені і підтверджуються постановою Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 липня 2014 року, про притягнення зазначеного водія до адміністративної відповідальності (а.с.7). Цивільно-правова відповідальність відповідача, як володільця автомобіля марки «ВАЗ 21093», державний номер [NUMBER], за збиток заподіяний при його експлуатації, була застрахована позивачем на підставі полісу №АС/6576290 від 09 грудня 2013 року (а.с.3 зворот). Позивач, виконуючи договірні зобовязання за полісом цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АС/6576290 від 09 грудня 2013 року, на підставі заяви потерпілої особи від 05 вересня 2014 року (а.с.13), ремонтної калькуляції матеріального збитку №33076 від 22 серпня 2014 року (а.с.11-12), страхового акту №07/33076/3.2.29 від 10 жовтня 2014 року (а.с.13, зворот), відшкодував потерпілому, [PERSON], заподіяний відповідачем збиток у розмірі 27426,60 гривень (а.с.14). Відповідно до ст.1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлено законом. Згідно зі ст.1.6 Закону України «Про загальнообов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», власниками транспортних засобів є юридичні та фізичні особи, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди, довіреності або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах. Згідно зі ст.22 Закону України «Про загальнообов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує встановлену цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоровю, майну третьої особи. Відповідно до ст.27 Закону України «Про страхування» та ст.993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток. Відповідно до пп.«ґ» пп.38.1.1 п.38.1 ст.38 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив ДТП, якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у пп.33.1.2 п.33.1 ст.33 цього Закону. Із внесенням Закону України від 17 лютого 2011 року №3045-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо дорожньо-транспортних пригод та виплати страхового відшкодування» змін у ст.33 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» було розширено перелік обовязків учасників ДТП, у звязку з чим обовязок вжиття заходів для невідкладного, але не пізніше трьох робочих днів повідомлення страховика про настання ДТП був викладений уже в пп.33.1.4 п.33.1 ст.33 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Проте вказані зміни, що стосуються нумерації зазначеного підпункту, до пп.«ґ» пп.38.1.1 п.38.1 ст.38 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у якому міститься відсилання на відповідні номери пунктів та підпунктів ст.33 цього Закону щодо строків та умов обовязкового повідомлення страховика про настання ДТП, внесені не були. Відповідно до пп.33.1.4 п.33.1 ст.33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) у разі настання ДТП, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов'язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання ДТП, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - Моторне (транспортне) страхове бюро України), повідомлення про ДТП установленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов'язок, він має підтвердити це документально. Отже, наведеними правовими нормами встановлено обов'язок особи невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання ДТП, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування, письмово повідомити страховика про настання ДТП. Такий обов'язок установлений законодавством для надання страховику можливості перевірити обставини ДТП власними силами і запобігти необґрунтованим виплатам. При цьому, ані позивачем, ані учасниками ДТП факт настання страхового випадку не оспорювався, був зафіксований органами ДАІ, відповідача, як винну у ДТП особу, було притягнуто до адміністративної відповідальності за постановою суду, що набрала законної сили. Позивач визнав пригоду страховим випадком та добровільно виплатив потерпілій стороні, - [PERSON] страхове відшкодування, про що позивач і сам не заперечує. Тобто позивачем були перевірені обставини ДТП і встановлено що виплата є обґрунтованою. Жодних збитків в розумінні ст.22 ЦК України позивач не зазнав, підстави для їх відшкодування відповідно до глави 82 Цивільного кодексу України відсутні. Сам по собі факт неповідомлення страховика про настання страхового випадку на думку суду взагалі не може бути покладений в основу ухвалення рішення, яке в своїй основі мусить базуватись на загальних положеннях про відшкодування збитків у позадоговірних зобов'язаннях, адже регресні зобов'язання входять до групи позадоговірних, тому спори з них мають вирішуватись у загальному порядку відшкодування збитків. Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм викладений у постанові Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року у справі №6-284цс15, який відповідно до ст.360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Крім того, судом встановлено, що зазначені представником позивача в позовній заяві факти не відповідають дійсним обставинам справи, і нічим не підтверджені, а саме представник позивача посилається на факт перебування відповідача під час скоєння ДТП у нетверезому стані. Однак під час скоєння ДТП відповідач не перебував у нетверезому стані, про що надано до суду копію висновку щодо результатів медичного огляду з ОКЗ «Психоневрологічний диспансер м. Кривий Ріг» (а.с.53), та що підтверджується відсутністю будь-якої вказівки на це в постанові Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 липня 2014 року. Також у позовній заяві представник позивача вказує на те, що на надіслану претензію відповідач жодним чином не відреагував, однак жодних повідомлень, претензій чи будь-яких листів відповідач від позивача не отримував. Позивачем не надано жодних доказів направлення відповідачеві, та отримання ним такої претензії. Також представник позивача у позовній заяві як на підставу позовних вимог посилається на факт неповідомлення відповідачем страховика про настання страхового випадку протягом трьох днів, однак з цим твердженням суд погодитися не може, оскільки відповідачем відразу ж на місці ДТП 13 червня 2014 року був здійснений телефонний дзвінок на телефонну лінію позивача в м. Київ, яка вказана у страховому полісі та повідомлено про ДТП, на що йому було повідомлено про те, що позивач не має можливості направити представника та зобов'язали його підійти в їх представництво в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, що він і зробив 16 червня 2014 року, і де написав письмову заяву про страховий випадок. Вказані обставини підтверджуються самим повідомленням про ДТП (а.с.5), в п.8 якого вказано, що дата повідомлення про ДТП 13 червня 2014 року №1893, повідомлено шляхом звернення в центр інформаційної підтримки клієнтів ПАТ «СК «Країна». Таким чином, на переконання суду, положення пп.33.1.2 п.33.1 ст.33 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», на який посилається позивач як на підставу своїх позовних вимог, та згідно якого, у разі настання ДТП, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов'язаний вжити заходів з метою запобігання чи зменшення подальшої шкоди, були виконані відповідачем у повному обсязі. Крім того, відповідно до змісту положень ст.33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обовязок повідомлення страховика про настання ДТП покладено на водіїв транспортних засобів, причетних до такої пригоди, а не виключно на страхувальника. Таким чином, суд приходить до переконання, що позовні вимоги є необґрунтованими, та такими, що не знайшли своє підтвердження при розгляді даної справи, а тому відмовляє у їх задоволенні. На підставі ст.88 ЦПК України сплачені позивачем судові витрати поверненню не підлягають.

Outcome: dismissed