Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-21 00:00:00

24.04.2017 року до Розівського районного суду Запорізької області звернувся позивач [PERSON] з позовом до Міністерства Оборони України про стягнення моральної шкоди, в якому зазначав, що він проходив військову службу на території Демократичної республіки Афганістан (далі за текстом ДРА) з 02.11.1979 року по 31.12.1981 рік, що підтверджується довідкою №37 від 14.11.2013 року. При виконанні службового обов`язку в ДРА, отримав поранення голови, правої кисті (контузія головного мозку 1980 року), наслідком яких стали рубці на шкірі в зазначених анатомічних областях, що підтверджується висновком спеціаліста у галузі судово медичної експертизи № 2359/Ж від 24.12.2013 року, що в подальшому призвело до розвитку: «стійких залишкових явищ перенесеної ЗЧМТ у вигляді посттравматичної та дисциркулярної енцефалопатії ІІ ст. прогресуючого перебігу з вираженим церебростенічним синдромом, вестибуло-атактичним синдромом, двобічною пірамідною недостатністю, вегето-судинною дисфункцією, посттравматичною церебральною арахноїдиту з вираженим лікворо-гіпертензивним синдромом, дієнцефальними кризами за типом симпато-адреналових з частотою 1-2 рази на тиждень, центральною вестибулярною дисфункцією ІІ-ІІІ ст., стійко вираженим цефалічним синдромом, гіпертонічна хвороба ІІ ст., гіпертрофія лівого шлуночка, ІХС: дифузний кардіосклероз, хронічний простатит, холецистит», що підтверджується витягом із протоколу Центральної військово-лікарської комісії МО України № 3336 від 27.12.2013 року, висновком спеціаліста судово-медичної експертизи № 2359/Ж від 24.12.2013 року, виписками із медичної картки стаціонарного хворого. Згідно довідки до акта огляду МСЕК серії АВ 0674153 від 02.11.2016 року позивачу повторно встановлена ІІ група інвалідності. Проходив неодноразові стаціонарні лікування з приводу чисельних захворювань та поранень, отриманих під час проходження військової служби. Після проведення лікування зазначених поранень стан його здоров`я не покращився, а з кожним роком тільки погіршується, внаслідок чого він вимушений тривалий час знаходитися на лікарняних, проходити чисельні медичні огляди та обстеження, відновлювальні процедури. Внаслідок поранення (контузії і захворювань), пов`язаного з проходженням військової служби, йому повторно встановлена ІІ група інвалідності безстроково. Позивача постійно, щоденно турбують головні болі, які підсилюються при фізичному навантаженні, часто виникає запаморочення, похитування при ходінні, погіршення пам`яті, зниження слуху, працездатності, порушення сну, крім зазначеного позивач хворіє на невроз, який розвинувся внаслідок сильного хвилювання під час проходження служби, де велись бойові дії, він неодноразово знаходився на лікуванні в неврологічному відділі та психоневрологічному диспансері, лікування дає лише тимчасове полегшення, проте позивач через деякий час знову відчуває сильний психологічний дискомфорт, страх та тривогу, його турбують головні болі, запаморочення та відчуття розпачу. У зв`язку з захворюванням та пораненнями, отриманими під час проходження військової служби порушено нормальні життєві зв`язки позивача, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, у позивача постійно виникають складнощі у зв`язку з болем та постійними спазмами. Позивач не може вільно пересуватись, після ходіння впродовж 3-4 годин він має 2-3 дні перебувати у постільному режимі, оскільки відчуває сильний біль у голові. Всі ці фактори позначились на його сні, за останній рік позивач страждає на безсоння, не спить по 4 дні, потім 1,5-2 години поверхневого сну, і знову 4 дні безсоння на фоні сильних больових відчуттів. У зв`язку із вищевикладеним, він позбавлений можливості вести повноцінний спосіб життя, постійно відчуває страждання, психологічний дискомфорт, значна частина пенсії, яку він отримує як інвалід ІІ групи, витрачається на придбання ліків та оздоровлення, постійні медичні огляди, санаторне лікування. Посилаючись на наведене, просить суд відшкодувати йому моральну шкоду, розмір якої, на його переконання, не може бути меншим, ніж виплата одноразової грошової допомоги, яка передбачена ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», яка, на день подання позовної заяви, складає 320\~000,00 грн., яку він і просить суд стягнути з відповідача. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав, викладених в позовній заяві, просили суд позов задовольнити та стягнути з відповідача на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 320\~000,00 грн. Представник відповідача у судовому засіданні проти позовних вимог заперечував у повному обсязі, просив суд відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння або бездіяльності, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням або бездіяльністю та вини особи, що вчинила протиправну дію чи бездіяльність, в її заподіянні. Необхідно з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Разом з тим, позивачем не доведений факт дії або бездіяльності Міністерства оборони України щодо спричинення моральної шкоди. В матеріалах справи відсутні докази вчинення Міністерством оборони України винних дій щодо позивача та наявність причинного зв`язку між такими діями та моральною шкодою, як і відсутні докази завдання позивачеві моральної шкоди. Окрім цього, зазначав, що Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено соціальне забезпечення військовослужбовців у разі встановлення інвалідності, пов`язаної з проходженням військової служби, шляхом виплати грошової допомоги, яку позивач отримав. Спеціального закону з визначення порядку та умов відшкодування завданої моральної шкоди законодавцем не прийнято. Суд, заслухавши пояснення позивача, його представника, представника відповідача, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази і проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, приходить до наступних висновків. За вимогами ч.3 ст.10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.\~\~\~\~ Згідно з ч.1 ст.11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.\~\~\~\~ Відповідно до ст.60 Цивільного процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. На підставі ст.57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до військового квитка [NUMBER] , довідки вих.№37 від 14.11.2013 року, виданої Об`єднаним військовим комісаріатом Куйбишевського та Розівського районів Запорізької області, [PERSON] у період з 02.11.1979 року по 31.12.1981 року проходив військову службу на території Демократичної Республіки Афганістан (а.с.9-11). Відповідно до переліку, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 63 від 08.02.1994 року, на території Афганістану у період з квітня 1978 року по грудень 1989 року велися бойові дії. Згідно з витягом із протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв №3336 від 27.12.2013 року, у 1980 році [PERSON] при виконанні обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, отримав поранення голови, правої кісті (контузія 1980 р.) наслідком якого стали шкіряні рубці у ділянці лівої брові розмірами 3,5х0,2 см, в надбрівній ділянці розмірами 1,2х0,2 см, на правій кісті розмірами 2,3х0,1 см, в тім`яно-скроневій ділянці справа розмірами 2х0,3 см, в тім`яній ділянці зліва розмірами 1х0,3 см, що підтверджене висновком спеціаліста в галузі судово-медичної експертизи Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи № 2359/ж від 24.12.2013 року, що у подальшому призвело до розвитку: «Стійких залишкових явищ перенесеної ЗЧМТ (контузії головного мозку 1980 р.) у вигляді післятравматичної та дисциркулярної енцефалопатії ІІ ст. прогресуючого перебігу з вираженим церебростенічним синдромом, вестибуло-атактичним синдромом, двобічною пірамідною недостатністю, вегето-судинною дисфункцією, післяттравматичного церебрального арахноїдиту з вираженим лікворо-гіпертензивним синдромом, дієнцефальними кризами за типом симпато-адреналових з частотою 1-2 рази на тиждень, центральною вестибулярною дисфункцією ІІ-ІІІ ст., стійко вираженим цефалічним синдромом», що підтверджено військово-медичними і військово-обліковими документами (а.с.12). Відповідно до Довідки до акта огляду медико-соціальної експертної комісії серії АВ №0280507 від 12.02.2014 року, під час первинного огляду [PERSON] останньому встановлена третя група інвалідності у зв`язку із пораненням (контузією), пов`язаним з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії. Інвалідність встановлена на строк до 01.03.2015 року (а.с.16). Згідно із Довідкою до акта огляду медико-соціальної експертної комісії серії АВ №0280778 від 23.02.2015 року, під час повторного огляду [PERSON] останньому встановлена третя група інвалідності (безстроково) у зв`язку із пораненням (контузією і захворюванням), пов`язаним з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії. (а.с.15). На підставі виписки з акта огляду медико-соціальною експертною комісією до довідки серії АВ №0674153, під час огляду 02.11.2016 року [PERSON] встановлена друга група інвалідності (безстроково) у зв`язку із пораненням (контузією і захворюванням), пов`язаним з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії (а.с.14). Крім того, матеріалами справи підтверджується, що позивач страждає на гіпертонічну хворобу ІІ ст., ступінь -2, ризик - 2, гіпертрофія лівого желудочка. ІХС: дифузний кардіосклероз, СН І. Облітеруючий атеросклероз судин нижніх кінцівок; посттравматична та дисциркуляторна енцефалопатія ІІ-ІІІ ст., прогресуючий, кризовий перебіг з вираженим церебростенічним синдромом, вестибуло-координаторними розладами, емоційно вольовою нестійкістю, мнестичним зниженням, вегето-судинною дисфункцією, частими лікворо-динамичними кризами, стійко вираженим цефалгічним синдромом. Післятравматичний церебральний арахноїдит з розсіяною органічною симптоматикою, вираженими лікворо-динамічними порушеннями. Центральна вестибулярна дисфункція ІІІ ст. (а.с.17-21). Позивач посилається на ті обставини, що від отриманого під час проходження служби захворювання погіршився стан його здоров`я, у зв`язку з чим він позбавлений можливості вести повноцінний спосіб життя, порушений його нормальний життєвий стан, він постійно відчуває страждання, психологічний дискомфорт, вимушений витрачати значні кошти на лікування, завдані йому моральні страждання надають йому право на відшкодування моральної шкоди. Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно з роз`ясненнями, що містяться в п. 3, п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. У п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Отже, наявність шкоди ще не породжує обов`язку її компенсації, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності. Разом з тим, у порушення вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України, позивачем не надано належних та допустимих доказів факту протиправних дій або бездіяльності Міністерства оборони України, наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями завдавача шкоди та вини відповідача в її завданні. Так, на підтвердження наявності протиправного діяння відповідача у вигляді бездіяльності позивач та його представник посилались на витяг з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузії, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця від 27.12.2013 року; висновок спеціаліста судово-медичної експертизи № 2359/Ж від 24.12.2013 року; виписки із медичної карти стаціонарного хворого та довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією\~ від 12.02.2014 року, 23.02.2015 року та від 02.11.2016 року, відповідно до яких позивачу було встановлено спочатку третю групу інвалідності, а потім другу групу інвалідності безстроково, встановлення якої перебуває в причинному зв`язку з пораненням (контузією), які пов`язані з виконанням обов`язків військової служби в країнах, де велись бойові дії. На думку позивача та його представника, саме бездіяльність Міністерства оборони України перебуває у прямому причинному зв`язку з настанням шкоди, яка виразилась у захворюванні, отриманому під час проходження військової служби, які у подальшому призвели до встановлення йому ІІ групи інвалідності. Крім того, в позові позивач стверджує, що в безоплатних медикаментах йому було відмовлено, але до суду не надано жодного доказу на підтвердження вказаних звернень. Отже, позивач та його представник вважають, що вина Міністерства оборони України, яка виразилась у бездіяльності, полягає і в тому, що відповідач не опікується станом здоров`я позивача та не забезпечує його належними пільгами і безкоштовними ліками.\~\~\~ Суд звертає увагу на те, що положення Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», відповідно до яких військовослужбовці, військовозобов`язані та резервісти, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, мають право на безоплатну кваліфіковану медичну допомогу у військово-медичних закладах охорони здоров`я. Військовослужбовці щорічно проходять медичний огляд, щодо них проводяться лікувально-профілактичні заходи. Порядок забезпечення путівками для санітарно-курортного лікування встановлюється Кабінетом Міністрів України. Військовослужбовці, звільнені з військової служби внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби, члени сімей військовослужбовців, приймаються на обстеження і лікування до військово-медичних закладів охорони здоров`я в порядку, встановленому Міністерством оборони України, іншими утвореннями відповідно до законів України військовими формуваннями та правоохоронними органами. Отже, суд не погоджується з такими доводами позивача, оскільки факт протиправної бездіяльності відповідача, на який він посилається, жодним доказом не підтверджений. Окрім цього, в судовому засіданні позивач не заперечував того факту, що він користується такими пільгами, як безоплатна медична допомога та безкоштовне санаторне-курортне лікування. Протокол засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузії, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця від 27.12.2013 року; висновок спеціаліста судово-медичної експертизи № 2359/Ж від 24.12.2013 року; виписки із медичної карти стаціонарного хворого та довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією\~ від 12.02.2014 року, 23.02.2015 року та від 02.11.2016 року, на які посилається позивач, самі по собі також не свідчить про факти вищевказаної протиправної бездіяльності, а також наявності причинного зв`язку між протиправною бездіяльністю та завданою шкодою. Так, суд звертає увагу на те, що вперше позивачу була встановлена третя група інвалідності лише в лютому 2014 році, а виписки з медичної карти стаціонарного хворого датовані не раніше 2012 року, тоді, як поранення було отримане позивачем в 1980 році.\~\~ За таких обставин, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем вчинення Міністерством оборони України винних дій або бездіяльності щодо позивача та наявність причинного зв`язку між такими діями або бездіяльністю та моральною шкодою. Окрім цього, відповідно до постанови Верховної Ради Української РСР «Про проголошення незалежності України» та Акту проголошення незалежності України від 24.08.1991 р., Україна була проголошена незалежною державою 24.08.1991 року. Згідно з положеннями Закону «Про Збройні Сили України», останні були утворені у грудні 1991 року. Документом, який підтверджує призов та проходження військової служби військовослужбовцем є військовий квиток, в якому в відповідних розділах здійснюються службові відмітки. Позивач не надав суду доказів проходження військової служби у Збройних Силах України. Він проходив військову службу у складі збройних формувань СРСР та отримав поранення на території ДРА, у період коли Збройні Сили України\~\~створені ще не були. Статтею 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди провадиться у встановленому законом порядку. Саме цим законом визначені соціальні гарантії військовослужбовців у випадку встановлення інвалідності, яка пов`язана з виконанням обов`язків військової служби. Такі гарантії реалізуються шляхом виплати грошової допомоги, спір щодо отримання якої між сторонами відсутній, оскільки, як було встановлено в ході розгляду справи, позивачем одноразова грошова допомога була отримана в 2015 році в розмірі 182\~700,00 грн. Відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а також ЦК України, на норми яких посилається позивач, не передбачають можливості відшкодування за рахунок Міністерства оборони України моральної шкоди особам, які проходили військову службу у складі збройних формувань СРСР та були поранені на території ДРА. Зокрема, посилання позивача на ст. 1167 ЦК України також є помилковим, оскільки дія вказаної норми закону розповсюджується на випадки деліктної відповідальності і на спірні правовідносини не поширюється. У даній нормі йдеться про те, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. У Преамбулі Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» вказано, що цей Закон відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі. Згідно з положеннями статті 3 вказаного Закону дія цього Закону поширюється на: 1) військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення (далі - правоохоронних органів), Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, які проходять військову службу на території України, і військовослужбовців зазначених вище військових формувань та правоохоронних органів громадян України, які виконують військовий обов`язок за межами України, та членів їх сімей; 2) військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти; 3) військовозобов`язаних та резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і членів їх сімей. Постановою Кабінету Міністрів України «Про організаційні заходи щодо застосування Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 08 лютого 1994 року за №63 затверджено перелік держав, яким надавалася допомога за участю військовослужбовців Радянської Армії, Військово-Морського флоту, Комітету державної безпеки та осіб рядового, начальницького складу і військовослужбовців Міністерства внутрішніх справ, військовослужбовців Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, інших військових формувань, осіб рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ колишнього Союзу РСР, і періодів бойових дій на їх території, в якому зазначено, що на території Афганістану у період з квітня 1978 року по грудень 1989 року велися бойові дії. Окрім того, не заслуговують на увагу і посилання позивача на висновки, викладені у постанові ВСУ від 21 жовтня 2014 року по справі №3-86гс14, оскільки у вказаній справі були інші фактичні обставини. Зокрема, робилися висновки щодо обов`язку Міністерства оборони України, як уповноваженого органу державного управління, відшкодувати шкоду, завдану майну інших осіб внаслідок вибуху військових боєприпасів у мирний час, та шкоду, яку заподіяно внаслідок незаконних дій та бездіяльності військовослужбовців при здійсненні ними своїх повноважень, а не щодо відшкодування моральної шкоди особам, які проходили військову службу у складі збройних формувань СРСР на території ДРА. З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем вчинення Міністерством оборони України винних дій або бездіяльності щодо позивача та наявність причинного зв`язку між такими діями або бездіяльністю та моральною шкодою, отже, про відсутність підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed