Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-24 00:00:00

23 грудня 2016 року позивачка звернулася до суду з позовом про стягнення аліментів з відповідача, посилаючись на те, що 06 грудня 2007 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем по справі у виконкомі Нерушайської сільської ради Татарбунарського району Одеської області, про що було зроблено актовий запис за №4. Від шлюбу мають сина [PERSON], [INFO], який мешкає з позивачкою та знаходиться на її утриманні. 23 квітня 2014 року за вироком Татарбунарського районного суду Одеської області [PERSON] почав відбувати покарання у виді позбавлення волі, у 2016 році відповідач звільнився з місць позбавлення волі але не повернувся до сімї. З того часу сторони стосунки як подружжя не підтримують, проживають окремо, спільне господарство не ведуть, сумісне життя і збереження сімї стали неможливими, тому відповідач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою про розірвання шлюбу. Відповідач не бажає щомісячно в добровільному порядку надавати позивачці матеріальну допомогу на утримання дитини, хоча зобовязаний це робити, як батько дитини, тому позивачка вимушена звернутися до суду з позовом про стягнення аліментів. У судове засідання позивачка не зявилась, надала заяву з проханням слухати справу у її відсутності, позов підтримала (а.с.13). Відповідач в судове засідання не зявився, надав заяву, в якій просив слухати справу у його відсутності, не заперечував проти вимог позову (а.с.14). Згідно з частиною 2 статті 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. У такому разі фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідності з вимогами частини 2 статті 197 ЦПК України, не здійснюється. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи та інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, є безумовним, а тому позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що сторони по справі знаходяться в зареєстрованому шлюбі з 06.12.2007 року, від шлюбу мають дитину [PERSON], [INFO]. На теперішній час сторони проживають окремо, не спілкуються між собою, їх син [PERSON] проживає біля матері - позивачки по справі. Вказане підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії 1-ЖД № 066086 від 06.12.2007 року (а.с.4), згідно якого 06.12.2007 року був укладений шлюб між Харченко /[PERSON]/ [PERSON] та [PERSON], зареєстрований у виконавчому комітеті Нерушайської сільської ради Татарбунарського району Одеської області, про що було зроблено актовий запис за №4. Згідно копії свідоцтва про народження серії І-ЖД №133619 (а.с.5), батьками [PERSON], [INFO] є [PERSON] та [PERSON]. Враховуючи, що відповідач не бажає щомісячно в добровільному порядку надавати позивачці матеріальну допомогу на утримання дитини, вона звернулась до суду з вказаним позовом про стягнення з відповідача аліментів в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку щомісячно, але не менше, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до повноліття дитини. Як вбачається з довідки, виданої виконкомом Нерушайської сільської ради Татарбунарського району Одеської області №1015 від 19.12.2016 року (а.с.6), [PERSON] дійсно зареєстрована та проживає [INFO] разом з сином [PERSON], [INFO], який знаходиться на утриманні матері. Відповідно до ст.180 Сімейного Кодексу України, батьки зобовязані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. Частиною другою статті 182 СК України передбачено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Згідно ч.1 ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ст.191 Сімейного Кодексу України аліменти на дітей присуджуються за рішенням суду з дня предявлення позову, тобто у даному випадку - з 23.12.2016 року. За встановлених обставин, які підтверджуються дослідженими судом належними та допустимими доказами у їх сукупності, які узгоджуються між собою, з урахуванням заяви відповідача (а.с.14), який визнає вимоги позову в повному обсязі, суд вважає, що останній повинен сплачувати аліменти у частці від свого заробітку, на користь позивачки на утримання сина [PERSON], починаючи з 23.12.2016 року, до повноліття дитини, тому вимоги позову підлягають задоволенню в повному обсязі, як основані на законі. Питання судових витрат по справі суд вирішує у відповідності з вимогами ст.88 ЦПК України.

Outcome: approved