Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-19 00:00:00

21 червня 2017 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення його батьківських прав відносно сина [PERSON], [INFO]. В обґрунтування позову зазначила, що 29.06.2013 року вона уклала шлюб з [PERSON] Від шлюбу у них народився син [PERSON], [INFO]. З квітня 2015 року позивач разом з сином проживають окремо у м.Хмельницькому. З того часу [PERSON] самостійно утримує та належним чином піклується про здоров'я сина, його фізичний, духовний, моральний розвиток. 27.11.2015 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. У зв'язку з тим, що відповідач самоусунувся від виховання дитини та її утримання, [PERSON] звернулася до суду з позовом про стягнення аліментів. 20.05.2016 року позов було задоволено. Однак, відповідач його не виконує, аліменти на утримання дитини не сплачує. Крім того дитина хворіє, для лікування та реабілітації необхідне якісне медичне обслуговування, що потребує значних додаткових витрат, які також несе позивач. У зв'язку з тим, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов'язків, позивач просить позбавити його батьківських прав. Позивач надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, наполягала на їх задоволенні, не заперечувала щодо заочного розгляду справи. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Хмельницької міської ради до суду не з'явився. Відповідач до суду не з'явився, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не інформувала. Судом винесено ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що позивач [PERSON] знаходилася у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON], що підтверджено копією свідоцтва про шлюб (а.с.25) Від шлюбу у них народився син [PERSON], [INFO], що підтверджено свідоцтвом про народження (а.с.5) Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27.11.2015 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано (а.с.6). Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20.05.2016 року було задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання сина [PERSON] (а.с.8). Цей факт підтверджує, що відповідач добровільно матеріальну допомогу на утримання дитини не надає. Крім того, в матеріалах справи містяться довідки про не отримання аліментів (а.с.18,19). Згідно Довідки №16 від 13.06.2017 року встановлено, що дитина [PERSON] проживає разом з матір'ю, умови проживання належні (а.с.21). З матеріалів справи вбачається, що дитина хворіє, потребує лікування та реабілітації, про що свідчать картка стану здоров'я і розвитку дитини, виписки з Хмельницького спеціалізованого будинку дитини «Берізка», довідка №1166 про потребу дитини у домашньому догляді, довідка №1813 про потребу дитини у домашньому догляді (а.с.13-16, 20, 26). Судом з'ясовано, що відповідач взагалі не піклується про дитину, ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків: не виховує її, не займається її розвитком, навчанням, не надає матеріальної допомоги, не піклується станом її здоров'я. На теперішній час позивачу невідомо ні місця проживання, ні місця роботи відповідача, зв'язку з ним не має. Згідно висновку органу опіки та піклування №01-34/1998/17 від 26.10.2017 року, позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно дитини [PERSON] є доцільним, відповідає інтересам дитини. З огляду на це, суд зазначає. Відповідно до ст.18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Згідно з ст.165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. У ч.1 ст.164 СК України наведено перелік підстав позбавлення батьківських прав, який складається з шести пунктів. Він охоплює всі можливі способи порушення батьками прав і інтересів дитини. Для задоволення позову достатньо впевнитись водному з них. Відповідно до пункту 2 ст.164 Сімейного кодексу України, мати та батько можуть бути позбавленні судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від своїх обов'язків по вихованню дитини. Так у п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав та поновлення батьківських прав» № 3 від 30 березня 2007 року роз'яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Звертаючись до суду з позовом про позбавлення батьківських прав, позивач, як на підставу позову, посилалася на ухилення відповідача від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Відповідно до ст.9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. За загальним правилом позбавлення батьківських прав спрямоване насамперед на захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей та є засобом стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов'язків. Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини, схваленої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1989 року, і ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991 року, а також ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року №2402 кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно статті 12 цього Закону на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. У відповідності до ст.150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані поважати дитину, виховувати її, піклуватись про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Судом встановлено, що всі питання щодо виховання та утримання дитини вирішуються позивачем самостійно без участі та підтримки з боку [PERSON] Під час судового розгляду справи виявлено, що відповідач ніяким чином не піклується про сина, не проявляє заінтересованості в його подальшій долі, не цікавиться його успіхами, станом здоров'я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, зокрема - не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини; взагалі не спілкується з дитиною; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти. Зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення батька від виховання дитини, свідомого нехтування ним своїми обов'язками, що підтверджує відсутність серйозного ставлення відповідача до своїх батьківських обов'язків. За таких обставин суд вважає можливим позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав відносно його дитини [PERSON]

Outcome: approved