Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-19 00:00:00

23 січня 2017 року [PERSON] звернулась до суду з вищезазначеним позовом, який в ході розгляду справи уточнила та в обґрунтування якого зазначила, що 16 листопада 2005 року між нею та відповідачем було укладено кредитний договір, згідно якого банк відкрив їй відновлювану кредитну лінію на загальну суму 9 484 долари США, терміном повернення до 15 листопада 2010 року включно на купівлю автомобілю ГАЗ-31105-120, 2005 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] та сплату страхових платежів. В забезпечення виконання нею зобовязань за даним договором, між нею та Відкритим акціонерним товариством «Родовід Банк» (далі: ВАТ «Родовід Банк») був в той же день укладений договір застави зазначеного транспортного засобу. У вересні 2011 року вона повністю сплатила заборгованість за кредитним договором, тому вважає його припиненим належним виконанням. Проте банк відмовив у видачі їй довідки про закриття кредитного договору для вчинення дій щодо вилучення запису про обтяження предмета застави в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна, у звязку з нарахуванням їй за період з 10 вересня 2007 року по 10 жовтня 2011 року пені за несвоєчасну сплату тіла кредиту та відсотків за його користування. Оскільки вона вважає, що нарахування банком пені після спливу позовної давності на її стягнення, є порушенням її прав, просила захистити її права власника та зобов'язати ВАТ «Родовід Банк» протягом п'яти днів з дня набрання законної сили рішенням суду подати Державному підприємству «Національні інформаційні системи» Міністерства юстиції України належним чином заповнену заяву про реєстрацію змін обтяження рухомого майна для виключення з Державного реєстру обтяжень рухомого майна запису про заставу автомобіля, марки ГАЗ-31105-120, 2005 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], внесеного на підставі договору застави від 16 листопада 2005 року №2005М-119/1, зареєстрованого в реєстрі №6300, ВСК№102848, обтяжував: ВАТ «Родовід Банк»(Маріупольське відділення№1). Також просила визнати припиненими зобовязання за договором застави транспортного засобу № 2005М-119/1 від 16 листопада 2005 року, укладеним між ВАТ «Родовід Банк»(Маріупольське відділенням № 1) в особі радника Голови Правління в м. Маріуполі Донбаської філії банку [PERSON] та нею, посвідченим приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу [PERSON] в реєстрі за № 6300 та зобовязати ВАТ «Родовід Банк» здійснити дії у строк та у порядку, передбаченому чинним законодавством на момент їх вчинення, щодо виведення з-під застави рухомого майна на підставі договору застави транспортного засобу № 2005М-119/1 від 16 листопада 2005 року - автомобіля марки ГАЗ-31105-120, 2005 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] та виключення з Державного реєстру обтяжень зазначеного рухомого майна запису про заставу рухомого майна. Рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 20 червня 2017 року позовні вимоги [PERSON] задоволено. Визнано припиненими зобовязання за договором застави транспортного засобу № 2005М-119/1 від 16 листопада 2005 року, укладеним між ВАТ «Родовід Банк» (Маріупольське відділенням № 1) в особі радника Голови Правління в м. Маріуполі Донбаської філії банку [PERSON] та [PERSON], посвідченим приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу [PERSON] в реєстрі за № 6300 та зобовязано ВАТ «Родовід Банк» здійснити дії у строк та у порядку, передбаченому чинним законодавством на момент їх вчинення, щодо виведення з-під застави рухомого майна на підставі договору застави транспортного засобу № 2005М-119/1 від 16 листопада 2005 року - автомобіля марки ГАЗ-31105-120, 2005року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] та виключення з Державного реєстру обтяжень зазначеного рухомого майна запису про заставу рухомого майна. Відповідач не погодився з таким судовим рішенням та подав на нього апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування апеляційної скарги Публічне акціонерне товариство «Родовід Банк» (далі: ПАТ «Родовід Банк») зазначило, що суд першої інстанції під час ухвалення рішення, не звернув уваги на те, що підстави для визнання припиненим договору застави, укладеного між сторонами, передбачені ст. 28 Закону України «Про заставу», відсутні. Зокрема, зобовязання, забезпечене заставою, позивачем належним чином не виконане, з огляду на те, що [PERSON] нарахована пеня за несвоєчасне погашення боргу за кредитним договором, на підставі п. 3.9. кредитного договору, яка останньою до теперішнього часу не сплачена. Крім того, відповідач має право за неналежне виконання умов кредитного договору застосувати положення ст. 625 ЦК України та нарахувати позивачу борг з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних. В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача [PERSON], діюча за довіреністю, заперечувала проти задоволення скарги, просила її відхилити, рішення суду першої інстанції - залишити без змін. Позивач у судове засідання не зявилась, згідно заяви просила справу розглянути за її відсутність, апеляційну скаргу відхилити. Представник відповідача до суду не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в скарзі доводи, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до п.п.3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Судом першої інстанції при розгляді справи встановлено, що 16 листопада 2005 року між ВАТ «Родовід Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір, відповідно до якого банк надав останній у власність грошові кошти в сумі 9484 доларів США на купівлю автомобіля марки ГАЗ-31105-120, 2005 року випуску, сірого кольору, шасі (кузов, рама, коляска) Х9631105050085620, легковий седан, реєстраційний номер [NUMBER], а [PERSON], в свою чергу, зобовязалася повернути кредит і сплатити 12,5 % річних за користування кредитними коштами до 15 листопада 2010 року включно. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором, у той же день між сторонами укладено договір застави, за яким позивач передала банку в заставу належний їй на праві власності автомобіль, марки ГАЗ-31105-120, 2005 року випуску, сірого кольору, шасі (кузов,рама, коляска) Х9631105050085620, легковий седан, реєстраційний номер [NUMBER]. Позивачкою, при виконанні зобовязань за кредитним договором, мале місце прострочення по сплаті платежів, остаточний розрахунок за кредитом та процентами за його користування нею проведений 10 жовтня 2011 року. В звязку з несвоєчасним погашенням кредиту та процентів, відповідачем була нарахована позивачу пеня, яка станом на 10 жовтня 2011 року складає 1682, 27 доларів США. Банк відмовив позивачу у видачі довідки про припинення кредитного договору, у звязку з нарахуванням їй за період з 10 вересня 2007 року по 10 жовтня 2011 року пені за несвоєчасну сплату тіла кредиту та відсотків за його користування. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки забезпечене заставою зобовязання за кредитним договором станом на 10 жовтня 2011 року виконано в повному обсязі то зобовязання за договором застави, які є похідними від кредитного договору, припинились. Крім того, місцевий суд виходив з того, що права позивача, як власника автомобіля, переданого в заставу, підлягають захисту з огляду на те, що банк не звертається до суду з позовом про стягнення з [PERSON] пені понад пяти років, при цьому до таких вимог застосовується річний строк позовної давності. З такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна з огляду на наступне. Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Колегія суддів суду апеляційної інстанції вважає, що зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає. Відповідно до приписів статті 572 ЦК України та статті 1 Закону України «Про заставу» застава - це спосіб забезпечення зобов'язань, якщо інше не встановлено законом. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Відповідно до частини третьої статті 3 Закону України «Про заставу» застава має похідний характер від забезпеченого нею зобов'язання. Підстави припинення застави окремо визначені в статті 28 зазначеного Закону. Конструкція цієї статті дає підстави для висновку, що припинення застави можливе виключно з тих підстав, які передбачені цим Законом. Застава припиняється: з припиненням забезпеченого заставою зобов'язання; в разі загибелі заставленого майна; в разі придбання заставодержателем права власності на заставлене майно; в разі примусового продажу заставленого майна; при закінченні терміну дії права, що складає предмет застави; в інших випадках припинення зобов'язань, установлених законом (ст. 28 Закону України «Про заставу»). Крім того, згідно вимог ст. 593 ЦК України право застави припиняється у разі: 1) припинення зобов'язання, забезпеченого заставою; 2) втрати предмета застави, якщо заставодавець не змінив предмет застави; 3) реалізації предмета застави; 4) набуття заставодержателем права власності на предмет застави. Право застави припиняється також в інших випадках, встановлених законом. Згідно з частиною першою статті 509, статті 526 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За загальним правилом зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 598 ЦК України). Зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Апеляційним судом встановлено, що 16 листопада 2005 року між ВАТ «Родовід Банк», який у встановленому законом порядку змінило назву на ПАТ «Родовід банк», та [PERSON] було укладено кредитний договір, відповідно до якого банк надав останній кредит в сумі 9484 доларів США на купівлю автомобіля марки ГАЗ-31105-120, 2005 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], а [PERSON] зобовязалася повернути кредит і сплатити 12,5 % річних за користування грошовими коштами до 15 листопада 2010 року включно ( а.с.66). Згідно п. 3.9. даного договору, сторони погодили сплату позичальником пені у розмірі подвійної процентної ставки, встановленої у пункті 1.5. договору від суми простроченого платежу, у разі порушення останнім строків повернення кредиту та сплати процентів. Також 16 листопада 2005 року між сторонами було укладено договір застави, у відповідності до умов якого, для забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором щодо сплати процентів, неустойки (штрафу, пені), вчасного та у повному обсязі погашення основної суми боргу за кредитом та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачено умовами кредитного договору, відшкодування збитків, іншої заборгованості, [PERSON] передала в заставу належний їй на праві власності автомобіль марки ГАЗ-31105-120, 2005 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] (а.с.46-49). Позивач свої зобовязання за кредитним договором належним чином не виконувала, а тому в порушення п. 1. 1. договору кредиту, яким було передбачено повернення кредитних коштів до 15 листопада 2010 року, провела остаточний розрахунок за тілом кредиту та процентам 10 жовтня 2011 року. В звязку з порушенням позичальником строків повернення кредиту та сплати процентів, банк, на підставі п. 3. 9. кредитного договору, нарахував останній пеню, яка станом на 10 жовтня 2011 року складає 38 939,17 грн. (а.с.6-7). Таким чином, з огляду на наявність у позивача боргу зі сплати пені за кредитним договором, підстав вважати, що остання виконала умови цього договору належним чином, немає. Крім того, правила припинення зобов'язання сформульовані в главі 50 «Припинення зобов'язання» розділу І книги п'ятої «Зобов'язальне право» ЦК України. Норми цієї глави передбачають, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), переданням відступного (стаття 600 ЦК України), зарахуванням (стаття 601 ЦК України), за домовленістю сторін (стаття 604 ЦК України), прощенням боргу (стаття 605 ЦК України), поєднанням боржника і кредитора в одній особі (стаття 606 ЦК України), неможливістю виконання (стаття 607 ЦК України), смертю фізичної особи чи ліквідацією юридичної особи (статті 608 та 609 ЦК України). Спливу позовної давності, як підстави для припинення зобов'язання норми глави 50 «Припинення зобов'язання» ЦК України, не передбачають. При цьому відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За правилами статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Наслідки спливу позовної давності визначаються статтею 267 ЦК України. Згідно з приписами статті 267 ЦК України особа, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Таким чином, позовна давність пов'язується із судовим захистом суб'єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб'єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов'язаної особи. У зобов'язальних відносинах (стаття 509 ЦК України) суб'єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов'язку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Зі спливом позовної давності в цих відносинах кредитор втрачає можливість у судовому порядку примусити боржника до виконання обов'язку. Так само боржник зі спливом строку позовної давності одержує вигоду - захист від можливості застосування кредитором судового примусу до виконання обов'язку. Однак за змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб'єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов'язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Зокрема, суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом строку позовної давності (частина третя статті 267 ЦК України). У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними та прийняти рішення про задоволення позову (частина п'ята статті 267 ЦК України). Крім того, навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобов'язання і таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (частина перша статті 267 ЦК України), установлюючи для особи, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного. Отже, ЦК України сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов'язання не визнає. Виконання боржником зобов'язання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропущення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобов'язання в односторонньому порядку (частина друга статті 598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо. Таким чином, за загальним правилом ЦК України зі спливом позовної давності зобов'язання не припиняється. Також і Законом України «Про заставу» не передбачено такої підстави для припинення застави, як сплив позовної давності до основної чи додаткової вимог кредитора за основним зобов'язанням. Отже, якщо інше не передбачене договором, сплив позовної давності до основної та додаткової вимог кредитора про стягнення боргу за кредитним договором сам по собі не припиняє основного зобов'язання за кредитним договором і, відповідно, не може вважатися підставою для припинення застави за абзацом другим ст. 28 Закону України «Про заставу». Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові № 6-786 цс17 від 15 травня 2017 року, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України. Таким чином, місцевий суд дійшов помилкового висновку про те, що наявні підстави для припинення зобовязань за договором застави, укладеним між сторонами. Окрім того, місцевий суд помилково здійснив посилання на правову позицію, висловлену в постанові Верховного Суду України від 8 лютого 2017 року у справі № 6-2560цс16, з огляду на таке. Під час прийняття зазначеної постанови Верховний Суд України керувався тим, що зобовязання за іпотечним договором припинилося відповідно до закону внаслідок припинення зобовязання за основним кредитним договором, оскільки заборгованість за кредитом відсутня, а нараховані на підставі іпотечного договору штрафні санкції не є частиною кредитної заборгованості. В справі, рішення в якій переглядається, не встановлено факту виконання основного зобов'язання, що згідно з положеннями Закону України «Про заставу» є однією з підстав припинення застави. З огляду на викладене, ухвалене в справі судове рішення не можна визнати законним й обґрунтованим, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову. На підставі вимог ч. 5 ст. 88 ЦПК України, у звязку з задоволенням апеляційної скарги та ухваленням нового рішення, є підстави для стягнення з позивача на користь відповідача судового збору, сплаченого при поданні банком апеляційної скарги.

Outcome: approved