Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-15 00:00:00

23.05.2019 р. позивач звернувся у суд з позовом до відповідачів, у якому просить стягнути з Державної казначейської служби України у його користь за рахунок державного бюджету шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку 264290,00 грн. відшкодування матеріальної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. В обґрунтування позову зазначив, що з 02.06.2013 р. по 12.09.2018 р. мав статус підозрюваного та обвинуваченого у кримінальному провадженні № 12013150280000212 від 02.06.2013 р. за ч. 3 ст. 152 КК України, проте вироком від 03.01.2018 р. був виправданий. Вказав, що станом на 02.06.2013 р. навчався та здобував повну загальну середню освіту. Покликаючись на приписи п. 1 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та ч. 4 ст. 9 Положення № 6/5/3/41 від 04.03.1996 про застосування цього Закону, а також ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» відшкодування матеріальної шкоди обрахував на суму 264290,00 грн. за формулою: 4173,00 грн. ? 63 місяці + 1391 грн. за 10 днів. 04.07.2019 р. представник відповідача прокуратури Львівської області подав відзив, у якому просив відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування своєї позиції покликався на ч. 4 ст. 1176 ЦК України та стверджував, що позивач не має права на відшкодування шкоди, оскільки під час досудового розслідування надавав визнавальні покази та зізнався у вчиненому злочині, проте під час судового провадження потерпіла відмовилася від своїх показів, що свідчить про те, що позивач шляхом само обмови перешкоджав з`ясуванню істини і цим сприяв незаконному притягненню до кримінальної відповідальності. Крім цього, зазначив, що позивач не надав жодних доказів того, що він втратив грошові доходи у зв`язку з кримінальним переслідуванням. 12.07.2019 р. представники відповідачів Державної казначейської служби України та Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області одали відзиви, у якому просили відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування своїх позицій висловили аргументи й доводи, що аналогічні викладеним у відзиві прокуратури Львівської області. 18.07.2019 р. представник відповідача Головного управління Національної поліції у Львівській області подав відзив, у якому просив відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування своєї позиції зазначив, що дана юридична особа не завдала позивачеві матеріальної шкоди. Суму відшкодування, яку нарахував позивач, вважає необґрунтованою. 10.04.2020 р. учасники справи не з`явилися у судове засідання, про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Представники позивача подали заяву про розгляд справи у їхній відсутності, позов просили задовольнити. Представники відповідачів у судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, заяв чи клопотань не подавали. З огляду на зазначені обставини та у відповідності до п. 1 ч. 3 ст. 223, ст. 247 ЦПК України суд здійснив судовий розгляд справи на підставі наявних матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його складання. Оцінивши наявні докази, суд прийшов до такого висновку. 02.06.2013 р. [PERSON] звернулася до Радехівського РВ ГУ МВС України Львівської області із заявою з приводу її зґвалтування. Того ж дня у ЄРДР були внесені відомості за № 12013150280000212 за ч. 3 ст. 152 України. Як видно з матеріалів справи № 451/1192/13-к, 24.07.2013 р. слідчий СВ Радехівського РВ ГУ МВС України у Львівській області Юськевич І.Я. склав, а прокурор Радехівського району Львівської області затвердив обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 12013150280000212 від 02.06.2013 р., яким пред`явив [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] звинувачення у вчиненні [INFO] злочину, передбаченого ч. 2 ст. 152 КК України, відносно потерпілої [PERSON] (Т1 а.с. 1-21). 01.08.2013 р. вище вказаний обвинувальний акт надійшов до суду (Т1 а.с. 22). У межах цього кримінального провадження правова кваліфікація та пред`явлене обвинувачення змінювалося. При цьому, до позивача застосовувався домашній арешт як вид запобіжного заходу. 30.06.2014 р. позивачеві виданий атестат серії ВК № 46827031 про здобуття ним повної загальної середньої освіти в 2014 р. у ДНЗ «Львівське вище професійне училище побутового обслуговування» (а.с. 6-8). 03.01.2018 р. Червоноградський міський суд Львівської області ухвалив вирок у кримінальному провадженні № 12013150280000212 від 02.06.2013 р., яким виправдав [PERSON] та [PERSON] у пред`явленому їм звинуваченні у вчиненні [INFO] злочину, передбаченого ч. 2 ст. 152 КК України (а.с. 9-10). 12.09.2018 р. Апеляційний суду Львівської області постановив ухвалу, якою залишив без змін вище вказаний вирок суду першої інстанції (а.с. 11-12). Згідно з\~п.\~1\~ст.\~1\~Закону України\~«Про порядок\~відшкодування шкоди,\~завданої громадянинові\~незаконними діями\~органів,\~що здійснюють\~оперативно-розшукову\~діяльність,\~органів досудового\~розслідування,\~прокуратури і\~суду» відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. За правилами п. 1 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду. Відповідно до п. 1 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій. Як встановлено п. 4 ст. 9 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», що затверджене наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України від 04.03.96 р. № 6/5/3/41, у тих випадках, коли не можна визначити доход громадянина (ще не наступив термін подачі декларації, або з інших причин), або коли громадянин не мав певних джерел доходів з поважних причин (протягом перших трьох місяців після звільнення із Збройних Сил чи інших військових формувань, створених відповідно до законодавства України або закінчення середньої школи, чи у разі хвороби тощо), розмір шкоди визначається виходячи з встановленого законом мінімуму заробітної плати. Згідно з ч. 4 ст. 1176 ЦК України фізична особа, яка у процесі досудового розслідування або судового провадження шляхом самообмови перешкоджала з`ясуванню істини і цим сприяла незаконному засудженню, незаконному притягненню до кримінальної відповідальності, незаконному застосуванню запобіжного заходу, незаконному затриманню, незаконному накладенню адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, не має права на відшкодування шкоди. Матеріали справи не містять та позивач не надав суду доказів того, що він втратив заробіток та інші грошові доходи у зв`язку з притягнення до кримінальної відповідальності. Також позивач не довів того, що він не мав певних джерел доходів з поважних причин. Як встановлено судом, на час притягнення до кримінальної відповідальності позивач здобував повну загальну середню освіту, не працював та не отримував доходів, які міг втратити у зв`язку з набуттям статусу підозрюваного та обвинуваченого. У рамках кримінального провадження до позивача не застосовувалися запобіжні заходи, що істотно обмежували б його свободу та можливість працевлаштування у денну пору доби. Крім цього, позивачем не надано будь-яких доказів того, що після отримання атестату про здобуття такої освіти він намагався працевлаштуватися. Відтак відсутні підстави стверджувати, що статус підозрюваного та обвинуваченого перешкоджав позивачеві у реалізації трудових прав та отримання заробітку. Тому суд вважає, що у даному випадку немає підстав для відшкодування позивачеві матеріальної шкоди, оскільки відсутні передумови для застосування п. 1 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та ч. 4 ст. 9 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду». При цьому, суд відхиляє аргументи й доводи відповідачів щодо самообмови позивача та необхідності застосування ч. 4 ст. 1176 ЦК України. На переконання суду до спірних правовідносин дана норма не може бути застосована, оскільки у ній законодавець передбачив поведінку особи, яка зі своєї ініціативи самообмовила себе, злонамірено стверджуючи факти, яких не існувало. За таких обставин і міркувань суд вважає позов необґрунтованим та безпідставним.

Outcome: dismissed