Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-17 00:00:00

22 квітня 2019 року [PERSON] пред`явила позов до [PERSON] про стягнення аліментів. В обґрунтування вимог позивач посилається на те, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 14 липня 2018 року. [INFO] у подружжя народився син [PERSON] . Відповідач визнав дитину, що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] . Дитина проживає з позивачем, яка знаходиться у декретній відпустці по уходу за дитиною. Весь тягар по утриманню дитини позивач несе самостійно. Батько матеріально родині не допомагає. Відповідач працює у крюінговій компанії і має неофіційний дохід у розмірі 40000,00 грн., інших осіб на утриманні не має, а тому може платити на утримання малолітньої дитини аліменти у розмірі 15000, грн. В добровільному порядку відповідач відмовився від надання матеріальної допомоги. Тому позивач вимушена звернутися до суду з відповідною заявою. Позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду ухвалою судді від 16.05.2019 року та відкрито провадження у цивільній справі № 520/8707/19. Розгляд справи призначено провести в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи. Враховуючи положення статей 280,\~281\~ЦПК\~України судом постановлено ухвалу про проведення заочного розгляду справи за наявними у ній матеріалами. При вирішені питання щодо розгляду справи в заочному порядку, суд враховує, що в силу вимог ч. 1\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається в першу чергу на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. В ході розгляду справи судом встановлено, що [PERSON] народився [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] де в графі «батько» вказаний [PERSON] , а в графі «мати» - [PERSON] . Шлюб між батьками дитини було укладено після її народження - 14 [INFO] року в Приморському районному у місті Одесі відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області. Позивач зазначає, що з листопада 2018 року подружжя спільно не проживає у зв`язку із погіршенням стосунків. Дитина залишилася проживати з матір`ю. Необхідність присудити стягнення аліментів з відповідача в судовому порядку позивач мотивує тим, що відповідач [PERSON] коштів на утримання сина не надає, пропозицію домовитись з приводу спірних відносин в позасудовому порядку відхиляє. У відповідності до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Між тим сторонами не надано жодних доказів, які б підтвердили дату фактичного припинення шлюбних відносин, у зв`язку із чим суд визнає факт такого припинення на час розгляду справи без визначення дати припинення. У відповідності до частини першої статті 82 ЦПК України суд визнає ці обставини такими, що не підлягають доказуванню, оскільки вони визнані сторонами у заявах по суті справи, при цьому суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Право одержувача звернутись до суду з заявою про визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі встановлено частиною першою статті 184 СК України. Так, за позовними вимогами позивач [PERSON] просить суд присудити до стягнення з відповідача аліменти на дитину у щомісячному розмірі 15000 (п`ятнадцять тисяч гривень), посилаючись на витрати, які вона несе по утриманню дитини та зазначаючи, що вона знаходиться у декретній відпустці за доглядом сина, в той час, як відповідач працює в крюінговій компанії та має щомісячний дохід в розмірі близько 40000 (сорока тисяч гривень). На підтвердження матеріального становища відповідача доказів не надано. При вирішенні питання щодо визначення розміру аліментів суд виходить з наступного. Рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини встановлена статтею 141 СК України, відповідно до частин першої та другої якої мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. У цій статті закріплюється одна з характерних ознак батьківських прав та обов`язків - їх належність однаковою мірою обом бать\-кам. Концепція рівності ґрунтується на одному з основних принципів сімейного права України - принципі рівності чоловіка та жінки. Отже, визначаючи до стягнення з батька на дитину аліменти у розмірі 15000 гривень позивач повинна мати готовність та довести свою можливість виділяти на забезпечення дитини таку ж суму щомісячно 15\~000 гривень. Однак, як встановлено вище у цьому рішенні, позивач зазначає, що вона перебуває у декретній відпустці за доглядом за сином. Наведене свідчить про неможливість покладення на позивача тягарю по утриманню дитини у рівному із відповідачем розмірі, в разі стягнення з останнього аліментів у заявленій позивачем сумі 15\~000 гривень щомісячно. За своїм змістом, аліментами є грошовим зобов`язанням між членами однієї сім`ї, які виплачуються протяжний час. Аліменти - це утримання одним членом сім`ї іншого члена сім`ї у випадках та у спосіб визначених Законом або договором, та як правило, але не виключно, надається тим особам які за відповідними обставинами не мають коштів для існування. Термін «аліменти» походить від [PERSON] , що в перекладі означає «харчування, засоби для існування». Відповідно до\~Закону\~України\~«Про внесення\~змін\~до\~деяких законодавчих\~актів\~України\~щодо посилення\~захисту\~права\~дитини на\~належне\~утримання\~шляхом вдосконалення\~порядку\~стягнення\~аліментів»,\~у\~тексті\~статті 179\~СК\~України (ч.\~1)\~визначено,\~що аліменти,\~одержані\~на\~дитину,\~є\~власністю\~дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Жодних доказів, які б підтверджували розмір витрат на дитину позивачем на надано. Рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях. Взагалі, проаналізувавши зміст позовних вимог [PERSON] та зміст частини першої\~статті 185 СК України, якою врегульовано питання участі батьків у додаткових витратах на дитину, суд дійшов висновку, що позивачем розмір щомісячних аліментів визначено з урахуванням витрат, які носять характер періодичних, та право на отримання яких набуває особа, у випадку пред`явлення позову про стягнення додаткових витрат на дитину. В свою чергу позивач ставить перед судом питання щодо первісного присудження та визначення розміру щомісячних аліментів на дитину. Згідно з частиною першою\~статті 180 СК України\~батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно, позивач [PERSON] має право на присудження на її ім`я щомісячних аліментів на утримання дитини, які проживає з нею, до досягнення дитиною повноліття. Згідно з\~частиною\~другою\~статті182 СК України\~розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. При цьому суд враховує, що з 01 січня 2019 пo 30 червня - прожитковий мінімум на дітей віком до 6 років становив 1626 грн., з\~01 липня пo 30 листопада - 1699 грн., з 01 грудня 2019 року по 01 липня 2019 року - 1779 грн. Суд надіє оцінку тому, що поняття «мінімум» визначає крайню межу, а частина друга статті 182 СК України зобов`язує встановити розмір аліментів необхідний та достатній для забезпечення гармонійного розвитку дитини. В даному контексті суд пов`язує поняття гармонійного розвитку із процесом виховання дитини, як всебічно та гармонійно розвиненої особистості - члена суспільства у демократичній державі, якою проголошена Україна. Такий процес можливий лише при повній взаємодії всіх ланок суспільства: сім`ї, навчально-виховних закладів, громадських формувань, спеціальних інституцій держави. І лише комплексний підхід може принести очікувані результати. Він передбачає забезпечення єдності вимог у системі всебічного гармонійного виховання, а також єдності й узгодженості форм, засобів і методів впливу на особистість та включає завдання морального, розумового й фізичного виховання. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Суд доходить висновку, що при встановлених у цій справі обставинах, зважаючи на відсутність доказів щомісячних витрат на дитину, розмір аліментів у сумі 5000 гривень щомісячно є достатнім та справедливим по відношенню до всіх осіб, права яких зачіпляються при розгляді цієї справи. При цьому суд враховує можливість зменшення або збільшення розміру аліментів за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених законом. Вказане право закріплене\~статтею 192 ЦПК України. Також суд враховує обов`язок того з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також того з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо), у відповідності до\~статті 185 ЦПК України, та право стягувача аліментів звернутись із відповідним позовом до суду. Щодо посилань позивача на розмір доходу відповідача, то суд наголошує на тому, що зароблені у законний спосіб гроші є особистим майном цієї особи його особистою власністю. У відповідності до статей 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до частини першої статті 320 ЦК України власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом. Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Європейський суд з прав людини у своїх висновках неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога ст. 1 Першого протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (див. рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»). Суд нагадує, що втручання в право на мирне володіння майном повинне здійснюватися з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи (див., рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»). Вимога досягнення такого балансу відображена в цілому в побудові ст. 1 Першого протоколу, включно з другим реченням, яке необхідно розуміти у світлі загального принципу, викладеного в першому реченні. Зокрема, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення в національному законодавстві. Водночас ст. 1 Першого протоколу не гарантує права на надбання майна (див. рішення у справах «Ван дер Мюсель проти Бельгії» та «Копеський проти Словаччини»). Особа може заявляти про порушення ст. 1 Першого протоколу тільки тією мірою, якою оскаржувані рішення національного суду стосуються її майна в розумінні цього положення. «Майном» може бути як «існуюче майно», так і активи, включаючи вимоги, стосовно яких особа може стверджувати, що вона має принаймні «легітимні сподівання» на реалізацію майнового права. «Легітимні сподівання» за своїм характером повинні бути більш конкретними, ніж просто надія й повинні гуртуватися на законодавчому положенні або юридичному акті, такому як судовий вердикт (рішення у справі «Копеський проти Словаччини»). Примусове передання власності від однієї особи до іншої може залежно від обставин являти собою позбавлення власності (рішення у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»). Стаття 1 Першого протоколу, яка спрямована в основному на захист особи від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідних заходів,спрямованих на захист права власності (див. рішення у справі «Броньовський проти Польщі»). У кожній справі, в якій ідеться про порушення права власності, Євросуд перевіряє дії чи бездіяльність держави з огляду на дотримання балансу між потребами загальної суспільної потреби та збереженням фундаментальних прав особи. Насамперед, спираючись на те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та непомірний тягар (рішення у справі «Спорронг та Лонрот проти Швеції»). Отже, оскільки ідеологія ст. 1 Першого протоколу фактично відображена як у Конституції, так і в Цивільному кодексі, національним судам варто враховувати такі правові позиції ЄСПЛ під час вирішення спорів про захист права власності, посилатися на висновки Євросуду як на безпосереднє джерело права, а також переймати притаманні його рішенням ідеї справедливості й гуманності. Суд вважає, що стягнення з відповідача [PERSON] аліментів у розмірі більшому ніж 5000 гривень при встановлених у справі обставинах може трактуватись, як безпідставне позбавлення його права власності на частину зароблених відповідачем коштів. Згідно зі\~статтею 191 СК України\~аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Відповідно до\~\~статті 141 ЦПК України\~судовий збір підлягає стягненню з відповідача до державного бюджету України.

Outcome: partial