Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-21 00:00:00

23 грудня 2020 року [PERSON] звернулася до Миколаївської селищної ради Білопільського району з позовом про визнання права власності на гараж, в якому вказує, що в 2007 році вона самостійно без дозвільних документів збудувала гараж на вільній земельній ділянці в дворі будинку [ADDRESS] . Рішенням Виконавчого комітету Миколаївської селищної ради від 27 листопада 2018 року №303 присвоєно адресу новобудові, а саме: [ADDRESS] , гараж № [NUMBER] . Рішенням 52 сесії 7 скликання Миколаївської селищної ради від 18 вересня 2020 року затверджено проект землеустрою щодо відведення їй земельної ділянки під гаражне будівництво, на підставі чого вона набула право власності на земельну ділянку площею 0,037 га з кадастровим номером 5920655300:00:001:1733. На її звернення щодо видачі містобудівних умов і обмежень для подальшого оформлення декларації про готовність будівництва відділ містобудування, архітектури, житлово-комунального господарства, будівництва та інфраструктури Білопільської РДА відповів їй відмовою у зв`язку з тим, що оформлення декларації про готовність будівництва на вже існуючу будівлю неможливе. За результатами обстеження споруди гаража спеціалістами вказаного бюро встановлено, що він зведений з дотримання всіх норм та правил. Державна архітектурно-будівельна інспекція у Сумській області також відмовила їй у видачі декларації про готовність будівництва та повідомила про необхідність вирішення питання набуття права власності в судовому порядку. Посилаючись на викладені обставини, а також на те, що іншим чином вона не може зареєструвати право власності на об`єкт самочинного будівництва, [PERSON] просить визнати за нею право власності на зазначений гараж. Ухвалою судді Білопільського районного суду Сумської області від 24 грудня 2020 року відкрито провадження в справі та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Білопільського районного суду Сумської області від 22 січня 2021 року закрито підготовче провадження в справі та призначено її до розгляду. Ухвалою Білопільського районного суду Сумської області від 22 лютого 2021 року відмовлено в прийнятті визнання відповідачем позову [PERSON] про визнання права власності на об`єкт самочинного будівництва. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги просить задовольнити (а. с. 51, 53). Представник відповідача Миколаївської селищної ради Білопільського району в судове засідання не з`явився, хоча про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, надіслав заяву про розгляд справи без представника ради (а. с. 52). Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що позивачка в 2007 році побудувала в дворі будинку [ADDRESS] , металевий гараж літ. «Г» з фундаментом з металевих стовпів і бетону, площею 36,8 м2 (а. с. 5-7). Рішенням Виконавчого комітету Миколаївської селищної ради від 27 листопада 2018 року №303 збудованому [PERSON] гаражу присвоєно адресу: [ADDRESS] (а. с. 8). Рішенням 33 сесії ІІІ скликання Миколаївської селищної ради від 06 грудня 2018 року [PERSON] надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва гаража орієнтовною площею 0,01 га за адресою: [ADDRESS] (а. с. 9). Рішенням 52 сесії VІІ скликання Миколаївської селищної ради від 18 вересня 2020 року затверджено проект землеустрою щодо відведення [PERSON] у власність за рахунок земель житлової та громадської забудови комунальної власності земельної ділянки для будівництва гаража та надано останній земельну ділянку з кадастровим номером 5920655300:00:001:1733 площею 0,0037 га за адресою: [ADDRESS] (а. с. 10). 01 жовтня 2020 року право власності [PERSON] зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а. с. 11). З копії довідки філіалу «Білопільська ГВД» КП «Сумське МБТІ» від 20 травня 2020 року №78 вбачається, що зазначений гараж зареєстрований не був, тому правовстановлюючі документи на нього відсутні (а. с. 16). Вказаний гараж побудований згідно із санітарними та протипожежними нормами і правилами, знаходиться в межах земельної ділянки та не виходить за червону лінію вулиці, не знаходиться на суміжних земельних ділянках, що підтверджується висновком і довідкою КП «Білопільське районне архітектурно-планувальне бюро» (а. с. 12-13). На звернення [PERSON] від 22 жовтня 2020 року щодо видачі містобудівних умов і обмежень для будівництва гаража начальником містобудування, архітектури, житлово-комунального господарства, будівництва та інфраструктури Білопільської РДА відмовлено в їх видачі у зв`язку з тим, що відповідно до Закону України «Про регулювання містобудівної документації» містобудівні умови і обмеження на будівництво об`єкта видаються на об`єкт, який планується будувати (а. с. 14). 30 жовтня 2020 року Управлінням Державної архітектурно-будівельної інспекції у Сумській області надано [PERSON] роз`яснення, що вирішення питання щодо визнання права власності на самочинне будівництво можливе в рамках судового розгляду, після чого його можливо прийняти в експлуатацію згідно з встановленою процедурою (а. с. 15). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. У правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 21 листопада 2019 року в справі №166/942/18, зазначено, що положення ч. 2 ст. 331 ЦК України слід розуміти в системному зв`язку з положеннями ст. 182 ЦК України щодо державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухомі речі, яка не передбачає жодних винятків. Як правило, усі об`єкти нерухомого майна в силу своєї специфіки після завершення будівництва підлягають прийняттю в експлуатацію та державній реєстрації. Отже, для того, щоб новостворене майно стало об`єктом цивільно-правових відносин, потрібно виконання трьох умов: 1) завершення будівництва; 2) прийняття до експлуатації; 3) державна реєстрація. Доки ці умови не виконано, особа вважається лише власником матеріалів, обладнання тощо, яке було використано в процесі цього будівництва (створення майна). Власником або землекористувачем земельної ділянки право на її забудову (будівництво) реалізується за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням та видом відповідно до містобудівних умов і обмежень, встановлених законодавством. З огляду на положення ч. ч. 1, 5 ст. 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості вважається самочинним, а саме: якщо 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, 3) об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Отже, наявність хоча б однієї з трьох зазначених у ч. 1 ст. 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про архітектурну діяльність» будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об`єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, норм і правил у порядку, визначеному Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності». У правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 21 листопада 2019 року в справі №166/942/18, зазначено, що при вирішенні позову про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно суд має виходити з того, що право на виконання будівельних робіт виникає в забудовника лише за наявності документів, які надають право виконувати будівельні роботи та передбачених статтями 27, 29-31 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», а також у передбачених законом випадках отримання дозволу на виконання будівельних робіт (статті 34, 37 цього Закону). Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів належить до одного з етапів проектування та будівництва об`єктів, що здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок (п. 5 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»). Частиною 8 ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівельної діяльності» передбачено, що експлуатація закінчених будівництвом об`єктів, не прийнятих в експлуатацію, забороняється. Державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку. Такий висновок висловив Верховний Суд у постановах від 18 грудня 2018 року в справі №450/2307/15-ц, від 28 травня 2020 року в справі №718/785/17, від 30 червня 2020 року в справі №727/9974/17. Визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого в експлуатацію, у судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено. Такого ж правового висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 27 травня 2015 року в справі № 6-159цс15. Аналогічний висновок міститься в постановах Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року в справі №200/22329/14-ц, Верховного Суду від 14 липня 2020 року в справі №761/43044/16-ц, від 17 жовтня 2019 року в справі №301/1460/18-ц. Позивачкою не було надано суду доказів, що нею була дотримана визначена чинним законодавством процедура прийняття в експлуатацію новоствореного нерухомого майна та порядок проведення державної реєстрації і оформлення права власності на нього. У правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 31 січня 2019 року в справі №127/13957/16-ц, зазначено, що за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства в площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності в такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. З огляду на викладене, оскільки суд не\~може підміняти\~собою органи\~державної влади,\~які відповідно\~до законодавства\~України уповноважені\~здійснювати реєстрацію\~права власності\~на нерухоме\~майно та\~введення його\~в експлуатацію, позивачка не надала суду належних і допустимих доказів отримання дозвільних документів на самочинне будівництво та введення об`єктів нерухомого майна (гаражу) в експлуатацію у встановленому порядку і набуття цим майном статусу об`єкта нерухомого майна як об`єкта цивільного права, у задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed