Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-26 00:00:00

22 жовтня 2019 року позивач звернувся до суду з зазначеним позовом. 30 жовтня 2019 року позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 27 жовтня 1995 року між ним та відповідачем зареєстровано шлюб. Від шлюбу мають трьох неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Спільне життя з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння між ними, різні погляди на сімейні відносини та сімейні обов`язки з ведення спільного господарства. Як стверджує позивач, протягом довгого часу відповідач відвідує релігійні зібрання невідомого йому походження, в результаті чого у них почались систематичні сварки, він перебував у стані постійного стресу і такі стосунки його стомили. З грудня 2018 року сімейні відносини між ними фактично припинено. На теперішній час подружжя разом не проживає, між ними втрачено всі духовні та фізичні зв`язки. Тому позивач прийшов до висновку про неможливість збереження даного шлюбу та вважає, що подальше спільне проживання та збереження шлюбу суперечить його волі та інтересам, у зв`язку з чим змушений звернутись до суду з відповідним позовом. Позивач у підготовче судове засідання не з`явився, однак до канцелярії суду подав заяву, в якій просив суд розгляд справи провести у його відсутність, на задоволенні позову наполягав /а.с.18/. Тому справа розглянута у відсутність позивача, що відповідає вимогам ст.223 ЦПК України. Відповідач у підготовче судове засідання не з`явилась, однак також подала до канцелярії суду заяву про розгляд справи у її відсутність, проти задоволення позову не заперечувала, після розірвання шлюбу просила залишити їй прізвище, набуте у шлюбі « [PERSON] » /а.с.21/. Тому справа розглянута у відсутність відповідача, що відповідає вимогам ст.223 ЦПК України. Виходячи з наведеного, суд вважає, що відповідно до ч.3, 4 ст.200 ЦПК України, рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого судового засідання, відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України. Судом були\~ встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Так, сторони перебувають у шлюбі, який зареєстрований 27 жовтня 1995 року Чорнянською сільською радою Красноокнянського району Одеської області, актовий запис №10 /а.с.6/. Від шлюбу сторони мають троє неповнолітніх дітей, а саме:\~ [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . /а.с.7-9/. Відповідно до ст.112 ч.2 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей,\~\~ що мають істотне значення. Згідно ч.1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частиною 1 статті 110 СК України встановлено право одного з подружжя на пред`явлення позову про розірвання шлюбу. Таким чином забезпечується принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження та під час\~ розірвання шлюбу. Аналогічні положення містить і Європейська конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР (475/97-ВР) від 17.07.1997 року). Так, відповідно до ст.12 зазначеної конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім`ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права. Крім того, ст.5 Протоколу №7 зазначеної конвенції встановлено, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Судом встановлено, що протягом часу сторони не намагалися відновити сімейні стосунки, проживають окремо, спільне господарство не ведуть. На думку позивача, примирення та збереження сім`ї неможливе. Тому суд прийшов до висновку, що збереження сім`ї суперечить інтересам позивача та згідно зі ст.112 СК України, позов підлягає задоволенню і шлюб слід розірвати. При цьому, згідно зі ст.113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Ч.1 ст.142 ЦПК України встановлено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення по справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Таким чином, оскільки відповідач визнала позов до початку розгляду справи по суті, то позивачу з державного бюджету слід повернути 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а саме 384,20 грн. (50% від 768,40 грн., сплаченого позивачем при поданні позову через Філію-Одеське облуправління АТ «Ощадбанк» за квитанцією №34 від 22.10.2019 року). Крім того, відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені позивачем судові витрати.

Outcome: approved