Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-20 00:00:00

22 лютого 2018 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що 06.10.2011 року з відповідачем був укладений договір б/н, відповідно до умов якого [PERSON] отримав кредит у розмірі 2100,00 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Оскільки [PERSON] зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконує, позивач просив стягнути з нього на користь банку заборгованість у загальному розмірі 106799,01 грн., що складається з: 4346,84 грн. - тіло кредиту, 92490,31 грн. - проценти за користування кредитом, 4400,00 грн. - заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 5061,86 грн. - штраф (процентна складова) та судові витрати по справі. 30.05.2018 року представник відповідача [PERSON] подала відзив в якому просила в задоволенні позовних вимог відмовити. Свою позицію обґрунтувала тим, що останній платіж по погашенню кредитної заборгованості відповідачем був вчинений 11.04.2014р. Після вказаної події, [PERSON] не вчиняв жодних дій, які б свідчили про визнання ним боргу. В зв'язку з цим, враховуючи обов'язковість сплати щомісячних мінімальних платежів та на підставі п. 2.1.1.4.6 Умов та правил надання банківських послуг, яким передбачено повне повернення кредиту та інших нарахувань на 91 день з моменту порушення клієнтом зобов'язань, вважала, що строк звернення банку до суду з позовом пропущено, а тому їхні вимоги не підлягають задоволенню. Також зазначила, що розбіжність суми отриманого кредиту, які зазначенні в Додатковій інформації та змісті позовної заяви ставить під сумнів розрахунок заборгованості в цілому. 27.06.2018р. на адресу суду від представника ПАТ КБ «Приват Банк» надійшла відповідь на відзив, в якій банк, посилаючись на безпідставність заперечень відповідача, викладених в відзиві на позовну заяву, просив задовольнити їхні вимоги в повному обсязі. Зокрема зазначив, що відповідачу декілька разів здійснювався випуск нових кредитних карт, строк дії останньої з яких - до 30 червня 2017 року. А тому, враховуючи, що кінцевий термін повернення кредитних коштів відповідає строку дії картки, то позивач звернувся до суду в межах строку позовної давності. У запереченнях, які надійшли 07.08.2018р. представник відповідача підтримала свою позицію щодо пропущення банком строку позовної давності, який на її думку закінчився 12.05.2017р. та зазначила, що позивачем не доведено видачі [PERSON] інших кредитних карт, окрім карти з №5577*** ****8741, а тому викликають сумніви відомості, які містяться в наданій банком виписці по рахунку відповідача. 21.08.2018 року ПАТ КБ «Приват Банк» подало відповідь на заперечення. В судове засідання представник позивача не з'явився, надав до суду належним чином оформлену заяву, в якій просив суд розглянути справу без його участі. Заявлені позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідач та його представник у судове засідання не з'явилися, причини неявки суду не повідомили. Про час та місце розгляду справи повідомлялися своєчасно та належним чином. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ч.1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Судом встановлено, що 06.10.2011 року [PERSON] звернувся до ПАТ КБ «Приват Банк» з метою отримання банківських послуг, в зв'язку з чим ним була підписана анкета-заява на підставі якої відповідач отримав кредит у розмірі 2100 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на кредитну картку зі сплатою 30% річних за користування кредитом. Своїм підписом позичальник підтвердив, що вказана заява разом з умовами і правилами надання банківських послуг, а також тарифами складає між ним і банком договір про надання банківських послуг. Пунктами 2.1.1.2.3 та 2.1.1.2.4 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що клієнт дає свою згоду на те, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку, і Клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити, збільшити або анулювати) кредитний ліміт. Підписання договору є прямим і безумовним згодою клієнта щодо прийняття будь-якого кредитного ліміту, встановленого банком. Таким чином, банк мав право за власним переконанням на збільшення кредитного ліміту позичальнику, що й було здійснено, а відтак заперечення представника відповідача щодо невідповідності суми боргу в різних документах наданих позивачем є безпідставними. Згідно п. 2.1.1.5.5 Умов та правил надання банківських послуг, в обов'язки відповідача входить погашення заборгованості за кредитом, відсотками за його користування, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. Відповідач порушив умови договору в частині своєчасного повернення кредиту та сплати інших платежів передбачених його умовами, внаслідок чого, станом на 31.12.2017 року виникла заборгованість перед позивачем у розмірі 106799,01 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості. Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. З приводу пропущення позивачем строку позовної давності, на що, як на підставу для відмови в задоволенні позовних вимог посилався представник відповідача., то з цього питання суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до статті 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 ЦК України). Згідно довідки, яка міститься в матеріалах справи вбачається, що з 2011 по 2013 рік, [PERSON] було видано три кредитні картки, строк дії останньої з яких - до 06 місяця 2017 року. Вказана інформація узгоджується з копією картки [NUMBER], яка була долучена представником відповідача до своїх письмових заперечень. Цим самим спростовується позиція [PERSON] щодо не доведення банком надання відповідачу кількох кредитних карт. Згідно ч.4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові від 07.02.2018р. по справі №751/5977/17 Верховний Суду складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вказав. Кредитна картка діє в межах визначеного нею строку. За договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (стаття 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК України), а не закінчення строку дії договору. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року N 6-14цс14. Виходячи з викладеного, суд вважає, що банком дотримано строк позовної давності при зверненні до суду з даним позовом, а тому на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитом в сумі 4346,84 грн. та заборгованість по сплаті процентів в сумі 3912,15 грн. Визначаючи суму заборгованості по процентам суд виходив з наступного. Згідно ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Частиною 3 ст. 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Судом було встановлено, що [PERSON] повинен був сплачувати проценти за користування кредитними коштами в розмірі 30% річних, сплата яких згідно умов договору повинна здійснюватися щомісячно. Таким чином, враховуючи висновки Верховного Суду викладені в постанові №751/5977/17 та беручи до уваги заяву представника відповідача про застосування строків позовної давності, суд прийшов до висновку про можливість стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приват Банк» процентів в межах трирічного строку перед зверненням банку до суду виходячи з погодженої сторонами 30% процентної ставки (4346,84*30%річних*3 роки). З приводу застосування банком збільшеної процентної ставки, що прослідковується з розрахунку заборгованості, то суд позбавлений можливості перевірити правомірність такого нарахування відсотків, оскільки надана банком довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна 55 днів пільгового періоду», яка ймовірно передбачала таке збільшення є недостовірним доказом так як відомості зазначені в даному документі не піддаються дослідженню із-за нечіткості зображення та надто малого розміру тексту. Подаючи до суду низької якості письмовий доказ, позивач не належним чином виконав вимоги ст. 95 ЦПК України. Відповідно до вимог ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. (ст.. 549 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Аналіз ст. 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду. Отже, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь банку пеню в межах однорічного строку звернення з позовом до суду в сумі 1100 грн. Щодо вирішення позовних вимог про стягнення штрафів (фіксованої частини та процентної складової) суд керується наступним. Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Врахувавши вищезазначену правову позицію ВСУ, викладену в постанові від 11 жовтня 2017 року по справі за N 6-1374цс17, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог про стягнення штрафів. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, на користь ПАТ КБ «Приватбанк» також підлягають стягненню судові витрати понесені позивачем за сплату судового збору у розмірі 1762 гривні 00 коп.

Outcome: partial