Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-15 00:00:00

23.09.2015р. до Слов'янського міськрайонного суду звернулася [PERSON] до [PERSON], [PERSON] з позовом про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, мотивуючи свої вимоги тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 14.01.2014 року, зареєстрованого у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, індексний номер витягу - 16099736, номер запису про право власності - 4240488, укладеного між нею та відповідачем [PERSON], їй належить право власності на житловий будинок під [ADDRESS]. Згідно до п. 9 Договору відповідач [PERSON] зобов'язалась знятися з реєстраційного обліку з займаної площі в строк до 14.04.2014 року. Однак, відповідачі до теперішнього часу зареєстровані в зазначеному житловому будинку, хоча фактично не мешкають в ньому з 14.01.2014 року. У зв'язку з тим, що з 01.04.2015 року в Україні значно збільшились вартість комунальних послуг (природного газу), а в належному їй будинку зареєстровано ще двох не членів сім'ї, які фактично там не мешкають на протязі більш 1 року, вона в теперішній час сплачує зайві комунальні послуги та не може отримувати субсидію від держави на їх сплату. Просить суд визнати [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], втратившими право користування житловим приміщенням в житловому будинку [ADDRESS]. Позивач у судовому засіданні позов підтримала та просила суд його задовольнити у повному обсязі. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, про причини неявки суду не повідомили, клопотання про розгляд справи у їх відсутність не надали. Відповідно до ст.224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Позивач не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Заслухавши пояснення свідків [PERSON], [PERSON], які пояснили, що вони є сусідками позивача [PERSON], які теж проживають по [ADDRESS]; в житловому будинку [ADDRESS] проживає власниця будинку - [PERSON], яка придбала даний житловий будинок у [PERSON], яка поїхала проживати до Росії приблизно 6-7 років тому та приїздила в 2014 року продати вищевказаний житловий будинок; дослідивши у судовому засіданні матеріали справи, суд приходить до висновку, що вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з положеннями ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. У судовому засіданні з достовірністю встановлено, що: - на підставі договору купівлі-продажу від 14.01.2014 року, зареєстрованого у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, індексний номер витягу - 16099736, номер запису про право власності - 4240488, укладеного між позивачем та відповідачем [PERSON], позивачу належить право власності на житловий будинок під [ADDRESS] (а.с.8,9); - відповідно до запису в домовій книзі відповідачі зареєстровані в будинку [ADDRESS] (а.с. 10,11); - згідно з актом квартального комітету відповідачі зареєстровані в будинку [ADDRESS], однак фактично не мешкають з 14.01.2014 року по теперішній час (а.с.12). Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Добровільно відповідачі [PERSON], [PERSON] не бажають знятися з реєстрації, не несуть витрат по утриманню даної квартири. Судом не було встановлено, що зі сторони [PERSON] вчинено будь-які перешкоди у користуванні квартирою з боку [PERSON], [PERSON] Відповідно до вимог ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців, якщо останні були відсутні з поважних причин, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено. У судовому засіданні встановлено, що відповідачка була відсутня понад 6 місяців без поважних причин, у зв'язку з чим за нею не зберігається жиле приміщення. Стаття 72 ЖК України вказує, що визнання особи, такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки провадиться в судовому порядку. Згідно з вимогами ч. ч. 1, 2, 3 ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Враховуючи вище викладені докази, суд приходить до переконання, що [PERSON] довела свої вимоги щодо визнання [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням в будинку [ADDRESS], і вони підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. На підставі викладеного та

Outcome: approved