Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-19 00:00:00

22.11.2021 до Краснолиманського міського суду Донецької області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Виконавчий комітет Лиманської міської ради Донецької області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Розгляд справи призначений на 20.12.2021 року. Позивач [PERSON] в судове засідання не прибув, просив розглянути цивільну справу без його участі та задовольнити позовні вимоги, про що надав до суду відповідну заяву. Відповідач - [PERSON] в судове засідання не прибув, хоча був належним чином повідомленим, відзиву на позовну заяву до суду не надав. Третя особа - представник Виконавчого комітету Лиманської міської ради Донецької області в судове засідання не прибув, хоча був належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи судом, пояснень щодо позовних вимог не надав. Ухвалою суду від 20.12.2021 року прийнято рішення про здійснення заочного розгляду справи. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши такі фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Судом встановлено, що на підставі договору дарування житлового будинку, зареєстрованого за №3083 від 29.11.2002 Державним нотаріусом Краснолиманської державної нотаріальної контори Семеново. І.М., [PERSON] є власником житлового будинку, з господарськими будівлями та спорудами, розташованих за адресою: [ADDRESS] . Відповідач в справі [PERSON] , зареєстрований за місцем мешкання в цьому житловому будинку, що підтверджено відміткою в паспорті громадянина України. Відповідач за вказаною адресою з 2014 року не мешкає, не користується житлом, не зберігає в приміщенні належне майно. Він фактично змінив місце мешкання, що підтверджується актом, складеним комісією мікрорайону, однак дотепер не припинив попередньої своєї реєстрації згідно із законодавством України. Позивач здійснює виконання обов`язків щодо утримання зазначеного будинку в належному стані, виконує інші обов`язки, пов`язані з використанням нерухомості. Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Ст. 41 Конституції України проголошує право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. При цьому право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним. Непорушність права власності проголошена і в низці міжнародних документів (ст. 17 Загальної декларації прав людини (ООН,10.12.1948), ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 1950). Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно із ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Нормами ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно із ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст. 383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. Вимогами ст. 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Як зазначено в ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. п. 34, 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особо такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації. Згідно із ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Як вбачається із досліджених судом письмових доказів, позивач є власником житлового будинку, з господарськими будівлями та спорудами, розташованих за адресою: [ADDRESS] . Відповідач вже більше шести років відсутній за місцем реєстрації. Власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. З огляду на викладене, суд вважає вимоги позивача щодо визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, обґрунтованими і приходить до висновку про необхідність задоволення таких вимог. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне. Відповідно до частини 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Позивач [PERSON] при зверненні до суду з цим позовом був звільнений від сплати судового збору. Враховуючи, що судом позовні вимоги задоволені повністю, на підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір в сумі 908,00 грн..

Outcome: approved