Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-25 00:00:00

22.12.2014 позивач звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача, в якому просить визнати недійсним договір дарування від 28.09.2013 квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гнідюком О.Б. за № 1403 з підстав, передбачених ст. 203, 215 ЦК України. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 19.12.2014 вона дізналась про те, що належна їй на праві власності квартира, в якій вона проживає з 28.03.1989 вибула з її володіння на підставі вищезазначеного договору дарування і право власності на неї перейшло [PERSON] Разом з тим, позивач зазначає, що вона не укладала вказаний договір дарування і підпис на ньому виконаний не нею, а іншою особою. Оскільки волевиявлення позивача на вчинення спірного правочину не було вільним, вважає наявними підстави для визнання такого правочину недійсним. У судовому засіданні позивач позов підтримала, посилаючись на викладені в ньому обставини, просила позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, причини своєї неявки суду не повідомила. Заяви про розгляд справи за її відсутності до суду не надходило. Третя особа, повідомлена належним чином про час та місце розгляду справи в судове засідання не з'явилась, причини неявки суду не повідомила. Заяви про розгляд справи за відсутності третьої особи до суду не надходило. За вказаних обставин, суд на підставі ч.4 ст. 169, ч.1 ст.224 ЦПК України, з огляду на відсутність заперечень позивача та її представника, визнавши причини неявки відповідача, неповажними, визнав можливим провести заочний розгляд справи, у відсутність відповідача та третьої особи, та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі даних та доказів, які вважає достатніми для правильного вирішення справи. Суд, заслухавши пояснення позивача, її представника, з'ясувавши обставини справи, перевіривши їх шляхом дослідження письмових доказів, приходить до наступного. Відповідно до ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Як встановлено судом, 28.09.2013 між [PERSON], від імені якої та в інтересах якої за довіреністю, посвідченою Гнідюк О.Б., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 25.05.2012 по реєстру за №976 діє [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гнідюк О.Б., відповідно до умов якого [PERSON] подарувала [PERSON] належну їй на праві власності квартиру [ADDRESS] згідно свідоцтва про право власності від 10.02.2003, виданого Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації.(а.с.8, 82-84) Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 27.10.2015 вказана вище квартира зареєстрована на праві власності за [PERSON] на підставі спірного договору дарування від 28.09.2013, проте остання не проживає за вказаною адресою, про що мешканці будинку [ADDRESS], підписи яких посвідчив майстер технічної дільниці №10 [PERSON] склали відповідний акт. (а.с.107,108-109) Обґрунтовуючи позов, позивач, посилаючись на положення ст.ст. 203, 215 ЦК України, просить визнати недійсним вищевказаний договір дарування з тих підстав, що її волевиявлення на укладення вказаного правочину не було вільним. Разом з тим, посилання позивача на положення ч.3 ст.203 ЦК України як на правову підставу для визнання недійсним вказаного правочину суд вважає помилковими, оскільки, виходячи з підстав позову, в обґрунтування яких посилається позивач дані правовідносини регулюються положеннями ст.232 ЦК України. Відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до ч.1 ст. 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Як зазначено в п.22 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК (435-15) необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю. Як вбачається з наявної в матеріалах справи довіреності від 25.05.2012, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гнідюком О.Б. та зареєстрованої в реєстрі під №976 [PERSON] уповноважує гр.[PERSON] вчинити правочини від її імені, серед яких, підписати договір дарування вищевказаної квартири в якості представника Дарувальника. (а.с.86-87) Згідно з заявою, посвідченою приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гнідюк О.Б. та зареєстрованою в реєстрі під №982, [PERSON] підтверджує ту обставину, що на момент набуття у приватну власність квартиру [ADDRESS], не знаходиться в зареєстрованому шлюбі, однією сім'єю ні з ким не проживала, шлюбних контрактів ні з ким не укладала.(88) Разом з тим, згідно Висновку експертів за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 13.07.2015 за №6943/6944/15-32 в рамках кримінального провадження № 1201400060007424, рукописний запис «[PERSON]» та підписи від імені [PERSON], що містяться в графі «ПІДПИС» у довіреності від 25.05.2012/ВРВ №136779, складеній від імені [PERSON] на ім'я [PERSON]; в графі «ПІДПИС:» на зворотному боці довіреності від 25.05.2012/ВРВ №136780/, складеній від імені [PERSON] на ім'я [PERSON]; в графі «ПІДПИС:» у заяві від 25.05.2012 /ВРВ №136781/, складеній від імені [PERSON] до компетентних органів нотаріату; в графі «ПІДПИС:» у заяві від 25.05.2012 /ВРВ №136782/, складеній від імені [PERSON] до компетентних органів нотаріату, виконані не [PERSON], а іншою особою з ретельним наслідуванням почерку [PERSON] та наслідуванням підпису [PERSON], або, можливо з використанням технічних прийомів (зокрема шляхом перерисовки на просвіт з якогось підпису-моделі [PERSON].). (а.с.65-81) За змістом ч.3 ст. 238 ЦК України представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. За вказаних обставин, судом встановлено наявність умислу в діях представника [PERSON], зокрема, останній, укладаючи спірний договір від імені [PERSON], усвідомлював, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника [PERSON] з [PERSON] про перехід право власності квартири [ADDRESS] до останньої, через що довіритель [PERSON] була протиправно позбавлена право власності на вказану квартиру. Таким чином, доведеним є факт зловмисної домовленості представника [PERSON] із відповідачем [PERSON] У відповідності до ч.2 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч.2 ст. 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку встановлених законом. (ч.ч.1,2 ст. 321 ЦК України) Відповідно до ст. 60 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з тим, відповідач в судове засідання не з'явилась та не надала суду будь-яких заперечень та доказів на спростування доводів позивача, а тому, виходячи з встановлених обставин справи та наявних в матеріалах справи доказів, наданих позивачем, суд дійшов висновку, що вимоги є доведеними, обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню. У зв'язку з задоволенням позову на підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача стягненню підлягає судовий збір у розмірі 243,60грн. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved