Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-05 00:00:00

\~ \~ \~ \~22.02.2021 року позивач [PERSON] звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою на обґрунтування якої зазначив, що 29.05.2015 року між ним та [PERSON] було зареєстровано шлюб, за час перебування в якому ними було придбано за спільні кошти два транспортні засоби: VOLKSWAGEN Polo, 2015 р.в., коричневого кольору, кузова № [NUMBER] (далі автомобіль-1) та HAVAL H6, 2019 р.в., синього кольору, кузова № [NUMBER] (далі автомобіль-2), обидва з яких були зареєстровані за його дружиною. В ході розгляду спору між ним та [PERSON] про поділ майна подружжя йому стало відомо, що остання на підставі договору купівлі-продажу № 0741/2018/1042207 від 27.07.2018 року відчужила автомобіль-1 в користь свого батька [PERSON] . На даний час автомобіль-1 перебуває у власності [PERSON] . Крім того, на підставі договору купівлі-продажу № 8011.08.2020 від 21.08.2020 року, [PERSON] відчужила автомобіль-2 у користь своєї матері [PERSON] . Разом з тим, під час реалізації обох транспортних засобів, він будь-якої згоди не надавав на їх відчуження не давав та про відповідний намір його дружини не знав. При цьому, автомобіль-2, попри його ринкову вартість на момент придбання в розмірі 640000 грн., відчужила його згідно оспорюваного правочину за 45000 грн. та таке відчуження було здійснене нею на наступний день після подачі ним позову про поділ майна подружжя. Зазначене свідчить про ту обставину, що [PERSON] формально здійснила продаж (переоформлення) майнових прав на транспортній засоби з метою унеможливлення їх подальшого поділу, як спільного майна подружжя. Враховуючи наведене, просить суд визнати недійсними договори-купівлі продажу: № 0741/2018/1042207 від 27.07.2018 року, укладеним між [PERSON] та [PERSON] щодо автомобіля-1 (далі договір купівлі-продажу-1), та № 8011.08.2020 від 21.08.2020 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] щодо автомобіля-2 (далі договір купівлі-продажу-2); витребувати транспортні засоби у спільну сумісну власність його ( [PERSON] ) та [PERSON] ; стягнути з відповідачів на свою користь понесені судові витрати. \~ \~ \~ \~31.03.2021 року представником відповідача [PERSON] було подано до суду відзив на позовну заяву в обґрунтування якого остання зазначила, що автомобіль-1 було відчужено за взаємною згодою [PERSON] та [PERSON] у період перебування ним у шлюбі, а отримані від його реалізації кошти були витрачені в інтересах їх сім`ї. У свою чергу, автомобіль-2 являється особистою приватною власністю її довірительки. Так, 20.09.2018 року на підставі договорів уступки прав і обов`язків за договором будівництва житла від 23.05.2018 року, укладених між [PERSON] та ПрАТ «ЛСТМ № 536», [PERSON] набула права на квартири [ADDRESS] . На момент передачі їй прав на вказані об`єкти нерухомого майна у власність, їх вартість була повністю виплаченою її матір`ю, а в подальшому на безоплатній основі були передані їй у якості подарунку. Таким чином, на дані квартири поширюється правовий режим особистої приватної власності [PERSON] . Надалі, 24.12.2019 року, з метою придбання транспортного засобу, вона відчужила одну із вказаних квартир, а за отримані кошти придбала автомобіль-2. За наведених обставин, жодних правових підстав для отримання згоди позивача на відчуження довірителькою автомобіля-2 згідно договору купівлі-продажу-2 не існувало, а тому й відсутні підстави для його витребування у спільну сумісну власність подружжя. Також просить врахувати, що сукупний дохід [PERSON] , яка здійснює підприємницьку діяльність, за період з 01.01.2013 року по 31.12.2019 року склав не менше 1290031,77 грн. Натомість, [PERSON] з 2014 року є безробітним, розмір його доходів вкрай незадовільний, а тому при визначенні правового режиму набутого під час шлюбу з [PERSON] майна підлягає врахуванню й дана обставина. Крім того, вважає, що стороною позивача невірно обрано спосіб захисту, оскільки у розглядуваному випадку [PERSON] вправі стягнути на свою користь грошову компенсацію за транспортні засоби. На підставі викладеного, просить у задоволенні позову відмовити, а також стягнути з позивача на користь її довірительки понесені судові витрати, у зв`язку з розглядом даної справи (а.с. 34-41). 24.05.2021 року представником позивача було подано до суду заперечення (відповідь) на відзив, у якому останній зазначив, що відсутність нотаріально посвідченої письмової згоди одного із співвласників (подружжя) на відчуження майна іншим, у даному випадку є безумовною підставою визнання недійсним правочину щодо розпорядження спільним майном подружжя. У свою чергу, набуття відповідачкою права власності на квартиру [ADDRESS] , яка в подальшому була нею відчужена, відбулося не на підставі договору дарування, а тому, в розумінні п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України, таке майно не можливо вважати її особистою приватною власністю. Також, не заслуговують на увагу посилання відповідача на те, що у позивач не мав заробітку та коштів на придбання автомобілів, оскільки позивач отримував дохід як до укладення, так і під час шлюбу. В свою чергу, маючи у спільній власності 3 квартири, одна з яких зареєстрована на позивача, подружжя вирішило здавати їх в оренду, оскільки [PERSON] була зареєстрована як ФОП за КВЕД 68.20 «надання в оренду власного чи орендованого майна». При цьому, 11.08.2020 року саме позивачем було оплачено ТзОВ «Богдан - авто Луцьк» 282448 грн. в якості оплати за автомобіль-2 за зобов`язаннями [PERSON] . Відтак, той факт, що відчуження автомобілів відбулось в інтересах сім`ї не відповідає дійсності, оскільки відчуження автомобілів було здійснено відповідачкою формально шляхом переоформлення на своїх батьків за заниженою ціною під час початку процедури поділу майна подружжя (а.с. 105-106). \~ \~ \~ \~Позивач та його представник заявлені позовні вимоги підтримали із викладених у позові та відповіді на відзив підстав, просили їх задовольнити у повному обсязі. \~ \~ \~ \~В судовому засіданні 05.10.2021 року відповідач [PERSON] заперечувала щодо задоволення у повному обсязі. Суду пояснила, що на момент укладення шлюбу з [PERSON] , в останнього жодного майна у власності не було. В свою чергу, у її власності був транспортний засіб, який в подальшому був проданим, а отримані від нього кошти використані на внесок за автомобіль-1, який взятий у кредит. Так, на момент здійснення продажу автомбіля-1, позивач був присутнім та надав свою згоду на його відчуження. Разом з тим, автомобіль-2 був придбаний за частину коштів від реалізації майна (квартири), речові права на яке перейшли до неї від її матері, інша частина яких була спрямована уже на існуючий кредит, отриманий для придбання автомобіля-1. Відтак, вказані транспортні засоби вважаються її приватною власністю. При цьому, рішення про відчуження даного майна було нею прийнято через погрози [PERSON] її вбивством. Додатково зазначила, що кошти від реалізації автомобіля-2 були використанні нею на лікування спільної з позивачем дитини, а укладення договору-купівлі продажу-2 на наступний день після подачі [PERSON] позову про поділ майна подружжя є нічим іншим, як збігом обставин. На даний час вона особисто продовжує користуватися автомобілем-2. \~ \~ \~ \~Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні надала пояснення аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву та просила у їх задоволенні відмовити повністю. \~ \~ \~ \~До початку судового засідання від відповідача [PERSON] надійшла заява, в якій він просить суд розгляд справи проводити у його відсутності, вважає позов надуманим та безпідставним, а відтак таким, що не підлягає задоволенню. У даній заяві [PERSON] зазначив, що автомобіль-1 з відому та за згоди [PERSON] , а твердження про зворотне не відповідають дійсності. Що стосується автомобіля-2, то як йому відомо, [PERSON] придбала його за особисті кошти (а.с. 86). \~ \~ \~ \~До початку судового засідання від відповідача [PERSON] надійшла заява, в якій вона просить суд розгляд справи проводити у його відсутності, вважає позов надуманим та безпідставним, а відтак таким, що не підлягає задоволенню. У даній заяві [PERSON] зазначила, що автомобіль-2, який наразі перебуває у її власності, був придбаний [PERSON] особисто за особисті кошти. Що стосується автомобіля-1, то як їй відомо, вказаний транспортний засіб був відчуженим за спільним рішення [PERSON] та [PERSON] за час їх перебування в зареєстрованому шлюбі (а.с. 88). \~ \~ \~ \~Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про день, час, місце слухання справи, в судове засідання повторно не з`явився, причини неявки суду не повідомив, клопотання про відкладення розгляду справи, відзив на позовну заяву від нього на адресу суду не надходили. \~ \~ \~ \~В судове засіданні 06.12.2021 року відповідачка [PERSON] не з`явилася, її представником адвокатом Спас Ю.О. було подано клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку хворобою сина відповідачки [PERSON] та намір останньої брати особисту участь у судових дебатах. Вирішуючи питання про можливість розгляду справи за відсутності відповідача [PERSON] суд виходить з наступного. За змістом статей\~43,\~44 ЦПК України\~учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами. Відповідно до частини другої\~статті 233 ЦПК України\~суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку в разі неявки у судове засідання учасника справи щодо якого немає відомостей про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін або їх представників, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні за їх відсутності. Відповідач [PERSON] скористалася своїм правом щодо надання відзиву на позовну заяву із долученням до нього відповідних доказів, у якому виклала свої заперечення щодо вимог сторони позивача, а також надала особисті пояснення щодо суті спору в судовому засіданні 05.10.2021 року. Крім того, в судовому засіданні 06.12.2021 року інтереси відповідача [PERSON] представляє адвокат Спас Ю.О. За таких обставин, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача [PERSON] , оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи. \~ \~ \~ \~Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступних висновків. \~ \~ \~ \~Судом встановлено, що 29.05.2015 року між позивачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстровано Відділом ДРАЦС реєстраційної служби Луцького МУЮ Волинської області за актовим записом № 664. Зазначене підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (а.с. 5). \~ \~ \~ \~Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29.06.2021 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Вказане судове рішення набрало законної сили 03.08.2021 року (цивільна справа № 161/4351/21). \~ \~ \~ \~Таким чином, сторони у справі позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі в період з 29.05.2015 року по 03.08.2021 року. \~ \~ \~ \~Судом також встановлено, що за час перебування у зареєстрованому шлюбі сторонами було придбано два транспортні засоби автомобіль VOLKSWAGEN Polo, 2015 р.в., коричневого кольору, кузова № [NUMBER] та автомобіль HAVAL H6, 2019 р.в., синього кольору, кузова № [NUMBER] , які були зареєстровані за відповідачкою [PERSON] \~ \~ \~ \~27.07.2018 року між [PERSON] , як продавцем, та [PERSON] , як покупцем, було укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу № 0741/2018/1042207, за умовами якого [PERSON] відчужила на користь [PERSON] автомобіль VOLKSWAGEN Polo, 2015 р.в., коричневого кольору, кузова № [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] . Вартість транспортного засобу за погодженням між сторонами правочину становила 180000 грн. (а.с. 7). \~ \~ \~ \~На момент розгляду справи вищевказаний автомобіль VOLKSWAGEN Polo, д.н.з. [NUMBER] , перебуває у власності відповідача [PERSON] автомобіль було відчужено [PERSON] за договором купівлі-продажу. Дана обставина підтверджується інформаційним листом ТСЦ МВС № 0741 № 31/3-51 ад від 30.06.2021 року (а.с. 150). \~ \~ \~ \~Також, 21.08.2020 року між [PERSON] , як продавцем, та [PERSON] , як покупцем, було укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу № 8011.02.2020, за умовами якого [PERSON] відчужила на користь [PERSON] автомобіль HAVAL H6, 2019 р.в., синього кольору, кузова № [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] . Вартість транспортного засобу за погодженням між сторонами правочину становила 45000 грн. (а.с. 9). \~ \~ \~ \~У своєму позові позивач [PERSON] просить суд визнати вищевказані правочини недійсними, оскільки на транспорті засоби, які були їх предметом, поширюється правовий режим спільної сумісної власності подружжя, однак оспорювані договори купівлі продажу були укладені за відсутності його нотаріально посвідченої письмової згоди на відчуження майна іншим із подружжя. \~ \~ \~ \~Заперечуючи щодо заявлених позовних вимог, сторона відповідача посилається на ту обставину, що отримані від реалізації автомобіля VOLKSWAGEN Polo, д.н.з. [NUMBER] кошти, були використані в інтересах сім`ї подружжя [PERSON] та [PERSON] , а під час реалізації транспортного засобу HAVAL H6, д.н.з. [NUMBER] , не вимагалася згода позивача, оскільки такий був придбаний за особисті кошти [PERSON] , а відтак й перебував у її приватній власності. Крім того, [PERSON] та [PERSON] є добросовісними набувачами спірних транспортних засобів, а тому будь-які правові підстави для їх витребування відсутні. \~ \~ \~ \~Надаючи правову оцінку правовідносинам, які виникли між сторонами, суд приходить до такого. \~ \~ \~ \~Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За правилом ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч. 2 ст. 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України). При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи ст. ст. 3, 15, 16 ЦК України, якими передбачено право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у ст. ст. 316, 317, 319 ЦК України. З аналізу наведених норм можна дійти висновку, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Статтею 60 СК України закріплено правило, за яким майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічне положення містить і ч. 3 ст. 368 ЦК України. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Частиною 3 ст. 65 СК України встановлено, що для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Частиною ч. 4 ст. 369 ЦК України встановлено, що правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Статтею 68 СК України визначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності. Відсутність згоди одного із співвласників (колишнього подружжя) на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним. У раніше прийнятих постановах від 07.10.2015 року у справі № 6-1622цс15, від 27.01.2016 року у справі № 6-1912цс15 та від 30.03.2016 року у справі № 6-533цс16 Верховний Суд України висловив правову позицію, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Проте, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.11.2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) від наведеного у цих постановах висновку Верховного Суду України відступила, зазначивши, що такий висновок суду суперечить принципу рівності як майнових прав подружжя, так і рівності прав співвласників, власність яких є спільною сумісною, без визначення часток. Відступаючи від вказаного висновку, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до ч. 4 ст. 369 ЦК України та ст. 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору. \~ \~ \~ \~На переконання суду, спірні договори купівлі-продажу транспортних засобів виходять за межі дрібного побутового, а відтак їх укладення одним із подружжя вимагає обов`язкової згоди іншого. До аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 22.04.2021 року у справі № 320/1897/14-ц (провадження № 61-14353св20), у якій вирішувались тотожні за змістом із цією справою правовідносини, зокрема щодо недійсності правочину, вчиненого без згоди із співвласником відчужуваного майна. При цьому, незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду (постанова від 30.01.2019 року у справі № 755/10947/17, провадження № 14-435цс18). \~ \~ \~ \~Однак, як встановлено в ході розгляду даної справи, [PERSON] , як на момент укладення договору купівлі-продажу транспортного засобу № 0741/2018/1042207 від 27.07.2018 року, так і договору купівлі-продажу транспортного засобу № 8011.02.2020 від 21.08.2020 року, нотаріально посвідченої згоди не надавав, що позбавляло [PERSON] , яка вчинила такі правочини, необхідних повноважень на розпорядження спільним майном подружжя. Таким чином, на транспортні засоби VOLKSWAGEN Polo, д.н.з. [NUMBER] та HAVAL H6, д.н.з. [NUMBER] поширюється режим спільної сумісної власності подружжя, а тому неотримання згоди іншого з подружжя при відчуженні такого майна є порушенням вимог ст. ст. 60, 61, 63 СК України, і підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу спірних транспортних засобів відповідно до ст. ст. 203, 215 ЦК України. \~ \~ \~ \~Так, посилання представника відповідача [PERSON] на те, що законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про розподіл цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з відчуження такого без письмової згоди одного з подружжя, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна, є безпідставними, оскільки право обирати спосіб захисту порушених, невизнаних чи оспорюваних прав належить особі, чиї права порушуються, тобто саме [PERSON] належить право звернутися до суду із вимогами про грошову компенсацію за відчужений автомобіль, чи повернення автомобіля у спільну сумісну власність подружжя. \~ \~ \~ \~Відповідно до вимог ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Як зазначено у п. 22 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 « Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» (далі Постанова ВССУ), - якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (ст. ст. 387, 388 ЦК України). Якщо в такій ситуації пред`явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені ст. ст. 387, 388 ЦК України. У зв 'язку із цим, суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі ст. 388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. У п. 25 Постанови ВССУ зазначено, що набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника. Згідно положення п. 26 Постанови ВССУ, відповідно до положень ч. 1 ст. 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в ч. 1 ст. 388 ЦК України. Судом в ході розгляду справи було достовірно встановлено, що транспортні засоби, які є предметом оспорюваних правочинів, вибули із спільної часткової власності [PERSON] не з його волі (п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України). Відтак, [PERSON] має право витребувати транспортні засоби\~VOLKSWAGEN\~Polo,\~д.н.з.\~ [NUMBER] та\~HAVAL\~H6,\~д.н.з.\~ [NUMBER] ,\~від їх\~набувачів \~ [PERSON] \~та [PERSON] ,\~оскільки [PERSON] \~на момент\~укладення договорів\~купівлі-продажу\~транспортного засобу\~№ 0741/2018/1042207\~від 27.07.2018\~року та\~№ 8011.02.2020\~від 21.08.2020\~року не мала права їх відчужувати. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що заявлені [PERSON] позовні вимоги до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та витребування майна підлягають до часткового задоволення. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до положень ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Судом встановлено, що 25.01.2021 року між АО «Правовий стандарт» та [PERSON] було укладено Договір про надання правової допомоги № 2, за умовами якого Об`єднання прийняло на себе обов`язки по наданню позивачу правничої допомоги щодо визнання недійсними договорів про відчуження без його згоди автомобілів, які є предметом даного спору (а.с. 15). Як вбачається із попереднього (орієнтовного) розрахунку робіт (послуг) з надання правничої допомоги, згідно вищевказаного Договору, АО «Правовий стандарт» надано послуги загальною вартістю 10000 грн., які включають в себе вивчення матеріалів, збір та аналіз доказів, консультація клієнта та підготовка позову та на надання яких затрачено 10 годин (а.с. 16). Факт сплати [PERSON] на користь АО «Правовий стандарт» грошових коштів у розмірі 10000 грн. підтверджується відповідним дублікатом чека (квитанції) № 0.0.2026174977.1 від 22.02.2021 року АТ КБ «Приватбанк» (а.с. 15). Судом також встановлено, що адвокат Мамченко І.О., який здійснював представництво [PERSON] у даному судовому провадженні, входить до складу АО «Правовий стандарт» (а.с. 17-18). З урахуванням складності справи, обсягу і складності виконаної адвокатом роботи та значимості таких дій при розгляді справи, суд вважає, що зазначені представником позивача витрати на професійну правничу допомогу є належним чином обґрунтованими та такими, які відповідають принципам розумності та справедливості. У свою чергу, при визначенні суми відшкодування судових витрат суд також виходив з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та складності), розумності їхнього розміру та конкретних обставин справи. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях у справі «Двойних проти України» від 12.10.2006 року (пункт 80), у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009 року (пункти 34-36), у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014 року, у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015 року (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Судом також встановлено, що позивач [PERSON] при зверненні до суду з даним позовом сплатив судовий збір в розмірі 3158 грн. Згідно ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову, покладаються на відповідача. \~ \~ \~ \~За наведених обставин, суд приходить до висновку про стягнення з відповідачів в рівних частках на користь позивача понесених ним судових витрат по сплаті судового збору в сумі 3158 грн., а також витрат на правничу допомогу в сумі 10000 грн. На підставі ст.ст. 60-63, 65 СК України, ст.ст. 203, 215, 368, 369, 388, 389 ЦК України,

Outcome: approved