Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-14 00:00:00

23 січня 2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], в якому просить визначити місце проживання дитини з матір'ю та свої вимоги мотивує наступним. 18 червня 2011 року сторони уклали шлюб. Від шлюбу мають сина [PERSON], [INFO]. Позивачка вказує, що сімейне життя з відповідачем не склалося, шлюбні стосунки було припинено, позивачка у вересні 2017 року звернулася до Ковпаківського районного суду м. Суми з позовом про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів. Однак, попередньо дійшовши згоди з відповідачем, що він не буде перешкоджати проживанню дитини з нею, вона відмовилася від вимог про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів. Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 16 листопада 2017 року шлюб між сторонами було розірвано. Однак після розірвання шлюбу між сторонами не було досягнуто згоди про місце проживання дитини. Позивачка вказує, що батько дитини своїми діями перешкоджає їй приймати участь у вихованні та розвитку сина, позбавляє можливості піклуватися та доглядати за дитиною. Позивачка зазначає, що вона має належні умови для проживання та розвитку дитини, має стабільний, самостійний дохід, яким може у повному обсязі створити всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дитини. Починаючи з 2014 року, саме вона сплачувала всі витрати в дитячому садочку, та по сей час передає кошти на утримання сина. Позивачка вказує, що вона є співвласником однокімнатної квартири разом зі своїми батьками, які працюють та мають сталі моральні засади. Позивачка зазначає, що відповідач, навпаки, не має офіційного самостійного доходу. Проживає в одному будинку зі своїм батьком, а батько відповідача зі своєю співмешканкою зловживають спиртними напоями. Відповідач зі своїм батьком знаходяться у ворожих стосунках, їх сутички неодноразово закінчувалися викликом поліції. Все це відбувається на очах малолітнього сина сторін. І відповідач, і його батько мають судимості. Дитина знаходиться у батька-відповідача без згоди матері. Позивачка вказує, що батько дитини психологічно налаштував сина таким чином, що дитина не хоче спілкуватися з матір'ю та з ненавистю відноситься до своїх дідуся та бабусі з боку матері. Позивачка вважає, що своїми діями батько дитини чинить психічний тиск на сина, негативно впливає на дитячу психіку. У судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали, пояснили, що відповідач продовжує чинити перешкоди в спілкуванні матері та сина. Позивач в судовому засіданні пояснила, що в кінці вересня 2017 року вона дізналась, що у чоловіка [PERSON] є коханка. Позивачка сказала чоловікові, що забере дитину і піде жити до батьків. Відповідач став всіляко перешкоджати позивачці та погрожувати їй. В кінці вересня 2017 року між ними стався конфлікт, в ході якого відповідач схопив дитину та побіг до будинку, закривши двері. Позивачка викликала поліцію та повідомила, що не може забрати свого сина. Відповідач двері так і не відчинив, речей позивачці не віддав, дитину не випустив з будинку, і позивачка вимушена була поїхати до батьків. Позивач вказує, що відповідач перешкоджає їй бачити дитину, погрожує їй фізичною розправою у разі, якщо вона спробує без його дозволу забрати дитину. Позивачка повідомила, що вона дуже налякана такими погрозами. Вона неодноразово приходила до дитини, на вихідні просила дати їй дитину і коли відповідач дозволяв, то проводила час з дитиною в місті, в кафе, але все тільки в присутності відповідача. До дитячого садочку позивач приходила на свята. Позивачка пояснила, що вона не забирає дитину до себе, так як боїться погроз і побоїв з боку відповідача. Одного разу відповідач віддав їй дитину, і вони з сином були у позивачки вдома, на [ADDRESS]. Позивач пояснила, що вона вимушена просити відповідача дозволити бачитись їй з сином, і бачиться з дитиною раз на два тижні по вихідним. Зустрічі відбуваються на нейтральній території, десь години по чотири. Батько дитини при цьому присутній, і не дозволяє матері бути з дитиною наодинці. Позивачка пояснює, що з листопада 2017 року відповідач проживає в своєму будинку з іншою жінкою, яку звати Надія. У цієї жінки є своя дитина, але її дитина чомусь з нею не проживає, а проживає з батьками тієї жінки у селі. Позивачка пояснила, що вона фактично стала заручником ситуації що склалась, оскільки вона намагається не провокувати відповідача на конфлікти, щоб не травмувати дитину, а по доброму відповідач не розуміє і не надає можливості вільно спілкуватися з дитиною. Відповідач у судові засідання, яких по справі було 5, жодного разу не з'явився, про час та розгляд справи повідомлявся належним чином, тобто поштовою кореспонденцією за місцем проживання та реєстрації: [ADDRESS], та отримав поштове повідомлення, копію позовної заяви з додатками та ухвалу про відкриття провадження у справі, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.39). В подальшому відповідач почав уникати отримання поштових повідомлень від суду, хоча йому було достовірно відомо про розгляд справи у суді. Крім того, судовим розпорядником Зарічного районного суду м. Суми додано до матеріалів справи акти про те, що судовий розпорядник тричі здійснював вихід за адресою реєстрації відповідача по [ADDRESS] та намагався вручити судову повістку про дату судового розгляду, однак двері ніхто не відчинив. Одного разу жінка, яка не захотіла представитись повідомила, що вона двері не відчинить, а господарів вдома немає (а.с.120, 124, 125). Копію позовної заяви відповідач [PERSON] отримав 23 лютого 2018 року (а.с.39). Відзиву на позов, будь-яких заяв та заперечень відповідач суду на надав. Свого відношення до ситуації, що склалась щодо місця проживання дитини та особистих стосунків між батьками - відповідач не висловив. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з приписами статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів. Відповідно до частин шостої, сьомої, дев'ятої статті 84 ЦПК України будь-яка особа, в якої знаходиться доказ, повинна видати його на вимогу суду. За приписами ч. 2 ст. 43 ЦПК України, учасники справи зобов'язані, зокрема: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об'єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази, що в свою чергу стороною відповідача зроблено не було. Представник третьої особи служби у справах дітей в останні судове засідання 17.05.2018 року, 18.06.2018 року, 07.08.2018 року не з'явилася. Письмовий висновок про доцільність визначення місця проживання дитини разом з батьком представник служби у справах дітей надала суду 25.04.2018 року, тобто в першому ж судовому засіданні, в якому було розпочато розгляд справи по суті (а.с.51-52) . В зв'язку з неявкою відповідача в судові засідання, за згодою позивача, суд розглядає справу в заочному порядку. Суд, вислухавши позивача та представника позивача, з'ясувавши позицію служби у справах дітей, вивчивши письмові матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] народився [INFO], з копії свідоцтва про народження вбачається, що батьками дитини є сторони про справі: [PERSON] та [PERSON] (а.с.8). Із копії рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 16 листопада 2017 року вбачається, що між сторонами [PERSON] та [PERSON] розірвано шлюб, який було укладено 18 червня 2011 року. Підставою для розірвання шлюбу стало відсутність спільних інтересів, наявність різних поглядів на життя, відсутність взаєморозуміння, поваги один до одного (а.с.11). Судом встановлено, що сторони мають суперечності щодо визначення місця проживання дитини. Так, з висновку дільничного інспектора ВП ГУНП Сумської області від 29 вересня 2017 року вбачається, що позивачка зверталася до поліції з приводу конфлікту між подружжям [PERSON], внаслідок якого [PERSON] забрав сина та не надав можливості матері [PERSON] зустрітися із сином (а.с.69). Із висновку дільничного інспектора Сумського ВП ГУНП Сумської області від 05.10.2017 року вбачається, що між подружжям [PERSON] виникли суперечності щодо виховання сина та сумісного проживання. Чоловік не віддає особисті речі дружині та не дає матері бачитися із сином (а.с.70). Із висновку дільничного Сумського ВП ГУНП Сумської області від 04.05.2018 року вбачається, що між колишніми чоловіком та дружиною [PERSON] та [PERSON] виникла сварка в громадському транспорті, вчинена [PERSON] (а.с.67). З наданої на запит суду довідки Сумського ДВК №12 «Олімпійський» вбачається, що син сторін [PERSON], [INFO], відвідує дитячий садочок з 01.09.2014 року. Вранці до садочку приводить та ввечері із садочку дитину забирає батько - [PERSON]. На протязі 2017-2018 років батьківські збори в садочку відвідував батько. Мати дитини відвідувала збори лише один раз восени 2017 року. Заходи, що організовувалися дошкільним закладом, відвідували як мати так і батько. Сварок на території дошкільного закладу між батьками не виникало. За консультацією до дитячого психолога закладу звертався батько дитини. (а.с.80 зворот). Позивачкою надано суду письмові докази щодо її матеріального стану, а саме: довідки з місця роботи про дохід (а.с.9-10,47), копію свідоцтва про належність позивачці на праві спільної сумісної власності однокімнатної квартири за адресою: м. Суми. [ADDRESS] (а.с.78). Із характеристики, виданої за місцем роботи позивача ТОВ «ТД «НІКМАС» вбачається, що [PERSON] працює на підприємстві з 2011 року, проявила себе як працелюбний та відповідальний працівник. У спілкуванні доброзичлива та чемна, з партнерами і клієнтами фірми - ввічлива та чемна. Дотримується норм поведінки, прийнятних в компанії. Уважна до людей, тактовна (а.с. 48). Крім того, позивачка [PERSON] надала довідки, що вона у лікаря нарколога, психіатра на обліку на перебуває, до кримінальної відповідальності не притягувалася (а.с.65-66). На підтвердження своїх доводів щодо утримання нею сина, позивачка надала суду копії платіжних документів про понесені нею витрати на харчування сина в Сумському ДНЗ №12 «Олімпійський» за період 2014-2018 років (а.с.12-16). Крім того, позивачкою надано суду письмові докази щодо спроможності забезпечення нею умов проживання дитини, а саме: товарні чеки на придбання ліжка, матраца, кухонних меблів, унітаза-компакта, будівельних матеріалів (а.с.71-77), які позивачем придбавалися в будинок, де проживає її син. Крім того, з платіжних документів вбачається, що в листопаді з одного карткового рахунку на інший перераховувалися кошти, як зазначає позивачка, це були перекази коштів позивачкою на карту [PERSON] на утримання дитини (а.с.17-18). Тобто, позивачкою надано суду ряд письмових доказів щодо прийняття нею участі в утриманні дитини. Стороною відповідача дана обставина не спростована. За клопотанням позивачки, судом було витребувано від ГУНП Сумської області довідку про судимість відповідача [PERSON] Анатолійвича та його батька (діда дитини) - [PERSON], який проживає за однією адресою з дитиною. Із вказаних письмових доказів вбачається, що відповідач [PERSON] за вироком суду від 07.12.2006 року був засуджений за вчинення злочинів, передбачених ч. 3 ст. 152 КК України (зґвалтування), ч. 2 ст. 153 КК України (насильницьке задоволення статевої пристрасті неприродним способом), до позбавлення волі строком на 4 роки. Після відбуття строку покарання звільнений 30 листопада 2010 року. З довідки про судимість [PERSON] (діда дитини, який проживає з дитиною за однією адресою) вбачається, що останній неодноразово (9 разів), починаючи з 1992 року був засуджений за вчинення злочинів проти життя та здоров'я людини, проти громадського порядку (за ч. 2 ст. 206 КК України в ред. 1960 року (хуліганство), ст. 101 ч.1 КК України в ред. 1960 року (умисне тяжке тілесне ушкодження), ст. 122 ч. 2 КК України (умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження), ст. 127 ч. 1 КК України (катування), ст. 121 ч. 1 КК України (умисне тяжке тілесне ушкодження). Звільнений від відбуття покарання останній раз 18 червня 2014 року відповідно до ухвали суду та на підставі ст.4 Закону України «Про амністію в 2014 році». Як вбачається з інформації, наданої Сумським відділом поліції щодо звернень від членів сім'ї [PERSON] за адресою: [ADDRESS] протягом 2014 -2018 років зафіксовано 12 звернень з приводу бійок, конфліктів, сварок, завдання тілесних ушкоджень мешканцями будинку [ADDRESS] Суд звертає увагу, що вказані звернення до поліції надходили як від самих членів сім'ї [PERSON] щодо бійок, конфліктів між ними та завдання ними тілесних ушкоджень один одному, так і від сусідів, які звертались в поліцію з приводу гучних бійок у [PERSON], перебування [PERSON] у нетверезому стані та вчинення ними сварок з сусідами, проявів агресивної поведінки по відношення до сусідів. Крім того, мається звернення особи щодо вживання [PERSON] наркотичних засобів (а.с.123). Згідно з ч.ч. 5, 6 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дітей, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Представник служби у справах дітей [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що висновок про доцільність проживання дитини з батьком (а.с. 51-52) зроблений на підставі розмови з відповідачем, з його слів, а пояснення матері поставлені під сумнів. При цьому представник служби у справах дітей пояснила, що вона не спілкувалась з дитиною, з батьками позивачки та відповідача, іншими особами, з якими проживає дитина До такого висновку представник служби дійшла на тій підставі, що малолітня дитина від народження та по цей час проживає разом з батьком і це буде відповідати її інтересам. Як зазначено у висновку, зі слів батька дитини представником служби було з'ясовано, що за час сумісного проживання сторін, позивачка неодноразово залишала дитину та переїздила жити до її батьків. Крім того, в будинку батька мається спеціально обладнана для дитини кімната, в квартирі матері, навпаки відсутнє окреме спальне місце для дитини. Представник служби, зі слів матері, встановили, що батько дитини перешкоджає їй спілкуватися з дитиною, чинить тиск на дитину. Представником служби витребувано та досліджено довідку від СДННЗ №12 та встановлено, що дитину до садочка приводить та забирає батько. Восени 2017 року декілька разів, разом з батьком приходила мати. Зроблено висновок, що зацікавленості щодо навчання та виховання дитини мати не проявляла. З лютого 2018 року по час складання висновку мати почала активно цікавитися життям сина та його успіхами в начальному закладі. У висновку зазначено, що 23 квітня 2018 року в телефонному режимі було проведено розмову з відповідачем та встановлено, що дитина продовжує проживати з батьком, залишається на його утриманні, зустрічі з матір'ю відбувалися за ініціативою батька. Детально проаналізувавши всі докази у справі, поведінку кожного з батьків, їх характеристики та особові дані, суд не може покласти в основу рішення висновок служби у справах дітей, та вважає цей висновок поспішним, упередженим та таким, що зроблений однобоко, без уважного та об'єктивного вивчення оточення, в якому перебуває дитина, без вивчення особистостей обох батьків та їх сімей, їх характеристики та їх поведінки в сім'ї та в суспільстві, їх ставлення до дитини та один до одного, їх відношення до загальнолюдських цінностей, їх здатності шукати компроміс у питаннях виховання дитини. Суд звертає увагу, що статтею 32 Конституції України передбачено, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Сімейне життя - це особисті майнові та немайнові відносини між подружжям, іншими членами сім'ї, яке здійснюється на засадах, визначених у СК: кожна особа має право на повагу до свого сімейного життя (частина четверта статті 4); ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України (частина п'ята статті 5); регулювання сімейних відносин здійснюється з урахуванням права на таємницю особистого життя їх учасників, їхнього права на особисту свободу та недопустимості свавільного втручання у сімейне життя (частина четверта статті 7) та інше. Неможливо визначити абсолютно всі види поведінки фізичної особи у сферах особистого та сімейного життя, оскільки особисті та сімейні права є частиною природних прав людини, які не є вичерпними‚ і реалізуються в різноманітних і динамічних відносинах майнового та немайнового характеру, стосунках, явищах, подіях тощо. Право на приватне та сімейне життя є засадничою цінністю, необхідною для повного розквіту людини в демократичному суспільстві, та розглядається як право фізичної особи на автономне буття незалежно від держави, органів місцевого самоврядування, юридичних і фізичних осіб (п. 3.1 рішення Конституційного Суду України від 20 січня 2012 року № 2-рп/2012). Для суду є безспірним, що в даних правовідносинах при вирішенні питання про визначення місця проживання дитини з одним з батьків відбувається втручання в право сторін та їх дитини на сімейне життя, яке не є абсолютним і може бути обмеженим в порядку передбаченому Конституцією України. Відповідно до ст. 12 Конвенції з прав дитини, Держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. 3 цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що стосується дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченими процесуальними нормами національного законодавства Відповідно до ст. 171 СК України, дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання. Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. За ч. 1, 2 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. В зв'язку з тим, що відповідач - батько дитини, умисно ігнорував свій процесуальний обов'язок явки до суду та зловживав своїми процесуальними правами, судом було встановлено лише обставини, що стосуються особи матері. Так, мати дитини [PERSON] є фізично і психічно здоровою, не вживає алкоголь, не допускає протиправної поведінки щодо дитини, працює, має самостійний стабільний дохід, має умови для проживання дитини, і коли сторони проживали разом з дитиною, позивачка як мати піклувалися про сина та створювала умови для проживання, навчання та розвитку. Враховуючи пояснення сторони позивача, відсутність будь-яких усних та письмових пояснень відповідача, думку представника служби у справах дітей, суд вважає, що мати уважно ставиться до своїх батьківських обов'язків, доказів протилежного - відповідачем не надано. Твердження служби у справах дітей, що лише батько зможе належно виховувати та утримувати дитину, - суд вважає передчасним. Суд з розумінням ставиться до права на повагу до сімейного і приватного життя як позивача, так і відповідача, однак в даному випадку обов'язком суду є дослідження питання щодо забезпечення прав неповнолітніх дітей не розлучатися з батьками і врахування при цьому «найкращих інтересів дитини». У даній ситуації суд, уважно вислухавши доводи та аргументи позивача, та дослідивши докази, керується принципом найкращих інтересів дитини, який визначений у пункті 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, згідно якому в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Цей принцип розкритий у Зауваженнях загального порядку № 14 (2013) Комітету ООН з прав дитини (про право дитини на приділення першочергової уваги якнайкращому забезпеченню її інтересів), де сформульовані такі підходи: «Найкраще забезпечення інтересів дитини» - це право, принцип і правило процедури, які засновані на оцінці всіх елементів, що відображають інтереси дитини або дітей, в конкретних обставинах. При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини з метою прийняття рішення про застосування тієї чи іншої конкретної міри належить діяти в наступному порядку: по-перше, з урахуванням конкретних обставин справи слід визначити, в чому полягають відповідні елементи оцінки найкращих інтересів, наповнити їх конкретним змістом і визначити значимість кожного з них в співвідношенні з іншими; по-друге, з цією метою необхідно слідувати правилам, що забезпечує юридичні гарантії та належну реалізацію цього права (пункт 46). Комітет вважає за доцільне скласти невичерпний, не субпідпорядкований перелік елементів, які могли б розглядатися при проведенні оцінки найкращих інтересів будь-якою особою, відповідальною за прийняття рішень, якій належить визначати найкращі інтереси дитини. Невичерпний характер переліку елементів означає, що можна вийти за його рамки і розглянути інші фактори, що мають відношення до конкретних обставин, в яких знаходиться та чи інша дитина або група дітей. Всі фігуруючи у переліку елементи повинні бути прийняті до уваги і зважені з урахуванням обставин кожного випадку. Перелік повинен служити конкретним керівництвом, забезпечуючи при цьому гнучкість (пункт 50). У світлі цих міркувань Комітет вважає, що стосовно ситуації, яка розглядається доречними і такими, що підлягають врахуванню при оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини є такі елементи: - Погляди дитини; - Індивідуальність дитини; - Збереження сімейного оточення і підтримання відносин; - Піклування, захист і безпеку дитини; - Вразливе положення; - Право дитини на здоров'я; - Право дитини на освіту. Слід підкреслити, що базова оцінка найкращих інтересів - це загальна оцінка всіх відповідних елементів, що визначають найкращі інтереси дитини, зі зваженою оцінкою значимості кожного з них в порівнянні з іншими. Не всі елементи актуальні в кожному випадку, і в різних випадках різні елементи можуть використовуватися по-різному. Зміст кожного елемента неминуче буде неоднаковим залежно від конкретної дитини і конкретного випадку, в залежності від виду рішення і конкретних обставин; те саме стосується і значущості кожного елемента в контексті загальної оцінки (пункт 80). Виходячи з принципу рівності прав та обов'язків матері та батька щодо дітей, суд аналізує та надає оцінку наступним обставинам. 1. Погляди та думка дитини. Щодо права дитини бути вислуханою з питань, що стосуються її особисто (ст. 12 Конвенції про права дитини, ст. 171 СК України) - суд зауважує, що суд не вислуховував думку дитини з тих підстав, що: по-перше, на момент розгляду справи [PERSON] виповнилося лише 6 років; по-друге, батько дитини, з яким дитина проживала на момент розгляду справи, умисно уникав свого обов'язку явки до суду та не забезпечив можливість вислухати думку дитини ні представнику служби у справах дітей, ні суду. 2. Піклування про дітей і безпосередня участь батьків у догляді за дитиною. Судом встановлено, що після розірвання шлюбу з листопада 2017 року і по теперішній час дитина проживає з батьком. Зі слів позивачки та з матеріалів звернень позивачки [PERSON] до відділу поліції встановлено, що батько дитини створює перешкоди матері у спілкуванні з сином, що підтверджується висновком дільничного інспектора від 28.09.2017 року за матеріалами перевірки ЖЄО № 49480 від 25.09.2017 року, висновком дільничного інспектора від 03.10.2017 року за матеріалами перевірки ЖЄО № 50313 від 30.09.2017 року, висновком дільничного інспектора від 04.05.2018 року за матеріалами перевірки ЖЄО № 27133 від 26.04.2018 року (матеріали витребувані та досліджені судом в судовому засіданні). За вказаних підстав, мати об'єктивно позбавлена можливості безпосередньо спілкуватися з сином достатню кількість часу, що в свою чергу негативно відображається на психологічному стані дитини. 3. Утримання дитини. Позивачкою надано ряд письмових доказів, що вона приймає участь у матеріальному забезпеченні дитини, в тому числі щодо обладнання дитячої кімнати в будинку відповідача, а також надано квитанції про сплату витрат в дитячому закладі саме позивачкою, а також підтвердження грошових електронних переказів з боку позивачки на користь відповідача (а.с. 71-77,17-18). Відповідачем вказані докази не спростовано. 4. Індивідуальність та розвиток дитини. Із довідки дошкільного навчального закладу вбачається, що дитина є вихованцем дитячого садочку № 12 «Олімпійській» м. Суми, дитина приймає участь у заходах, організованих дошкільним навчальним закладом. Ці заходи відвідували обоє батьків. Інших доказів щодо сприяння розвитку дитини як сторонами, так і службою у справах дітей надано не було. 5. Особиста прихильність дитини. Із наданих суду письмових доказів та усних пояснень вбачається, що шестирічна дитина тривалий час значно обмежена в спілкуванні з матір'ю, перебуває під повним контролем батька, що в свою чергу відображаються на її поведінці та прихильності. Як вбачається з висновку представника Служби у справах дітей СМР, дане питання безпосередньо у дитини не з'ясовувалося, і думка дитини з цього приводу не відома. Мати дитини пояснила, що відповідач усілякими способами обмежує її у спілкуванні з дитиною, погрожує та психологічно тисне. Відповідач не дозволяє дитині побути наодинці з матір'ю, а коли мати бере дитину і спілкується з дитиною на нейтральній території, батько контролює їх спілкування. 6. Вразливе положення та психоемоційний стан дитини. Жодна сторона не надала суду висновків дослідження психоемоційного стану дитини, висновку психологічної експертизи, або висновків після консультації дитини у психолога. При цьому суд приймає до уваги ту обставину, що відносини між батьками та стан перебування дитини в епіцентрі конфлікту між батьками та спору про визначення його місця проживання - можуть спровокувати психологічну травму дитини. Суд приймає до уваги, що не врахування думки дитини, ігнорування її потреби у спілкування з обома батьками може ускладнити психоемоційний стан дитини та виявитись дестабілізуючим фактором. 7. Вік та стать дитини. Суд враховує, що дитина є хлопчиком дошкільного віку. За статтю - хлопчик потребує уваги та виховання з боку батька В той же час, в силу малолітнього віку та особливостей психоемоційного розвитку в цьому віці - дитина потребує обов'язкового піклування, догляду, уваги, ніжності та виховання з боку матері. 8. Здоров'я дитини. Суду не надано інформації щодо стану здоров'я дитини. 9. Захист та безпека дитини. Доказів того, що хтось з батьків вчиняв протиправні дії щодо дитини - суду не надано. Однак суд вважає, що поведінка батька та родичів батька загрожує безпосередньо фізичній безпеці дитини, і створює неблагополучне психологічне середовище, в зв'язку з чим з метою створення безпечного спокійного середовища дитині не варто залишатись проживати в будинку батька, де постійно виникають сварки між батьком та дідом, спровоковані їх агресивною поведінкою та ворожими стосунками між ними. Крім того, з метою уникнення конфліктів та сварок, на теперішній час батькам дитини слід обмежити спілкування між собою, та утримуватись від провокаційно-образливої поведінки та негативного відношення один до одного під час спільного перебування з дитиною. Враховуючи все вищевикладене, виходячи з найкращих інтересів дитини, з урахуванням неблагополучного середовища та постійних конфліктів між родичами, що існують за місцем проживання батька, суд вважає, що необхідно визначити місце проживання неповнолітньої дитини [PERSON] - з матір'ю [PERSON], за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, в зв'язку із задоволенням позовних вимог, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача понесені позивачем судові витрати в розмірі 704,80 грн. На підставі ст.ст. 141, 153, 157, 160, 161, 171 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved