Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-01 00:00:00

23 січня 2017 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом до громадянки [PERSON], в якому вказав, що 9 жовтня 2001 року між ними був укладений договір купівлі-продажу, згідно якого він придбав у відповідачки квартиру № 2, розташовану за адресою: Миколаївська область, Жовтневий (тепер Вітовський) район, с.Шевченкове, вул. Шевченка, 9. Посилаючись на те, що між ними були домовлені та виконані всі істотні умови договору купівлі-продажу, а саме: продавець передав покупцю майно, а покупець прийняв його та сплатив за нього певну грошову суму, обумовлену сторонами договору, тому просив визнати дійсним укладений між ними договір купівлі-продажу зазначеного будинку. Позивач до судового засідання не зявився, надав заяву з проханням розглядати справу без його участі, а позов задовольнити. Відповідачка до судового засідання не зявилась, однак надала суду заяву, в якій просила справу розглядати без її участі, проти задоволення позову не заперечувала. Відповідно до частини 2 статті 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, вважаючи за можливе здійснити розгляд справи за відсутності сторін, оскільки наявні матеріали і докази у справі достатні для її вирішення по суті, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав. 9 жовтня 2001 року позивач уклав на Міжнаціональній універсальній товарно-сировинній біржі «Епсілон» письмовий договір № 57, за яким придбав у громадянки [PERSON][ADDRESS], розташовану за адресою: Миколаївська область, Жовтневий (тепер Вітовський) район, с.Шевченкове, вул. Шевченка, 9. 30 жовтня 2011 року позивач зареєстрував даний договір в комунальному підприємстві «Миколаївське МБТІ» та отримав на своє імя реєстраційне посвідчення. 8 вересня 2016 року було проведено державну реєстрацію квартири в Державному реєстрі речових правна нерухоме майно. В даний час позивач дізнався, що укладений договір про купівлю нерухомості повинен бути нотаріально посвідченим. Статтею 227 ЦК України 1963 року, який був чинним на час спірних правовідносин, передбачено, що договір купівлі-продажу житлового будинку укладається в письмовій формі та підлягає обовязковому нотаріальному посвідченню, якщо хоча б одна із сторін є громадянином. Недотримання даної вимоги тягне за собою до недійсності договору (ч. 1 ст. 47 ЦК України). Частиною 2 цієї ж статті передбачено, що такий договір підлягає реєстрації у відповідному виконкомі органу місцевого самоврядування (або ж в МБТІ відносно міст та селищ міського типу). Однак сама по собі відсутність такої технічної реєстрації не впливала на момент виникнення права власності на дійсність договору за вимогами ЦК України 1963 року. Згідно з частиною 2 статті 47 ЦК України 1963 року суд може на вимогу однієї із сторін договору визнати дійсною угоду, що потребує нотаріального посвідчення, коли сторони досягли згоди за всіма її істотними умовами і одна сторона ухиляється від його нотаріального посвідчення за відсутності передбачених законодавством перешкод для цього. Відповідно до матеріалів справи та змісту вказаного вище договору сторони узгодили всі суттєві його умови, в тому числі й ціну, тому суд вбачає достатньо підстав для визнання дійсним договору купівлі-продажу. На підставі викладеного,

Outcome: approved