Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-01 00:00:00

23.05.2018 року до суду надійшов вказаний позов, в якому представник позивача просить визнати такими, що втратили право користування домоволодінням, а саме житловим будинком літ. «А-1», житловим будинком літ. «З-2», вбиральнею літ. «Ж», сараєм літ. «Е», льохом літ. «К», колодязем №4, огорожею №5,6, що знаходяться за адресою: [ADDRESS], зі зняттям відповідачів з реєстрації місця проживання за даною адресою; зазначити інше місце проживання у якості постійного жилого приміщення із переліку належного [PERSON] у відповідності до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, та стягнути витрати по оплаті судового збору. В обгрунтування вказаним вимог посилається на наступне. 09.09.2004 року між АППБ «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» (надалі- «Банк») та [PERSON] укладено Генеральну кредитну угоду №23 з додатковими угодами до нього, відповідно до яких [PERSON] надано кредит у сумі 230000,00 дол. США, та 120000,00 дол. США. В забезпечення вказаних зобов'язань 16.02.2007 року між банком та [PERSON] укладено договір іпотеки №014/07/1-152/1-07, який був посвідчений ПН ХМНО Чуприною Г.О., відповідно до якого відповідач передав належне на праві власності нерухоме майно: домоволодіння житловий будинок літ. «А-1», житловий будинок літ. «З-2», вбиральня літ. «Ж», сарай літ. «Е», льох літ. «К», колодязь №4, огорожа №5,6, що знаходяться за адресою: [ADDRESS]. У зв'язку із невиконанням позичальником умов кредитного договору щодо сплати кредиту та відсотків, банк звернувся до суду із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 10.11.2015 року були задоволені вимоги банку, та звернено стягнення на вказаний предмет іпотеки. На виконання вказаного рішення суду позивачем було отримано виконавчий лист, та пред'явлено його Київського ВДВС м. Харків ГТУЮ у Харківській області. В процесі виконання рішення, стало відомо, що у вказаному домоволодінні зареєстрований відповідач разом зі своєю малолітньою дитиною [PERSON], [INFO], що є порушенням прав позивача, оскільки на час укладення договору іпотеки малолітніх дітей у домоволодінні зареєстровано не було, а сам іпотекодавець був зареєстрований за іншою адресою, про що зазначено у договорі іпотеки, тобто реєстрація місця проживання відбулась після укладення договору іпотеки від 16.02.2007 року й без згоди Іпотекодержателя. Тому, позивач звернувся до суду за захистом свого права, оскільки реєстрація вказаних осіб у спірному нерухомому майні негативно відображається на вартості майна та перешкоджає в його реалізації, чим порушуються права позивача як Іпотекодержателя. 14.02.2018 року Київським ВДВС м. Харкова було проведено виконавчу дію щодо опису майна, за результатами якої встановлено, що домоволодіння використовується як художня майстерня. Станом на момент опису у домоволодіння перебував [PERSON], який взяв майно на відповідальне зберігання. Відповідач та його малолітній син у вказаному домоволодінні не мешкають. Відповідач своїм правом на подання відзиву не скористався. Представник позивача Фісатіді Г.Д. в судове засідання не з'явилась, надала до суду заяву про проведення судового засідання за відсутності представника позивача, позовну заяву просила задовольнити, та винести заочне рішення по справі. Відповідач, який також є законним представником малолітнього [PERSON] в судове засідання не з'явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся завчасно та належним чином. Від представника третьої особи Служби у справах дітей по Київському р-ну ДССД ХМР надійшла до суду заява, в якій представник просить прийняти рішення на розсуд суду з урахуванням інтересів дитини, та справу слухати без представника органу опіки та піклування. Від представника третьої особи Київського ВДВС м. Харків ГТУЮ у Харківській області Марченко О.М. надійшли до суду пояснення, в яких він вказує, що дійсно виконавчий лист по справі про звернення стягнення на майно відповідача перебуває на виконанні, та під час його виконання було встановлено, що в домоволодінні зареєстрований малолітній [PERSON], тому на теперішній час рішення залишається не виконаним. Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За таких обставин суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін в заочному провадженні за згодою представника позивача та за наявними в справі доказами. 23.05.2018 року вказана позовна заява надійшла до суду та розподілена судді Зуб Г.А. Ухвалою судді від 25.05.2018 року вказану позовну заяву було залишено без руху у зв'язку з недоплатою судового збору, яка була виконана позивачем 08.06.2018 року. Ухвалою судді від 11.06.2018 року було прийнято до розгляду вказану позовну заяву, та відкрито провадження в ній за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 08.08.2018 року було закрито підготовче провадження по справі, та справу призначено до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 02.10.2018 року було залучено в якості позивача правонаступника ПАТ «Райффайзен банк Аваль» - ТОВ «ФК «Форінт» до участі у справі. Як встановлено судом 09 вересня 2004 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль»( правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») та [PERSON] укладено генеральну кредитну угоду №23. На виконання генеральної угоди між Банком та [PERSON] 12 вересня 2006 року укладено кредитний договір №014/02/3-1392-06, за яким позичальнику надано кредит у сумі 230 000,00 доларів США та кредитний договір №014/07/1-152-07 від 16 лютого 2007 року на суму 120 000 доларів США. (а.с. 17-21). В забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] за генеральною кредитною угодою №23 та кредитними договорами 16 лютого 2007 року між Банком та відповідачем [PERSON] укладено договір іпотеки № 014/07/1-152/1-07, за яким у іпотеку передано нерухоме майно: домоволодіння: житловий будинок літ. «А-1», житловий будинок літ. «З-2», вбиральня літ. «Ж», сарай літ. «Е», льох літ. «И», теплиця літ «К», колодязь №4, огорожа №5,6, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] з встановленою вартістю 972 366,00 грн., яке належить відповідачу на праві власності. Також відповідач підтвердив, що предмет іпотеки знаходиться у його власності, до моменту укладеня цього Договору нікому не відчужений, під забороною (арештом), а також заставою, у тому числі податковою, не перебуває, як внесок до статутного Фонду інших юридичних осіб не внесений, судового спору щодо нього немає, прав щодо нього у третіх осіб (за договорами найму, оренди тощо) як в межах України, так і за межами України немає. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 10.11.2015 року позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі ХОФ було задоволено, та звернуто стягнення на предмет іпотеки - нерухоме майно - житловий будинок літ. «А-1», житловий будинок літ. «З-2», вбиральню літ. «Ж», сарай літ. «Е», льох літ. «И», теплицю літ. «К», колодязь №4, огорожа №5,6, що знаходяться за адресою: [ADDRESS], який належить [PERSON], вартістю 972366,00 грн., задовольнивши вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» за кредитним договором №014/02/3-1392-06. Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 27.01.2016 року вказане рішення було залишено без змін. Банком на виконання вказаного рішення суду було отримано виконавчий лист, та пред'явлено його для примусового виконання до Київського ВДВС м. Харків ГТУЮ у Харківській області. В процесі виконання вказаного виконавчого листа стало відомо, що за вказаною адресою зареєстрований з 09.07.2014 року відповідач, та його малолітня дитина [PERSON], [INFO]. Банк надіслав відповідачеві вимогу про виселення у порядку ст. 109 ЖК, проте вона була залишена без задоволення. 09.08.2018 року між банком та ТОВ «ФК «Форінт» було укладено договір №140/11/210, відповідно до якого кредитор передав у власність набувачу права вимоги, вказані в Реєстрі кредитних операцій до відступлення, в порядку та на умовах, визначених в цьому Договорі, а набувач прийняв від кредитора права вимоги в обсязі, та на умовах, що існуватимуть на дату відступлення прав вимоги. Частиною першою статті 316 Цивільного кодексу України визначено, що право власності це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За правилом п.9 ч.1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника. Таким чином, право власності відповідача на спірне домоволодіння є припиненим, а тому він втратив правомочності власника щодо володіння, користування та розпорядження цим майном. Указані правомочності перейшли до нового власника майна - позивача по справі. Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності на нерухоме майно набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За приписами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Водночас відповідно до статті 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. У системному зв'язку наведених положень Цивільного кодексу України із положеннями Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» вимоги про зняття осіб з реєстрації підлягають вирішенню в залежності від вирішення питання про наявність чи відсутність у таких осіб права користування житлом (постанова Верховного Суду України від 16.01.2012 №6-57цс11). Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Крім того, згідно зі статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. У відповідності до статті 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Згідно до частини другої статті 3 СК України дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Так, місце проживання - це житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово (частина перша статті 29 ЦК України). Кожна особа має право на вільний вибір місця проживання (частина перша статті 33 Конституції України). Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999). Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим примушенням інакше, як з підстав і порядку передбачених законом. Відповідно до частин першої - третьої статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених статтею16 ЦК України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення. За змістом статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (рішення в справі Афанасьєв проти України, 5.04.2005). Таким чином особа має право пред'явити до суду таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Згідно з частиною другою статті 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За змістом статтей 71 , 72 ЖК Української РСР наймач або члени його сім'ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилою площею, зокрема, коли вони в ньому не проживають без поважних причин понад шість місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймачем, а в разі спору - судом. Таким чином, встановивши, що відповідач разом зі своїм сином були зареєстровані в спірному домоволодінні 09.07.2014 року без згоди іпотекодержателя, тобто в порушення умов укладеного договору іпотеки, та дійсно відповідач з неповнолітнім [PERSON] не проживають у вказаному домоволодінні з моменту реєстрації, оскільки домоволодіння використовується як художня майстерня, тому суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги частково, а саме в частині визнання відповідачів таким, що втратили право користування спірним домоволодінням зі зняттям з реєстраційного обліку за даною адресою, а в частині позовної вимоги про зазначення іншого місця проживання у якості постійного приміщення із переліку належного [PERSON] у відповідності до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно суд вважає за доцільне відмовити, оскільки вказане не відноситься до компетенції суду. Відповідно до ст. 141 ч.1 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача витрати по оплаті судового збору в розмірі 3524 грн. 00 коп. пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial