Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-12 00:00:00

22.10.2020 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати спільною сумісною власністю подружжя квартиру [ADDRESS] , визнавши за нею право власності на 1/2 частку вказаної квартири. 02.03.2021 року позовні вимоги уточнила. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 30.07.1994 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21.05.2020 року, шлюб розірвано. У шлюбі, сторонами, за їх спільні сумісні кошти, була придбана трикімнатна квартира загальною площею 62,1 кв. метри та житловою площею 43,3 кв. метри, яка знаходиться на восьмому поверсі дев`яти поверхового будинку, за адресою: [ADDRESS] . Однак, згідно Договору міни квартирами серії ААВ № 365497 від 14.03.1997 року та Технічного паспорту на квартиру, власником придбаної ними квартири є відповідач [PERSON] . Після розірвання шлюбу, позивач проживала і продовжує проживати в квартирі, але оскільки подружнє життя не склалося та спільно проживати стало вкрай неможливо, позивач запропонувала відповідачу здійснити поділ квартири, але він а не погодився. Між сторонами наявний спір про поділ спільного майна подружжя, так як добровільно здійснити поділ набутого у шлюбі майна відповідач не бажає. Крім того, позивач просить стягнути на її користь витрати по сплаті за виготовлення експертної оцінки домоволодіння у розмірі 650,00 гривень та судовий збір сплачений при зверненні до суду в розмірі 840,80 гривень. Ухвалами суду від 05.11.2020 року та 01.12.2020 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано строк для усунення недоліків, вимоги яких виконані. Ухвалою суду від 05.03.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Ухвалами суду від 22.06.2021 року, 09.09.2021 року розгляд справи відкладено, у зв`язку із неявкою відповідача. Ухвалами суду від 22.06.2021 року та 09.09.2021 року клопотання позивача задоволене та витребувано докази з нотаріального архіву. Позивач в судове засідання не з`явилася, заздалегідь подавши суду заяву про розгляд справи у її відсутність, у якій свої позовні вимоги вона підтримала у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином про дату час та місце розгляду справи, про причини неявки не сповістив, заяв про відкладення або про розгляд справи у його відсутність не надходило, правом надання відзиву не скористався, та ухвалою суду від 09.12.2021 року вирішено питання про розгляд справи на підставі наявних у ній даних чи доказів (ухвалити заочне рішення). Суд, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. В силу ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Матеріалами справи встановлено, що з 30.07.1994 року сторони у справі позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21.05.2020 року, шлюб між сторонами розірвано (справа № 212/839/20, 2/212/1536/20). Рішення суду набрало законної сили 07.08.2020 року. Під час подружнього життя, сторонами, було набуте нерухоме майно: трикімнатна квартира загальною площею 62,1 кв. метри, житловою площею 43,3 кв. метри, розташована на восьмому поверсі дев`яти поверхового будинку, за адресою: [ADDRESS] . Зазначена квартира придбана на ім`я відповідача [PERSON] за договором міни квартирами, посвідченого 14.03.1997 року приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Герасимовою Л.С., зареєстровано в реєстрі № 112. Частиною 1 ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, право спільної сумісної власності подружжя, на майно, набуте у шлюбі, презюмується законом. Розмір часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначається за правилами ст.70 СК України, відповідно до якої у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до вимог ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Згідно із ч. ч. 2, 3 ст. 370 цього ж Кодексу, у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому ст. 364 цього ж Кодексу. У п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки, коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (частина перша статті 60 СК). Згідно з п. 23 Постанови вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69, ч. З ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Таким чином, на підставі наведеного, виходячи із принципів об`єктивності, реальності і справедливості суд зазначає, що матеріали справи не містять жодних доказів на спростування викладених обставин та відповідачем не заявлено суду про неналежність або ж недопустимість наданих позивачем доказів. Виходячи з викладеного, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог. Частина 1 статті 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п.3 ч.3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів . Згідно ч.1 ст.140 ЦПК України особа, яка надала доказ на вимогу суду, має право вимагати виплати грошової компенсації своїх витрат, пов`язаних із наданням такого доказу. Розмір грошової компенсації визначає суд на підставі поданих такою особою доказів здійснення відповідних витрат. З огляду на те, що позовні вимоги [PERSON] задоволено повністю, враховуючи норми ст. 141 ЦПК України, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті за виготовлення експертної оцінки домоволодіння у розмірі 650,00 гривень та судовий збір сплачений при зверненні до суду в розмірі 840,80 гривень, всього 1490,80 гривнеь. На підставі викладеного та

Outcome: approved