Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-25 00:00:00

22.12.2017 року [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON], в якій просить розірвати шлюб, посилаючись на відсутність між ними почуттів поваги та кохання, у звязку з чим постійно виникали суперечки, що призвело до припинення шлюбних відносин. Крім того позивач зазначила, що має намір зареєструвати шлюб з іншою особою. Після реєстрації розірвання шлюбу просила залишити прізвище «Землянська». Позивач [PERSON] в судове засідання не зявилася, в позові зазначила про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, надав заяву, в якій зазначив про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позову не заперечував. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Частиною 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Таким чином, суд вважає можливим розглянути справу та ухвалити рішення в підготовчому засіданні за відсутності сторін. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного. Сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 07 вересня 1984 року Виконавчим комітетом Радсадівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області, актовий запис №17. Від даного шлюбу сторони не мають неповнолітніх дітей. Шлюбні стосунки сторони припинили в серпні 2015 року, сумісне господарство не ведуть, мешкають окремо. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сімї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Вище викладені вимоги законодавства регламентовані також ст. 112 Сімейного кодексу України. Згідно ст. 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сімю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). За змістом ч. 2 ст. 114 Сімейного кодексу України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Отже, приймаючи до уваги, що сторони припинили шлюбні відносини, спільного господарства не ведуть, позивач наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач позов визнає за обставин зазначених позивачем і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 113 СК України особа, яка змінила прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. На підставі викладеного та

Outcome: approved