Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-20 00:00:00

21 травня 2018 року до суду звернувся [PERSON] із заявою про встановлення факту смерті в певний час фізичної особи його матері [PERSON], [INFO]. Свої вимоги заявник обґрунтовував тим, що [PERSON] померла 25 листопада 2017 року у м. Макіївка та була похована у вказаному населеному пункті, тобто на тимчасово неконтрольованій території України. Йому були видані лікарське свідоцтво про смерть, довідка про причину смерті, а також свідоцтво про смерть останньої, при цьому у звязку з тим, що вищевказані документи видані закладом охорони здоровя та реєстраційним органом на тимчасово непідконтрольній державі Україна території, вони є недійсними та не створюють юридичних наслідків. У проведенні державної реєстрації факту смерті [PERSON] районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області його представнику відмовлено, тому підтвердити смерть своєї матері у встановленому законом порядку він позбавлений можливості. Враховуючи, що встановлення даного факту має для нього юридичне значення просив встановити факт смерті особи в певний час. У судове засідання заявник не зявився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність. Представник заінтересованої особи [PERSON] міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції Донецької області, у судове засідання не зявився, був повідомлений про дату, час і місце розгляду справи. Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до п.8 ч.1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» Україна в особі своїх державних органів, зокрема і судів, вживає всіх можливих заходів, у тому числі щодо захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб. Згідно з ч.1 ст. 9 вищевказаного закону внутрішньо переміщена особа має право на проведення державної реєстрації актів цивільного стану, внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання за місцем перебування. Відповідно до ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоровя або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Відповідно до абзацу першого п. 13 постанови Пленуму ВСУ від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» з наступними змінами та доповненнями, заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобовязаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин. Заявник [PERSON] народився 22 квітня 1971 року у м. Макіївка Донецької області, згідно паспорту громадянина України зареєстрований за адресою: [INFO] (а.с.5-6). Згідно копії повторного свідоцтва про народження серії VІІІ-НО № 263022 від 26.02.1990 року матірю заявника [PERSON] є [PERSON]. Зміна прізвища «Бичкова» на «Кончаковська» підтверджена копією свідоцтва про розірвання шлюбу ІІ-НО, №261279 від 04.04.1979 року (а.с.8-9). Мати заявника [PERSON] народилася 06 грудня 1944 року у місті Старий Крим Кримської області, була зареєстрована разом із сином у [ADDRESS], та померла 25 листопада 2017 року за вказаним постійним місцем проживання, у звязку з чим видано лікарське свідоцтво про смерть з довідкою про причину смерті № 709 від 26 листопада 2017 року. Причиною смерті [PERSON] зазначені «Інтоксикація. Рак лівої молочної залози ІV стадії». Також заявником одержано свідоцтво про смерть [PERSON] від 28.11.2017 року № 093029, видане Червоногвардійським відділом ЗАГС м. Макіївки (а.с.10-10а). При цьому, перелічені документи про смерть [PERSON] видані закладом охорони здоровя та реєстраційним органом на тимчасово непідконтрольній державі Україна території, тобто є недійсними та не створюють юридичних наслідків. [PERSON] міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецької області за вих. № 15.18-62-1163 від 16 травня 2018 року представнику заявника відмовлено у проведенні державної реєстрації факту смерті [PERSON] оскільки предявлено медичний документ, форма якого не відповідає формі, встановленій діючим законодавством (а.с.15). Судом також оглянуті надані заявницею на підтвердження заявлених вимог договір про надання ритуальних послуг № 477/23 від 26 листопада 2017 року з квитанцією про оплату, а також фотознімки місця поховання із відповідною табличкою на якій зазначені прізвище, імя та по батькові похованої «Кончаковська Галина Дмитрівна», а також дати народження та смерті останньої «06.12.1944-25.11.2017 (а.с.11-14). Даючи оцінку допустимості вищезазначених доказів, як документів, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, суд керується ч.2 ст. 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України. Крім того, суд враховує норму статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» якою встановлено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Разом з тим, вирішуючи питання щодо оцінки наданих доказів, суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, суд враховує висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини, зокрема «Loizidou v.Turkev», «Cyprus v.Turkev», а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v.the Republik of Moldova and Russia»), де ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПО наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди маж бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. В силу вимог ч.ч. 1-2 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. Відповідно до ч. 4 ст. 317 ЦПК України ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. Приймаючи до уваги викладене, суд дійшов висновку про наявність достатніх підстав для встановлення факту смерті особи в певний час на тимчасово неконтрольованій території України, оскільки в судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт смерті [PERSON], [INFO], що мав місце 25 листопада 2017 року у м. Макіївка Донецької області, Україна. Встановлення даного факту має юридичне значення для заявника та іншим шляхом встановити цей факт неможливо. Тому, суд вважає за необхідне задовольнити заяву.

Outcome: approved