Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-12 00:00:00

22 листопада 2016 року до Слов'янського міськрайонного суду Донецької області звернулась позивач з позовом до [PERSON], [PERSON], яка діє у власних інтересах та в інтересах неповнолітнього [PERSON], за участю третьої особи Хрестищенської сільської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Свої вимоги мотивувала тим, що вона є власником будинку [ADDRESS] У її будинку зареєстрований її син [PERSON] з його дружиною [PERSON] та онуком [PERSON] Однак, у 2013 р. відповідачі виїхали на постійне проживання у [ADDRESS] та до теперішнього часу не мешкають за місцем реєстрації. На її неодноразові прохання знятися з реєстраційного обліку відповідачі не реагують, не повідомляють позивачці адресу їх місця проживання. Водночас, реєстрація місця проживання відповідачів у вказаному житлі створює для неї перешкоди у вільному користуванні майном, оскільки вона вимушена нести додаткові витрати в утриманні будинку внаслідок того, що реєстрація відповідачів перешкоджає їй оформити субсидію за користування послугами постачальників теплоносіїв. Позивач просила визнати відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] Відповідач [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом у власних інтересах та в інтересах неповнолітнього [PERSON], до [PERSON], за участю третьої особи Хрестищенської сільської ради Слов'янського району, про вселення у спірне домоволодіння та зобов'язання не чинити йому та [PERSON] перешкод у користуванні житловим приміщенням. У зустрічній позовній заяві зазначив, що 27 грудня 2016 року його дружина [PERSON] добровільно знялася з реєстрації у спірному домоволодінні. Виселення його родини з будинку [ADDRESS] не було їх добровільним волевиявленням, оскільки його матір [PERSON] постійно створювала неможливі умови для проживання у цьому будинку, а саме постійно вчиняла сварки, принижувала його людську гідність, так само вела себе й стосовно його дружини, неодноразово повторювала, що якщо їм не подобається її поведінка, то вони мають піти з дому. Він неодноразово просив матір змінити своє ставлення до нього та його родини, однак це не призвело до позитивних результатів. Матір влаштовувала сварки, скандали, впливала на них психологічно, а 20 жовтня 2013 року вигнала з дому їх з малою дитиною, навіть не надавши можливості забрати необхідні речі, викликавши дільничого інспектора. Коли він все ж таки намагався забрати свої речі та речі дитини, він не зміг потрапити у будинок, оскільки його матір змінила замок. Зазначив, що спірне житло вони залишили не по своїй волі, а через неправомірні дії його матері. У цьому будинку він проживав з дитинства, постійно підтримував будинок у належному технічному стані, здійснював поточні ремонтні роботи. Оскільки на теперішній час шлюбні відносини між ним та дружиною припинені, вни дійшли згоди щодо визначення місця проживання дитини [PERSON], а саме визначили, що дитина має проживати з батьком, просить вселити його та його сина [PERSON] у будинок [ADDRESS] та зобов'язати [PERSON] не чинити йому та [PERSON] перешкод у користуванні цим житловим будинком. Ухвалою суду від 15 лютого 2017 року заявлені зустрічні позовні вимоги були прийняті до розгляду та об'єднані з первісним позовом [PERSON] 15 лютого 2017 року позивачем було уточнено свої позовні вимоги, а саме просила визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS], оскільки відповідачі не проживають у будинку більше 3-х років. У судовому засіданні позивачка [PERSON] свої уточнені позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві. Додатково пояснила, що вона є єдиним власником будинку, який успадкувала після смерті свого чоловіка, оскільки її діти відмовилися від спадщини. Відповідач з родиною у жовтні 2013 року добровільно виїхали зі спірного домоволодіння, не беруть участі в утриманні будинку, не сплачують комунальні послуги. Вона має намір оформити субсидію, але реєстрація відповідачів у будинку перешкоджає їй скористатися цим правом. Визнала, що син здійснював ремонтні роботи у будинку, але зазначила, що це було його обов'язком, оскільки він у ньому проживав, а кошти на проведення цих ремонтних робіт були її, оскільки вона отримала спадщину після смерті брата. При складанні акту обстеження місця проживання комісія не приходила до неї додому, оскільки повірили тому, що сказали сусіди. На теперішній час у домоволодінні відсутнє майно її сина, він декілька разів приїзжав у гараж, звідки забрав інструменти. Зазначила, що замок вона змінила, оскільки вийшов його термін придатності, але ключі від нового замка не передала синові, адже вони не спілкуються, а стосунки між ними дуже напружені. Додала, що у неї не склалися нормальні відносини із невісткою, внаслідок чого погіршилися відносини і з сином, який неодноразово говорив їй, щоб вона переїхала на постійне проживання до доньки або до своєї сестри. Зазначила, що зустрічні позовні вимоги вона не визнає, та просить відмовити у їх задоволенні. Представник позивача [PERSON], який діє на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 10.02.2017 р., у судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] підтримав у повному обсязі та пояснив, що відповідачі добровільно виїхали з житлового приміщення у 2013 році, більше трьох років не мешкають за місцем реєстрації, тому на підставі ч.2 ст.405 ЦК України втратили право користування цим житлом. Вважає, що зустрічні позовні вимоги не грунтуються на законі, оскільки позивачі втратили право користування житлом і питання про їх вселення може бути розглянуто лише за згодою позивачки за первісним позовом, яка заперечує проти такого вселення. Таким чином, підстав для задоволення зустрічного позову немає, у зв'язку із чим просив відмовити у його задоволенні. Відповідач за первісним позовом [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнав та пояснив суду, що він ніколи не виганяв свою матір з дому, а лише у відповідь на її числені претензії запропонував їй пожити з донькою або з сестрою та порівняти, з ким краще. У їх будинку була дуже напружена атмосфера, постійні сварки, скандали, мати викликала дільничного інспектора поліції. Після того, як вони вимушені були залишити спірне домоволодіння, він ще протягом місяця-двох мав доступ до будинку та забрав деякі свої речі, а потім його матір змінили замок, ключі від нового замка йому не надала. Після того, як він з родиною залишив цей будинок, вони протягом двох років орендували житло, а у 2015 році матір його дружини придбала їй квартиру у будинку [ADDRESS]. Зазначив, що коли він не зміг потрапити до будинку, він не звертався до поліції. Вважає, що він та його син не втратили право користування будинком, оскільки вони вимушені були виїхати з цього будинку через неправомірну поведінку позивачки за первісним позовом, а не залишили його за власною волею, тому у задоволенні первісного позову просив відмовити, а зустрічні позовні вимоги задовольнити та вселити його з сином у спірне домоволодіння, а також зобов'язати [PERSON] не чинити перешкод йому та його синові у користуванні цим житлом. Представник відповідача адвокат Колесникова В.А., яка діє у справі на підставі договору на представництво інтересів № 7 від 28 грудня 2016 року, у судовому засіданні просила відмовити у задоволенні первісного позову у зв'язку із відсутністю підстав та задовольнити зустрічні позовні вимоги у повному обсязі, оскільки право відповідача за первісним позовом [PERSON] та його неповнолітнього сина [PERSON] на користування спірним домоволодінням порушене та підлягає судовому захисту. Представник третьої особи Хрестищенської сільської ради Слов'янського району у судове засідання не з'явився, на адресу суду надіслані клопотання про розгляд справи за відсутністю повноважного представника, в якому зазначено, що Хрестищенська сільська рада при розгляді справи покладається на розсуд суду та просить слухати справу без участі їх представника /а.с.74/. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, вивчивши матеріали справи, допитавши свідків, та дослідивши надані докази, суд в межах заявлених позовних вимог (ст. 11 ЦПК України) встановив наступне. Згідно з вимогами ч.1,2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст.321 ЦК України). Згідно рішення Слов'янського міськрайонного суду від 02 грудня 2004 року, яке набуло законної сили 04 січня 2005 року, за [PERSON] визнано право власності на будинок [ADDRESS] /а.с.20/. Згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 6522670 від 16.02.2005 р., за [PERSON] зареєстровано право власності на [ADDRESS], про що в книзі 3 складений відповідний запис № 463 /а.с.21/. Зазначені відомості підтверджуються також Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна № 80264923 від 14.02.2017 р. /а.с.89/. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР члени сім'ї власника будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічні положення містяться й у ч. 1 ст. 405 ЦК України. Нормативна дефініція поняття «сім'ї» міститься у ст.3 СК України. Так, відповідно до положення ч.2 цієї статті сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. У частині 4 цієї статті зазначено, що сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно довідки виконавчого комітету Хрестищенської сільської ради № 36/863 від 27.09.2016 р. у спірному домоволодінні [ADDRESS], окрім позивача зареєстрований її син [PERSON], [INFO], її невістка [PERSON], [INFO], та її онук [PERSON], [INFO] /а.с.22/. Як вбачається з довідки № 36/864 від 27.09.2016 р., [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], які зареєстровані за адресою: [ADDRESS], з 2013 року фактично за цією адресою не проживають /а.с.23/. Відповідно до копії домової книги будинку [ADDRESS], у зазначеному домоволодінні зареєстровано місце проживання [PERSON], [INFO], з 24 грудня 1997 року [PERSON], [INFO], та з 17 лютого 2012 року [PERSON], [INFO]. [PERSON], яка була зареєстрована у цьому будинку з 30.11.2010 р., знялася з реєстрації за зазначеною адресою 27 грудня 2016 р. /а.с.83-88/. Згідно з положенням ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника будинку (квартири) втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналізуючи вищенаведені нормативні приписи у сукупністю з фактичними обставинами справи, суд приходить до переконання, що син позивача за первісним позовом [PERSON] - [PERSON] та її онук [PERSON] набули право користування житловим будинком як члени сім'ї власника - [PERSON] Відповідно до частини першої статті 61 ЦПК обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Таким чином, у судовому засіданні встановлено і не оспорюється сторонами, що [PERSON], його дружина [PERSON] і згодом їх син [PERSON] вселилися у житловий будинок [ADDRESS] зі згоди власника [PERSON], їх місце проживання було зареєстроване за зазначеною адресою, зазначене домоволодіння було місцем їх постійного проживання. [PERSON] разом зі своєю дружиною [PERSON] та сином [PERSON] з жовтня 2013 року у спірному домоволодінні не проживають. Під час їх спільного проживання з позивачем за первісним позовом [PERSON] відносини у родині склалися напружені, постійно відбувалися сварки між [PERSON] та її невісткою [PERSON] та між [PERSON] та її сином [PERSON] Однак, зі змісту положення ч.2 ст.405 ЦК України вбачається, що обов'язковою умовою для визнання членів сім'ї власника такими, що втратили право користування житловим приміщенням, окрім встановлення факту непроживання за місцем реєстрації більше року, є відсутність поважних причин для такого непроживання. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON], яка є донькою позивача за первісним позовом та сестрою відповідача за первісним позовом, пояснила, що вона мешкає у [ADDRESS] Їй відомо, що у її матері та невістки не склалися відносини, а її брат знущався над матір'ю, вона приходила до неї на роботу, скаржилася. Зі слів її матері їй відомо, що її брат з родиною виїхали з будинку матері, оскільки невістка змусила брата зробити вибір: або матір, або дружина. Після смерті їх батька, який раніше був власником будинку, вона та [PERSON] відмовилися від своєї частки у спадщині, а матір стала єдиною спадкоємицею і право власності на цей будинок перейшло до неї. Додала, що у них з братом була домовленість щодо будинку, а саме, хто буде доглядати матір, той і стане власником будинку. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON], який працює дільничним інспектором поліції, пояснив, що відносини у цій родині склалися напружені, декілька разів сварки між членами родини закінчувалися під час його приїзду - вони розходилися по своїх кімнатах. Відповідач за первісним позовом [PERSON] поясняв йому, що його матір не може знайти спільну мову з його дружиною, тому неодноразово говорила йому, що якщо йому не подобається її поведінка, вони можуть зібрати свої речі та виїхати з будинку. [PERSON] з дружиною та дитиною виїхали з цього будинку щоб не загострювати ситуацію ще більше, деякі свої речі він вивіз з будинку, а деякі речі там залишаються до теперішнього часу. Він мав намір жити у цьому будинку, здійснював ремонтні роботи, доглядав за городом, поставив новий паркан і т. ін. Зазначив, що йому невідомо за чиї гроші були придбані будівельні матеріали, але йому відомо, що [PERSON] всі роботи виконував самостійно. Додав, що [PERSON] виїхав з будинку не добровільно, його матір змусила його з родиною виселитися, що він і зробив, щоб уникнути постійних сварок. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON], яка є матір'ю дружини [PERSON], пояснила, що вона періодично проживала у спірному домоволодінні з квітня 2012 року до жовтня 2012 року, оскільки допомогала доньці здійснювати догляд за новонародженим онуком. Зазначила, що у позивачки за первісним позовом [PERSON] склалися неприязні відносини з сином та невісткою. Вони мали спільний побут з позивачкою, її донька пішла працювати після народження дитини, привозила додому продукти харчування. Під час спільного проживання її доньки та зятя вони придбали меблі, побутову техніку, частина яких залишилася у будинку і знаходиться там до теперішнього часу. Її зять [PERSON] здійснював ремонтні роботи у будинку, оскільки вони мали намір там мешкати, побудував гараж, здійснював слюсарні, столярні роботи, замінив вікна, лінолеум, кафель у кухні та ін. Але через постійні сварки її зять з донькою та онуком були вимушені виїхати з цього будинку. У 2015 році вона з чоловіком придбали квартиру для доньки. З урахуванням наведеного, у суду не має підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками. Даних про їхню заінтересованість в результаті розгляду справи відсутні, їх показання об'єктивно підтверджуються і не суперечать іншим зібраним у справі доказам. Відповідно до роз'яснень, викладених у п.27 постанові Пленуму Верховного суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» № 2 від 12.06.2009 р., виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, суд зобов'язаний дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень. Так, відповідно до акту обстеження місця проживання сім'ї [PERSON] від 14.11.2016 р., складеного комісією у складі депутата Хрестищенської сільської ради Хлиніної М.В., мешканців с.Хрестище [PERSON] та [PERSON], під головуванням секретаря виконкому [PERSON], під час обстеження місця проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS], встановлено, що [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], фактично за цією адресою не проживають з 20 жовтня 2013 року. Особистих речей, одягу, меблів і інших предметів цих осіб у домоволодінні [PERSON] немає /а.с.5/. В той же час згідно акту обстеження місця проживання [PERSON] від 26.12.2016 р. складеного комісією у складі депутата Хрестищенської сільської ради Дегтяра С.П., мешканців с.Хрестище [PERSON] та [PERSON], підписи яких затверджені секретарем виконкому [PERSON], під час обстеження місця проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS], встановлено, що [PERSON], [PERSON] та [PERSON] за вказаною адресою не проживають з 20 жовтня 2013 року по теперішній час. Зі слів [PERSON] за період з 2008 р. до 2013 р. ним особисто був проведений євро ремонт житлового будинку (заміна вікон на металопластикові, заміна вхідних і міжкімнатних дверей), було замінено повністю систему опалення, вибурено колодязь, вирито зливну яму, проведено систему водопостачання до будинку, побудовано гараж, поставлено євро паркан. Він стверджує, що наразі в цьому будинку знаходяться його речі, а саме: водонагрівач, автоматична система, насоси колодязні качальні (5 шт.), автоматична пральна машина, газові плити (2 шт.) /а.с.45/. Оцінюючи зазначені акти, суд критично ставиться до відомостей, викладених у них щодо наявності або відсутності особистих речей [PERSON] у домоволодінні [ADDRESS] оскільки під час складання акту 14 листопада 2016 р. комісія безпосередньо не була присутня у будинку, а відомості зазначені в акті зі слів сусідів, що визнано у судовому засіданні позивачкою за первісним позовом. Зі змісту акту від 26.12.2016 р. вбачається, що відомості про наявність речей [PERSON] у спірному домоволодінні зазначені з його слів, тобто комісія також не виходила до спірного домоволодіння. Таким чином у відповідності до положень ст.59 ЦПК України суд не бере до уваги відомості щодо наявності / відсутності речей [PERSON] у домоволодінні [ADDRESS] які зазначені в актах обстеження місця проживання від 14.11.2016 р. та 26.12.2016 р. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна № 80272687 від 14.02.2017 р. квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] напідставі договору купівлі-продажу від 29.09.2015 р. /а.с.92/. Таким чином, позивачем за первісним позовом доведено перед судом, що квартира в якій проживає [PERSON] на даний час належить його дружині. В той же час, сам факт придбання [PERSON] квартири під час перебування у шлюбі не може безумовно свідчити про наявність майнових прав [PERSON] на цю квартиру. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна № 84970706 від 13.04.2017 р. за відповідачем за первісним позовом [PERSON] право власності на нерухоме майно не зареєстроване. Під час судового розгляду позивачем до матеріалів справи долучено копію листа від 25.11.2013 р. за підписом начальника Слов'янського МВ ГУМВС, направленого на адресу позивачки, зі змісту якого вбачається, що звернення [PERSON] зареєстровано у журналі єдиного обліку та розглянуто, у виниклій ситуації вбачаються цивільно-правові відносини /а.с.91/. Оцінюючи зазначений лист у якості доказу, суд враховує, що позивачкою за первісним позовом у судовому засіданні не було надано пояснень щодо обставин цього її звернення до правоохоронних органів, а зі змісту відповіді не вбачається суть цих обставин. Тому зазначений доказ суд у відповідності до положень ст.58 ЦПК України вважає неналежним та не бере до уваги. Відповідно до ст. 29 ч. 4 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Положенням ч.1 ст.160 СК України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. У зустрічній позовній заяві [PERSON] було зазначено про те, що на теперішній час шлюбні відносини між ним та його дружиною припинені, вони дійшли згоди щодо визначення місця проживання їх дитини - [PERSON], [INFO], з батьком. Зазначені обставини також підтверджуються письмовою заявою [PERSON] від 27.12.2016 р., засвідченої її особистим підписом /а.с.78/. У судовому засіданні відповідач за первісним позовом [PERSON] підтвердив, що на теперішній час його відносини з дружиною зіпсовані та йому невідомо, чи зможе він їх налагодити. Отже, з огляду на те, що [PERSON] постійно проживає зі своїм батьком [PERSON], місцем проживання [PERSON] повинно бути визнано місце проживання його батька. Згідно положень статті 72 Житлового кодексу України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Перевіривши матеріали справи, оцінивши представлені відповідно до положень ст. 60 ЦПК України докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що [PERSON] та [PERSON] набули право користування спірним домоволодінням [ADDRESS] як члени сім'ї власника будинку, власник будинку не мала заперечень щодо їх вселення у будинок, їх місце проживання було зареєстроване у цьому будинку та мало характер постійного. Вони мали з власником спільний побут та вели спільне господарство, проживали у будинку тривалий час. Будь-якого особливого порядку користування житловим приміщенням при їх вселенні встановлено не було. Відповідач за первісним позовом [PERSON] здійснював ремонтні роботи у домоволодінні, побудував гараж, доглядав за присадибною ділянкою. Оцінюючи поважність причин непроживання відповідача [PERSON] за місцем реєстрації, суд виходить зі ступеня конфліктних відносин, що склалися у родині, що визнано сторонами та підтверджується всіма допитаними свідками, вливу таких відносин на виховання та розвиток особистості малолітньої дитини - [PERSON], [INFO], неможливість безперешкодного доступу [PERSON] до домоволодіння [ADDRESS], оскільки позивачкою визнано у судовому засіданні факт заміни замка та ненадання відповідачу ключів від нього, і приходить до переконання про визнання таких причин поважними. Таким чином, судом встановлено, що відповідач за первісним позовом [PERSON] зі своїм сином [PERSON] не втратили право користування будинком [ADDRESS], оскільки не проживали в ньому більше 3-х років з поважних причин, тому позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. Вирішуючи зустрічні позовні вимоги суд виходить з правових та фактичних підстав цих вимог, а саме враховує, що [PERSON] і [PERSON] є членами сім'ї власника домоволодіння [PERSON], вони не позбавлені права користування зазначеним приміщенням, яким не могли користуватися з поважних причин через вчинення позивачкою перешкод у його користуванні, з огляду на фактичне припинення шлюбних відносин [PERSON] з дружиною [PERSON] та вирішення ними питання щодо проживання дитини з батьком, що не оспорювалося позивачем за первісним позовом, відсутність у [PERSON] на праві власності іншого житлового приміщення, суд приходить до переконання про задоволення цих вимог, а саме вважає необхідним вселити [PERSON] та [PERSON] у житловий будинок [ADDRESS] та зобов'язати [PERSON] не чинити перешкод [PERSON] та [PERSON] у користуванні цим житловим будинком. При зверненні до суду із зустрічним позовом на підставі ухвали суду [PERSON] було відстрочено сплату судового збору до ухвалення рішення по справі. На підставі положень ст.88 ЦПК України судовий збір у сумі 640,00 грн. підлягає стягненню з відповідача за зустрічним позовом у дохід держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved