Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-25 00:00:00

24.01.2018 року до суду надійшла зазначена позовна заява та була розподілена судді [PERSON] В зв'язку зі звільненням судді [PERSON] на підставі розпорядження керівника апарату суду від 21.09.2018 року справа надійшла в провадження судді Притули Н.Г. В позовних вимогах позивач просить: стягнути з відповідача на користь позивача 10 000,00 доларів США, що станом на момент подачі позову до суду становить 288 400,00 грн.; три проценти річних в сумі 16 000,00 грн.; індекс інфляції за період прострочення з 17.03.2016 року по 22.01.2018 року - 77 868,00 грн. Вимоги обгрунтовані тим, що 10.03.2016 року відповідач під розписку отримав від [PERSON] грошові кошти у розмірі 10 000,00 доларів США та зобов'язувався їх повернути до 17.03.2016 року. Як зазначає позивач, відповідач не повернув кошти у строки зазначені в розписці. Позивач зазначає, що оскільки на момент звернення до суду з цим позовом відповідач не повернув кошти, на підставі статті 625 ЦК України з відповідача на користь позивача мають бути стягнуті 3% річних в сумі 16 000,00 грн. та інфляційні втрати в сумі 77 868,00грн. Представник позивача в судовому засіданні заявлені вимоги підтримала та просила їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча належним чином повідомлений про час та місце слухання справи, про поважні причини неявки в судове засідання суд не повідомив, відзив на заявлені вимоги до суду не надійшов. Відповідно до вимог ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, та не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин суд, враховуючи вимоги ст. 280 ЦПК України, вважав за можливе розглянути справу без участі відповідача та ухвалив про заочний розгляд справи. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов'язок доказування покладений на сторони. Дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, вислухавши представника позивача, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 10.03.2016 року [PERSON] позичив у [PERSON] грошові кошти в сумі 10 000 доларів США та зобов'язувався повернути до 17.03.2016 року, про що написав розписку. Як зазначила представник позивача в судовому засіданні, Відповідач не виконав свої зобов'язання та борг не повернув. Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму) позики. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Відповідно до частини 1 статті 1048 Цивільного кодексу України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Стаття 599 ЦК України передбачає, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України). Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньо-економічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відповідач в судове засідання не з'явився, не надав доказів що вказану в розписці суму коштів він повернув. Отже, так як в судовому засіданні встановлено, що відповідач належним чином не виконав свої зобов'язання та не повернув в строки, визначені в розписці кошти, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованість в розмірі 10 000,00 доларів США, що за курсом НБУ станом на 22.01.2019 року становить 279 485,97 грн. (100 доларів США = 2794.8597 грн.). Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 1050 Цивільного кодексу України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Позивач також просить стягнути із Відповідача на його користь 3% річних та інфляційні втрати нараховані на суму 288 400,00 грн. За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях. Проте як вбачається із розписки, відповідач отримав в позику кошти в доларах США, а тому суд приходить до висновку, що на вказану суму боргу не може бути нараховано інфляційні втрати. Водночас суд вважає, що є законом передбачені підстави для стягнення з відповідача на користь позивача три відсотки річних, нарахованих на суму 10 000,00 доларів США, що становить 555,62 долари США, що еквівалентно 14 940,14 грн. (за курсом долара на день проголошення рішення 100 доларів США = 2688.9136 грн. (за період з 17.03.2016 по 21.01.2018, 676 днів прострочки). Водночас суд не може взяти до уваги розрахунок позивача щодо нарахування трьох процентів річних, так як курс долара по відношенню до гривни не є сталим. Крім того, на підставі положень статті 141 ЦПК Україниз відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір. Крім того позивач просив стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу в сумі 9 881,60 грн. Відповідно до ч.1, п.1 ч.3 ст. 133 та ч.ч.1-3 ст. 137 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних із розглядом справи. До витрат, пов'язаних із розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Разом з тим, ч. 2 ст. 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно з ч.8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Згідно з п.47 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення під 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013). В постанові від 01 жовтня 2002 року по справі № 30/63 Верховний Суд України звернув увагу, що судові витрати за участь адвоката при розгляді справи підлягають сплаті лише в тому випадку, якщо вони сплачені адвокату стороною, котрій такі послуги надавались, та їх сплата підтверджується відповідними фінансовими документами. Стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначає, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Аналізуючи викладені вище норми права, слід зазначити, що підставою для відшкодування відповідних судових витрат є детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, а також відповідні докази на підтвердження таких витрат. Ці розрахунки повинні бути надані суду до закінчення судових дебатів. Разом з тим, відповідно до положень ст. 137 ЦПК України, а також вимог ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» порядок сплати та вартість наданих послуг адвокатом, визначається саме на підставі умов договору про надання правової допомоги. Заявником було надано детальний опис робіт з наданих послуг від 22.01.2018 року, проте договір про надання правової допомоги суду не був наданий взагалі та не надано доказів сплати за такі послуги. Таким чином, оскільки судом не встановлено передбачених законом підстав, за наявності яких суд може ухвалити рішення про стягнення витрат на правову допомогу, зокрема, суду не надано договору про надання правової допомоги позивачу, за яким визначаються всі умови надання професійної правничої допомоги та не надано доказів сплати за такі послуги, тому суд вважає за необхідне відмовити в стягненні витрат на правову допомогу. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial