Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-26 00:00:00

22.12.2016 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про поновлення на посаді тренера-викладача, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та 3000 грн у відшкодування завданої моральної шкоди. В обґрунтування позову зазначив, що у відповідача не було правових підстав для його звільнення з роботи за прогул, який він не скоював. Ухвалою суду від 24.01.2017 року залучено до участі в справі в якості третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору Департамент сімї, молоді та спорту Чернігівської обласної державної адміністрації, який направив позивача у відрядження, що в подальшому і стало причиною його звільнення з роботи відповідачем, тому як вирішення спору може в подальшому вплинути на його права та обовязки. У судовому засіданні позивач предявлений позов підтримав і наполягав на задоволенні; додатково просив відшкодувати за рахунок відповідача витрати на правову допомогу адвоката в сумі 2000 грн. Представник третьої особи вважає позов обґрунтованим, при цьому підтвердила факт відрядження позивача для участі в Чемпіонаті України з дзюдо в період з 18 по 22 жовтня 2016 року, який визнаний відповідачем прогулом. Представники відповідача з позовом не погодилися і просили відмовити в його задоволенні. Вони пояснили, що в період з 19 по 21 жовтня 2016 року включно відповідач був відсутній на роботі без поважних причин, що визнано прогулом і стало підставою для його звільнення з роботи. Судом встановлено такі факти і відповідні їм правовідносини. Позивач працював у відповідача на посаді тренера-викладача з дзюдо. Наказом відповідача від 18.11.2016 № 49-к, який доведено до відома позивача 23.11.2016 року (а. с. 14) визнано, що в період з 19 по 21 жовтня 2016 року включно позивач не вийшов на роботу без поважних причин і, таким чином, скоїв прогул, та звільнено позивача звільнено з роботи за пунктом 4 статті 40 КЗпП України (а. с. 15). Як випливає з матеріалів справи, в період з 18 по 22 жовтня 2016 року включно позивач як тренер-викладач брав участь в Чемпіонаті України з дзюдо, який проходив у м. Луцьку, разом із своїми вихованцями: Р. [PERSON], [PERSON], [PERSON] і [PERSON]. Команда спортсменів була сформована третьою особою, яка 13.10.2016 року звернулася до відповідача з листом про тимчасове вивільнення від занять позивача і його вихованців (а. с. 13). Крім того, наказом третьої особи від 03.10.2016 № 366 затверджено кошторис витрат в сумі 3700 грн, який включає компенсацію витрат на: проїзд команди до місця змагань і зворотно, проживання і харчування, а також добові. Третьою особою позивачу видано посвідчення про відрядження до м. Луцька, а його фактичне перебування в м. Луцьку підтверджується копіями проїзних документів (а. с. 95, 4, 12). Оскільки підготовка спортсменів передбачає участь у змаганнях, участь позивача як тренера-викладача у Чемпіонаті України з дзюдо разом із своїми вихованцями є невідємною частиною навчально-тренувального процесу та однією з основних функцій тренера-викладача, яка передбачена посадовою інструкцією (а. с. 52). Втім, як убачається з пояснень сторін, а тому не підлягає доведенню, лист третьої особи про тимчасове вивільнення від занять позивача і його вихованців для участі в Чемпіонаті України з дзюдо від 13.10.2016 року позивач отримав особисто і предявив керівництву відповідача лише після повернення з Чемпіонату України, а тому останній не володів інформацією про причини відсутності позивача і його вихованців у період з 19 по 21 жовтня 2016 року включно. Відповідно до пункту 4 статті 40 КЗпП України підставою для розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи власника або уповноваженого ним органу є прогул (в тому числі відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Суд вважає, що хоча в діях позивача і містяться формальні ознаки порушення трудової дисципліни, одначе його відсутність на роботі в період з 19 по 21 жовтня 2016 року включно не вважається неповажною, тому як у цей час позивач перебував на планових змаганнях і забезпечував фактичне виконання навчально-тренувального процесу. Отже, в діях позивача відсутній склад порушення трудової дисципліни, передбачений пунктом 4 статті 40 КЗпП України (далі Кодекс), в звязку з чим у позивача не було правових підстав для його звільнення з роботи. За таких обставин, наказ відповідача про звільнення позивача з роботи підлягає визнанню недійсним, а позивач поновленню на посаді тренера-викладача. Згідно положень статті 235 Кодексу поновлення позивача на роботі є підставою для стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Розкладом занять на 2016/2017 навчальні роки позивачу встановлено 6-денний робочий тиждень; виходячи з довідки відповідача, середньомісячний заробіток позивача складав 4813 грн 71 коп. (а. с. 80, 84). З 24.11.2016 року по 27.01.2017 року включно вимушений прогул позивача складає 2 місяці 4 дні, що дає суду підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку в розмірі 5191 грн 28 коп. [(4813.72 х 2) + (94.39 х 4)], де: 94.39 середньоденний заробіток позивача, розрахований шляхом ділення заробітної плати за вересень-жовтень 2016 року на кількість робочих днів у зазначені місяці, тобто /4813.71 : 51/. За приписом статті 2371 Кодексу відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд вважає, що незаконним звільнення позивачу завдано моральної шкоди, яка полягає у моральних стражданнях, повязаних із позбавленням права на працю та необхідності докладати додаткових зусиль для його поновлення. Водночас, суд враховує й ту обставину, що незаконному звільненню позивача сприяло порушення ним вимог трудової дисципліни, що виразилися у самовільному одержанні листа третьої особи і виїзд на спортивні змагання без відома відповідача. З урахуванням цього, суд вважає адекватною компенсацією завданої позивачу моральної шкоди стягнення з відповідача 500 грн. За вимогами частини першої статті 88 ЦПК України в разі часткового задоволення позову судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволеної частини позовних вимог. Оплата позивачем витрат на правову допомогу адвоката в сумі 2000 грн підтверджуються матеріалами справи (а. с. 29-31, 98), а їх розмір, з урахуванням складності даної справи, є цілком обґрунтованим. Враховуючи те, що вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди задоволено на 16.6% від заявлених, відшкодуванню підлягають витрати на правову допомогу адвоката в сумі 333 грн, що становить 16.6% від фактично сплаченої адвокату суми гонорару. З урахуванням наведених вище мотивів, даний позов підлягає частковому задоволенню.

Outcome: partial