Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-05 00:00:00

22.04.2021 року позивачка звернулась до суду із позовом до відповідача про позбавлення батьківських прав, у якому просить позбавити відповідача батьківських прав відносно його малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що 19.06.2013 року між сторонами у справі був укладений шлюб. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] . Вже на момент народження дитини відносини між подружжям стали напруженими. Відповідач постійно нехтував сімейними цінностями, що кожен раз спричиняло позивачу душевні страждання. Відповідач не розумів та не хотів розуміти сутності проблем, які виникають у родині, він не здатен був підтримувати нормальну моральну атмосферу в сім`ї, піклуватися про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Матеріально не вкладався в утримання дитини і взагалі не займався вихованням сина. Після народження дитини, в період, кола позивачу необхідно було доглядати за новонародженим сином і заробляти самостійно не було можливим, саме мати позивачки та чоловік матері, висилали позивачу кошти на утримання дитини. Відповідач же не надавав жодної допомоги. Коли сину сторін виповнилось дев`ять місяців, мати позивачки запросила їх у гості. В гостях у матері позивачки відповідач також не працював та жодним чином не намагався приймати участь в догляді та вихованні сина. Через деякий час сторони переїхали до родичів відповідача. Поступово відносини між подружжям стали ще гіршими, а життя з дитиною нестерпним, у зв`язку із чим позивачка вимушена була поїхати від відповідача та його родичів і подати на розлучення. Відповідач підтримав позов і рішенням суду від 09.04.2018 року шлюб між сторонами у справі був розірваний. Після розірвання шлюбу, позивач просила колишнього чоловіка про надання матеріальної допомоги на утримання спільної дитини, на що отримала відмову. Так як відповідач і у шлюбі не допомагав матеріально та не мав постійного заробітку, позивач не зверталась до суду з позовом про стягнення аліментів. Разом з дитиною позивач проживала у м. Києві, її мати допомагала матеріально, аби вони могли знімати квартиру. Позивач знайшла роботу покоївки подобово і її роботодавець дозволяв працювати з дитиною та прибирати квартири. На цій роботі позивачка пропрацювала до березня 2019 року і в цей період їм також допомагала рідна тітка позивачки, підтримувала позивачку та її сина, навіщала їх разом зі своїм чоловіком. За цей період також жодної допомоги на дитину від колишнього чоловіка позивач не отримувала. З 2018 року відповідач не підтримує спілкування з позивачем, зовсім не цікавиться долею та життям спільного сина, не контактує жодним чином засобами ні поштового, ні телефонного зв`язку, жодним чином не допомагав і не допомагає в утриманні дитини, взагалі не приймає участь у його вихованні. В середині 2019 року позивачка зустріла свого теперішнього чоловіка і наразі саме він виконує обов`язки батька, позивачка разом з сином проживають з ним однією сім`єю. Дитина називає чоловіка позивачки «батьком», оскільки саме він і займається його утриманням та вихованням, як рідного сина. Відповідач же по справі жодним чином не був позбавлений інформації стосовно місця проживання дитини, а з боку позивача ніколи не створювалися перешкоди у спілкуванні дитини з ним та прийнятті участі батька у вихованні, проте відповідач взагалі не приймає участі у вихованні дитини та ухиляється від виконання своїх обов`язків по матеріальному забезпеченню дитини. Жодних дій з боку відповідача не вчинено, які б підтверджували, що він має дійсний намір спілкуватись з дитиною, приймати участь в його вихованні та розвитку, утримувати його та бажає як найшвидше з`явитися в житті сина. Враховуючи те, що батько дитини самоусунувся від виховання свого сина і ухиляється від вказаного обов`язку, то наявна, визначена у п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України підстава для позбавлення його батьківських прав, так як вищевикладені обставини свідчать про фактичну можливість, але вольове небажання виконувати відповідачем відносно дитини батьківські обов`язки, покладені на нього законодавством України. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу дитини; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухвалою суду від 05.05.2021 року відкрите провадження у справі та призначений розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання. Ухвалою суду від 24.06.2021 року задоволено заяву представника позивача про виклик свідків. Ухвалою суду від 24.06.2021 року витребувано від органу опіки та піклування письмовий висновок щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав. Ухвалою суду від 24.06.2021 року закрите підготовче провадження у справі та призначено справа до судового розгляду по суті. Як вбачається з матеріалів справи, копія ухвали суду про відкриття провадження у справі разом із копією позовної заяви та доданими до неї матеріалами надсилалась на останню відому адресу реєстрації відповідача у Дніпровському районі м. Києва, однак судова кореспонденція повернулась до суду без вручення з відміткою поштового відділення «за закінченням терміну зберігання». Подальший виклик відповідача до суду відбувався шляхом розміщення оголошення на офіційному сайті судової влади у відповідності до положень ч. 10 ст. 187 ЦПК України, однак відповідач будучі належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив та не скористався своїм правом на подання відзиву на позовну заяву. За змістом ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Представник позивача в судовому засіданні не заперечував проти розгляду справи в заочному порядку та ухвалення у справі заочного рішення. За наведених обставин, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України, суд вирішив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення. В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги позовної заяви з підстав викладених у ній, просить позов задовольнити і додатково пояснив суду, що всі обставини ухилення батька від виконання своїх батьківських обов`язків підтверджуються, за час розгляду справи нічого не змінилось і відповідач зазначених у позові обставин не спростував та не заперечив. Таким чином, у відповідача інтерес до дитини відсутній, а викладені у позові обставини підтверджені показами свідків. Лише позивачка піклується про спільного сина сторін, виховує його та матеріально забезпечує. Відповідач не приймає жодної участі у вихованні дитини та її забезпеченні. При цьому, одразу після народження дитини позивачка вимушена була працювати аби забезпечувати сина, натомість відповідач жодного інтересу до сина не проявляв та не проявляє. Представник третьої особи у справі в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду показав, що позивачка працювала у нього з листопада 2018 року, а відповідача свідок не знає та ніколи його не бачив. Коли позивачка влаштовувалась на роботу до свідка, то вона питала чи можна приходити на роботу разом з дитиною, і свідок дозволив. Так позивачка і працювала разом з дитиною. Позивачка розповідала свідку, що відповідач вчиняв щодо неї насильство, не міг знайти роботу, потім просив пробачення, але стосунки так і не склались. Свідок зазначає, що кожен день бачив позивачку на роботі і кожен день вона була з дитиною, при цьому батька дитини свідок ніколи не бачив. Позивачці як матері-одиначці не вистачало грошей, а батька дитини не було, тож дитину не було з ким залишити і вона була вимушена працювати разом з дитиною. За наявною у свідка інформацією позивачці матеріально допомагала її мати. Допитана в судовому засіданні, в якості свідка [PERSON] суду показала, що вона є подругою матері позивачки, а батька дитини свідок не знає та ніколи не бачила. Позивачка вийшла заміж, народила дитину, а потім розлучилась. Батько дитини ніякої участі у вихованні та утриманні дитини не брав і свідок ніколи його не бачила. Свідок зазначає, що буває в гостях у позивачки та її матері і ніколи не бачила там відповідача, жодних чоловічих речей у помешканні немає. При цьому, дитина взагалі про батька ніколи не згадувала. Суд, вислухавши пояснення представника позивача та покази свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі зібрані по справі докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, 19.06.2013 року між сторонами у справі був укладений шлюб (а.с. 14). Від вказаного шлюбу [INFO] народився [PERSON] (а.с. 15-17). За змістом довідки №1665/2018 від 23.07.2018 року про реєстрацію особи громадянином України, [PERSON] , [INFO] , набув громадянство України на підставі ч. 1 ст. 7 Закону України «Про громадянство України» (а.с. 22). За змістом листа Служби у справах дітей та сім`ї Подільської районної в місті Києві державної адміністрації №10658-2387 від 26.11.2021 року, орган опіки та піклування не має правових підстав для надання висновку про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки позивачка та її дитина фактично за адресою: [ADDRESS] не проживають. Згідно ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. При цьому, позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини, а також і санкція за протиправну винну поведінку батьків. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, тощо), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Відповідно до положень ст. 121 Сімейного кодексу України визначено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому державним органом реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Відповідно до частини першої ст. 122 Сімейного кодексу України дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі Свідоцтва про шлюб та документами закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. За змістом ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно із ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Відповідно до положень статті 164 Сімейного кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом 6 місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Згідно статті 165 Сімейного кодексу України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Як роз`яснено у пункті 16 Постанови Пленуму Верховного Суду від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. В судовому засіданні з`ясовано судом і це не спростовано відповідачем, що батько дитини ухиляються від її виховання без наявності поважних причин. Жодних обставин щодо вчинення позивачем перешкод відповідачу у вихованні та спілкуванні з дитиною судом не встановлено. З огляду на викладене, суд вважає доведеним обставини ухилення батька від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, який самоусунувся від виховання та спілкування з сином, не надає матеріальної допомоги на утримання дитини та ураховуючи інтереси малолітньої дитини, суд дійшов висновку, що у сукупності вказане дає підстави позбавити батьківських прав батька дитини, з підстав, передбачених ст. 164 Сімейного кодексу України. Разом з тим, суд враховує, що відповідно до положень ст.ст. 168, 169 Сімейного кодексу України, відповідач, батько дитини, у разі позбавлення батьківських прав, не позбавлений права на звернення до суду як із заявою про надання права на побачення з дітьми, так і з позовом про поновлення батьківських прав. На підставі викладеного,

Outcome: approved