Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-23 00:00:00

23 вересня 2020 року [PERSON] звернулася до Миргородського міськрайонного суду з вищевказаною позовною заявою. На підтвердження свої позовних вимог, вказала, що 01 квітня 2017 року уклала трудовий договір з відповідачем. Роботу виконувала добросовісно та сумлінно. В той же час, починаючи з лютого 2020 року відповідач почав затримувати виплату заробітку у строки встановленні законом. В позасудовому порядку врегулювати спір, шляхом відповідних звернення до Управління Держпраці у Полтавській області та колективного звернення до роботодавця, не вдалося. 07 серпня 2020 року позивачка вирішила звільнити з роботи. У зв`язку з цим, направила до роботодавця заяву в якій у якості підстави для звільнення вказувала невиконання роботодавцем законодавства про працю та умов колективного договору. Заява відповідачем отримана 11 серпня 2020 року. Позивача звільнено 01 вересня 2020 року за ст. 38 КЗпП, без посилання на частину статті та чіткої підстави звільнення. Зазначене перешкоджає позивачу отримати вихідну допомогу при звільненні. В день звільнення заборгованість по заробітній платі не виплачена. У зв`язку з затримкою виплати заробітної плати, позивачка бажає стягнути середній заробіток. Враховуючи вищевикладене, позивачка прохала суд визнати за нею право на отримання вихідної допомоги, шляхом уточнення формулювання підстав звільнення, стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку. Ухвалою судді Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 28 вересня 2020 року відкрито провадження у справі та призначено проведення першого судового засідання (а.с.24). У встановлений судом строк відповідач правом на подання відзиву не скористався. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмету спору Полтавська обласна рада, подала пояснення на позовну заяву, в яких зазначено, що обласна рада не є суб`єктом трудових правовідносин, а тому твердження позивача про зобов`язання Полтавської обласної ради, щодо певних цивільних прав і обов`язків, пов`язаних з предметом спору не містить жодного нормативного підґрунтя. Представник третьої особи, прохав суд вирішити справу у відповідності до чинного законодавства (а.с.29-31). В судовому засіданні позивачка свої позовні вимоги підтримала та прохала їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив, відзиву не подав. Представник Полтавської обласної ради в судове засідання не з`явився до суду подав клопотання в якому прохав розглянути справу у його відсутність, рішення по справі прохав прийняти у відповідності до чинного законодавства. Ухвалою суду від 24.11.2020 суд вирішив провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі, суд приходить до переконання, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Встановлено, що між позивачем та відповідачем 01 квітня 2017 року виникли трудові відносини, що підтверджується копією трудового книжки (а.с.5). Позивачка вказує, що з лютого 2020 року роботодавець порушував строки виплати заробітної плати, у зв`язку з чим почала утворюватися заборгованість. Вказані позивачем обставини, також підтверджуються листом-відповіддю Полтавського обласного комунального підприємства «Полтавафарм» № 01-440 від 12.08.2020 року на колективне звернення колективу МЛА № 210 невідокремленого структурного підрозділу ПОКП «Полтавафарм», в якому вказано, що керівництвом комунального підприємства вживаються усі можливі заходи для погашення\~заборгованості по\~заробітній платі,\~яка розпочалася\~на ПОКП\~«Полтавафарм» ще\~у лютому\~місяці 2020\~року (а.с.8). Роботодавець повідомляв [PERSON] , що станом на 01 серпня 2020 року заборгованість по заробітній платі перед позивачем склала 16\~776,25 грн (а.с.9) 07 серпня 2020 року позивачка подала письмову заяву, в якій прохала звільнити її із займаної посади з 01.09.2020 року за власним бажанням по статті 38 КЗпП у зв`язку з невиконанням власником законодавства про працю та умов колективного договору (а.с.10). Вказана заява отримана відповідачем 11.08.2020 року (а.с.11). Наказом в.о. директора Полтавського обласного комунального підприємства «Полтавафарм» від 31 серпня 2020 року № 271-К позивачку [PERSON] звільнено з посади за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України (а.с.15). Листом від 10 вересня 2020 року, відповідач повідомив позивачку, що станом на 02.09.2020 року заборгованість по заробітній платі склала 23\~365,64 грн. (а.с.16). Згідно з ст.43 Конституції України, кожен має\~право на\~працю,\~що включає\~можливість заробляти\~собі на\~життя працею,\~яку він\~вільно обирає\~або на\~яку вільно\~погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. У відповідності до ч.1 ст. 115 КЗпП,\~заробітна плата\~виплачується працівникам\~регулярно в\~робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що роботодавцем не дотримано законодавства про працю, зокрема щодо строків виплати заробітної плати. Дане порушення закону мало тривалий та системний характер, адже заборгованість існувала ще з лютого 2020 року та згідно повідомлень відповідача на протязі понад 7 місяців лише збільшувалася. Сума заборгованості по заробітній платі на момент звільнення становила 23\~365,64 грн (при середньомісячній 5\~210,00 грн), що відповідає понад 4 середньомісячним заробіткам. КЗпП надає можливість працівнику за власної ініціативи розірвати трудовий договір, зокрема у разі порушення роботодавцем законодавства про працю. Так, ч.3 ст. 38 КЗпП зазначає, що працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Вказаним правом позивачка скористалася, подавши до роботодавця відповідну заяву про звільнення з вказівкою на ч. 3 ст. 38 КЗпП. У відповідності до ч.1 ст. 44 КЗпП, при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток. Вказане також знайшло своє відображення в п. 11 ПП ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» N 13 від 24.12.99, а саме при припиненні трудового договору вихідна допомога виплачується у випадках і розмірі, передбачених як ст.44 КЗпП, так і іншими нормами закону. Якщо ж трудовий договір розривається на вимогу працівника внаслідок порушення роботодавцем законодавства про охорону праці, вихідна допомога стягується на його користь у розмірі тримісячного середнього заробітку, коли колективним договором не передбачено більшого її розміру. Таким чином, звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП наділяє працівника правом на отримання вихідної допомоги у розмірі не менше тримісячного середнього заробітку. Разом з тим, наказ про звільнення позивачки не містить чіткої вказівки на частину статті 38 КЗпП. Запис в трудовій книжці повністю дублює зміст наказу про звільнення, що фактично позбавляє позивачку можливості реалізувати право на отримання відповідної вихідної допомоги. У відповідності до п. 2.3. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників (затвердженої наказом Наказ Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України 29.07.93 N 58) записи в\~трудовій книжці\~при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону. За таких обставин, права позивача є порушеними та потребують судового захисту. Належним способом захисту є покладення на відповідача зобов`язання уточнити формулювання підстави звільнення позивачки з роботи по частині 3 ст. 38 КЗпП шляхом видачі додаткового наказу про це. За встановлених судом обставин, право позивачки на виплату їй вихідної допомоги знайшло своє об`єктивне підтвердження та законодавче обґрунтування, а тому, дана позовна вимога підлягає до задоволення. Враховуючи середньомісячний заробіток позивачки, який складає 5\~210,00 грн. розмір вихідної допомоги, котрий підлягає стягненню на користь позивачки складає 15 630,00 грн ( 5210*3). Припинення трудових відносин, зумовлює обов`язок роботодавця провести у день звільнення розрахунок та виплату усіх належних працівнику сум. У відповідності\~до ч.\~1\~ст.\~116\~КЗпП,\~при звільненні\~працівника виплата\~всіх сум,\~що належать\~йому від\~підприємства,\~установи,\~організації,\~провадиться в\~день звільнення.\~Якщо працівник\~в день\~звільнення не\~працював,\~то зазначені\~суми мають\~бути виплачені\~не пізніше\~наступного дня\~після пред`явлення\~звільненим працівником\~вимоги про\~розрахунок.\~Про нараховані\~суми,\~належні працівникові\~при звільненні,\~власник або\~уповноважений ним\~орган повинен\~письмово повідомити\~працівника перед\~виплатою зазначених\~сум.В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Доказів виконання роботодавцем вказаного обов`язку відповідачем не надано. Невдовзі після звільнення, 10 вересня 2020 року відповідач надав позивачу довідку про розмір заборгованості по заробітній платі. Окрім того вказана довідка містить відомості про середньоденну зарплату. Зважаючи на розмір позовних вимог та розрахунку відповідача, спору між сторонами щодо розміру заборгованості по заробітній платі немає. Таким чином, відповідачем порушено строки виплати при звільненні належних сум працівнику, а тому вимога позивача про їх стягнення ґрунтується на законі та підлягає до задоволення. Законом також передбачена відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. У відповідності до ч.1 ст. 117 КЗпП, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Позивач пред`явив позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. Розмір середнього заробітку, котрий підлягає стягненню на користь позивача має розраховуватися у відповідності до Постанови КМУ від 8 лютого 1995 р. N 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». У відповідності до п. 8 Постанови КМУ № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. З довідки роботодавця, розмір середньоденного заробітку позивача склав 236,82 грн. Період з дня порушення строку виплати по день винесення рішення по справі, включає в себе 59 робочих днів. Отже розмір середнього заробітку, котрий підлягає стягненню на корить позивача складає 13\~972,38 грн. (59 днів * 236,82 грн.). Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд керується положеннями ст. 141 ЦПК України. Судовий збір у розмірі 840,80 грн., сплачений позивачкою [PERSON] за заявлену немайнову вимогу, у зв`язку з її задоволенням, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Судовий збір у розмірі 840,80 грн за майнову вимогу, від сплати якої позивач звільнений в силу закону, котра також була задоволена судом, підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: approved