Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-28 00:00:00

22 травня 2018 року [PERSON] звернувся в суд із позовною заявою до [PERSON], [PERSON] державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради, третя особа - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу - Лозинська Оксана Михайлівна, в якій просить суд ухвалити рішення, яким визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування, скасувати державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за [PERSON] на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], номер запису про право власності: 21001140 та 21001186 від 15.06.2017 року та стягнути з відповідачів судові витрати. В обґрунтування своїх вимог покликається на те, що він є спадкоємцем після смерті вітчима [PERSON], який помер [INFO] року. Після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої входить квартира [ADDRESS], загальною площею 17,4 кв. м., яка була придбана померлим на підставі договору купівлі - продажу 12.08.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Міщаковою С.Ф. З метою оформлення спадкових прав він звернувся до Шевченківського районного суду м. Львова із заявою про встановлення факту проживання однією сім'єю разом із померлим [PERSON] 13.09.2017 року рішенням Шевченківського районного суду м. Львова встановлено факт спільного проживання однією сім'єю позивача та [PERSON] У подальшому 23.10.2017 року позивач звернувся до третьої Львівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, проте з'ясувалось, що згідно даних перевірки в Спадковому реєстрі, спадкова справа після смерті [PERSON] зареєстрована приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Лозинською О.М. Крім того, випадково дізнався, відповідачкою [PERSON] подано апеляційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 13.09.2017 року, а також те, що рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 05.05.2017 року визнано право власності на квартиру за адресою [ADDRESS] за відповідачем [PERSON], при цьому 1/2 частина квартири визнана за відповідачкою як така, що була набута у шлюбі разом із [PERSON], а 1/2 частина квартири визнана за [PERSON] в порядку ст.1264 ЦК України як спадкоємця четвертої черги, яка спільно проживала не менше як п'ять років разом з померлим. Не погоджуючись із судовим рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 05.05.2017 року ним подано апеляційну скаргу. 10.05.2018 року постановою Апеляційного суду Львівської області скасовано рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 13.09.2017 року, і оскільки між сторонами існує спір по право, роз'яснено позивачу звернутися до суду за правилами загального позовного провадження. Позивач не визнає та заперечує ту обставину, що відповідач [PERSON] та [PERSON] проживали спільно однією сім'єю не менше як п'ять років до часу відкриття спадщини, а відтак [PERSON] не є спадкоємцем четвертої черги після смерті [PERSON] Він вважає себе спадкоємцем четвертої черги після смерті свого вітчима в порядку ст.1264 ЦК України, таким, що проживав з ним спільно з 08.02.2002 року за адресою: м.Львів, [ADDRESS] до 04.03.2016 року, а з 04.03.2016 року вдвох переїхали до спірної квартири. Позивач є пасинком померлого, який спільно проживав із спадкодавцем, був пов'язаний з ним спільним побутом, мав взаємні права та обов'язки, продовжує проживати у спірній квартирі, утримує її, сплачує комунальні послуги. Дані обставини підтверджуються доказами, зокрема копіями його паспорту та спадкодавця, будинковою книгою, квитанціями про оплату комунальних послуг, договором на замовлення та організацію поховання спадкодавця та договором на виготовлення та встановлення надмогильної споруди. Крім того, вважає, що відповідач [PERSON] до нотаріуса не зверталася з приводу оформлення спадкових прав як спадкоємець четвертої черги, а лише як колишня дружина із заявою про видачу свідоцтва про право на частку у спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, на підставі якої їй могло б бути видано свідоцтво лише на половину квартири [ADDRESS]. Зазначає, що предметом спору є лише половина спірної квартири по [ADDRESS], оскільки інша половина була набута [PERSON] за час перебування у шлюбі з [PERSON] і належить відповідачці як спільна сумісна власність і не входить до предмету спору. 09.07.2018 року на адресу суду надійшов відзив на позов від Головного територіального управління юстиції у Львівській області, згідно якого вбачається, що Головне територіальне управління юстиції у Львівській області є неналежний відповідач у справі. Судом за клопотанням представника позивача залучено іншого відповідача - [PERSON] державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовну заяву підтримав, надавши пояснення, аналогічні, які викладені у ній, просив задовольнити позовні вимоги. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позовну заяву підтримала, надала пояснення з приводу заявлених позовних вимоги, надала заперечення на відзив, просила задовольнити позовні вимоги повністю. Відповідач [PERSON] проти задоволення позовних вимог заперечила. Представник відповідача [PERSON] подала відзив на позовну заяву, надала пояснення та у задоволенні позовних вимог просила відмовити. Представник відповідача [PERSON] державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради проти задоволення позовних вимог заперечив, подав відзив на позовну заяву. Третя особа - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Лозинська О.М. у судове засідання не з'явилася, подала відзив на позовну заяву, проти задоволення позовних вимог заперечила та просила слухати справу у її відсутності. Судом під час розгляду справи задоволено клопотання представника позивача та представника відповідача про виклик та допит свідків. Заслухавши пояснення позивача та його представника, відповідача та її представника, показання свідків, з'ясувавши дійсні обставини справи, права та обов'язки сторін, дослідивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що предметом спору є 1/2 частини квартири [ADDRESS], яка належала на праві власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 12.08.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Мішаковою С.Ф. ( а. с. 55, 56). Згідно ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, при цьому часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою. Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до положень ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини. Відповідач [PERSON] перебувала із [PERSON] у зареєстрованому шлюбі з 07.03.1998 року по 13.02.2007 року. 13 лютого 2007 року Галицьким відділом реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції зареєстровано розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER], про що зроблено актовий запис № 85 (а. с. 44). [INFO] року [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], про що складено відповідний актовий запис № 384 ( а. с. 42). Після смерті [PERSON] приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Лозинською О.М. було відкрито спадкову справу №5-2016, видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за заповітом на квартиру по [ADDRESS], а у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру по [ADDRESS] відмовлено. Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 05 травня 2017 року у справі №466/9050/16-ц, було визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] як частку у спільному майні подружжя та право власності на 1/2 частину в порядку спадкування як спадкоємця четвертої черги. ( а. с. 75-76). Ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних правах Апеляційного суду Львівської області від 03.07.2018 року апеляційне провадження закрито ( а. с. 127-128). Постановою Верховного Суду від 20 вересня 2018 року касаційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, ухвалу апеляційного суду Львівської області від 03.07.2018 року залишено без змін ( а. с. 229-231). Позивач [PERSON], [INFO], є сином відповідачки [PERSON] і також відносить себе до спадкоємців четвертої черги за законом після смерті [PERSON], посилаючись на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 13.09.2017 року (справа №464/4984/17), яким задоволено його заяву та встановлено факт його спільного проживання однією сім'єю із спадкодавцем [PERSON], з 08.02.2002 року по день смерті спадкодавця ( а. с. 59-60). 10.05.2018 року постановою Апеляційного суду Львівської області рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 13.09.2017 року скасовано та ухвалено нове, яким відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] про встановлення факту спільного проживання однією сім'єю [PERSON] та [PERSON] у зв'язку із недоведеністю вимог, оскільки позивач [PERSON] не довів належними, допустимими та достатніми доказами обґрунтованість заяви: факт його проживання з [PERSON] однією сім'єю з 08.02.2002 року до [INFO] року, дня смерті [PERSON] ( а. с. 142-144). Не погоджуючись із вказаним рішення позивач [PERSON] подав касаційну скаргу. Ухвалою Верховного Суду від 27.06.2018 року відкрито касаційне провадження. Із паспорта громадянина України [PERSON] вбачається, що з 08 лютого 2002 року він був зареєстрований у [ADDRESS], знятий з реєстрації за цією адресою 26 лютого 2016 року ( а. с. 48). Із договору купівлі-продажу зазначеної квартири від 5 вересня 2001 року вбачається, що з 2001 року її власником була мати позивача - відповідач [PERSON] Цю квартиру вона відчужила на підставі договору купівлі-продажу від 26 лютого 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Михайленко О.В., зареєстрованого в реєстрі 212 ( а. с. 124, 125). На момент смерті [PERSON], позивач [PERSON] з 04.03.2016 року був зареєстрований за адресою: [ADDRESS], до того він разом із померлим [PERSON] були зареєстровані та проживали за адресою: [ADDRESS]. Із будинкової книги на квартиру [ADDRESS] вбачається, що власник [PERSON] та позивач [PERSON] були зареєстровані за цією адресою 4 березня 2016 року. ( а. с. 40-41). Квитанції на оплату комунальних послуг не підтверджують спільне проживання позивача і померлого [PERSON] однією сім'єю і ведення ними спільного господарства, а лише вказують на чиє ім'я вони виписані обслуговуючою організацією - то ім'я [PERSON], то на [PERSON] Суд не приймає до уваги акт від 16.08.2018 року, складений ЛКП «Старий Львів» в тому, що у квартирі [ADDRESS] був зареєстрований та проживав [PERSON], оскільки такий акт складений через два роки після смерті померлого [PERSON] та не є належним й допустимим доказом ведення спільного господарства та проживання однією сім'єю позивача та померлого [PERSON] Крім того, суд критично відноситься до показання свідків [PERSON], [PERSON] та самого позивача. Свідок [PERSON] повідомила суду, що знала померлого [PERSON], оскільки разом гуляли з собаками, інколи заходила до [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. Останній перебував у квартирі сам. Останнім часом приблизно 3 роки інколи бачила позивача. Свідок [PERSON] ствердив, що у 2013 році допомагав померлому [PERSON] перевозити деякі речі з [ADDRESS] на [ADDRESS] - новий холодильник, пральну машину, а також вони гуляли разом зі собаками. Допитаний у судовому засіданні позивач [PERSON] як свідок пояснив, що з 2008 року до дня смерті [PERSON] вони проживали разом. Крім того, в період з 2001 по 2006 рік перебував у зареєстрованому шлюбі, від якого має двох дітей, з 2010 по 2013 рік перебував у другому зареєстрованому шлюбі з [PERSON], мав ще одну дитину та проживав [ADDRESS], де були нормальні умови проживання, і в кімнаті приблизною площею 8 кв. м. спали всі на одному ліжку. 1 березня 2016 року переїхав разом з померлим проживати на [ADDRESS] Проте, [PERSON] помер на [ADDRESS]. Позивач здійснював його поховання та встановив надмогильну споруду. Проте договір на виготовлення і встановлення надмогильного пам'ятника №91Д від 17.05.2017 року укладений на ім'я [PERSON] ( а. с. 53). Допитана у судовому засіданні як свідок відповідач [PERSON] пояснила, що померлий [PERSON] ніколи не проживав за адресою: [ADDRESS], а проживав [ADDRESS]. Квартира по [ADDRESS] належала їй на праві приватної власності до 26.02.2016 року, яка була відчужена на підставі договору купівлі-продажу від 26.02.2016р., посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Михайленко О.В., зареєстрованого в реєстрі за № 212. Квартира визнана аварійною, що загрожує обвалом відповідно до рішення Львівської міської ради №542 від 11.12.2002 року. У квартирі не було жодних побутових умов для нормального проживання. [PERSON] міг перебувати у вказаній квартирі, оскільки мав там свої інструменти. Обставини спільного проживання разом з померлим [PERSON] встановлено рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 05.05.2017 року. На підставі вищезазначеного рішення вона зареєструвала право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, що підтверджується витягом від 20.06.2017 року. Організацію поховання померлого [PERSON] здійснювала за власні кошти. Свідок [PERSON], який є рідним братом позивача, ствердив, що вітчим [PERSON] завжди проживав [ADDRESS] разом з матір'ю - відповідачкою [PERSON] По [ADDRESS] міг перебувати, оскільки охороняв квартиру від сторонніх осіб. В квартирі не було води, світла та газу, оскільки вона була аварійною. Всі витрати, пов'язані із похованням померлого [PERSON] здійснювала його мати [PERSON] Позивач в період з 2002 до дня смерті [PERSON] перебував у двох зареєстрованих шлюбах, проживав за різними адресами і ніколи не вів спільного господарства з померлим. Свідок [PERSON] ствердила, що знала померлого [PERSON] та відповідачку [PERSON] приблизно з 2012 року, які проживали разом [ADDRESS]. По [ADDRESS] померлий тримав свої інструменти, бо той столярував, собаку, з якою вона допомагала гуляти. Квартира була в жахливому стані, туалету не було, обвисла стеля, яка могла впасти на голову. Вперше побачила позивача лише на похороні [PERSON] Згідно ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч.5 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Таким чином, всупереч вимогам ч.1 ст.81 ЦПК України [PERSON] не надано, а судом не здобуто жодного належного та допустимого доказу щодо наявності підстав для визнання права власності в порядку спадкування на 1/2 частину квартири [ADDRESS] та скасування державної реєстрації. Крім того, позивач [PERSON] та його представник не змогли пояснити суду, які вимоги ставляться до відповідача [PERSON] державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради. Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно здійснюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та «Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1127 від 25.12.2015 року. Відповідно до ст.27 Закону « Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об'єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі зокрема п. 9 - рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Відповідно до п. 9 ч.1 ст.129 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Відповідно до ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною радою України - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно за [PERSON] на квартиру [ADDRESS], номер запису про право власності 21001140, 21001186 від 15.06.2017 року здійснена на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Львова у справі №466/9050/16-ц від 05.05.2017 року. Дослідивши наявні у справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до переконання про те, що твердження, викладені позивачем у позовній заяві не знайшли свого підтвердження, а тому вважає за необхідне відмовити повністю в задоволенні позовної заяви [PERSON] Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч. 9 ст. 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Outcome: dismissed