Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-19 00:00:00

23 березня 2020 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачів Другого відділу Державної виконавчої служби у м.Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції(м. Львів), Прокуратури Волинської області про зняття арешту з нерухомого майна. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що їй на підставі договору дарування № 814 від 27 травня 2010 року на праві приватної власності належить 26/100 частки житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] . При зверненні до Центру надання адміністративних послуг щодо внесення змін до реєстру прав власності на нерухоме майно в частині зміни загальної площі будинку, було отримано відмову у вчиненні реєстраційних дій(збільшення площі житлового будинку) в ЦНАП з підстав наявного на моєму будинку обтяження (арешту). Вказаний вид обтяження на будинок здійснено відповідно до постанови про накладення арешту на майно прокуратури Луцького району від 08.09.2009 року б/н винесеної слідчим прокуратури Луцького району Кузьмичем Р.В. Згідно даних з Інформації з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна вбачається, що власником будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на який накладено арешт вказано [PERSON] . Вказує, що зазначений житловий будинок ніколи не належав [PERSON] , станом на 2009 рік належав на праві спільної часткової власності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які набули право власності на підставі договорів дарування від попереднього власника [PERSON] . З 2010 року 26/100 вказаного будинку належить мені [PERSON] . На підставі договору дарування від 27.05.2010 року та відповідно до витягу про державну реєстрацію речових прав. До дати звернення до центру надання адміністративних послуг, жодним чином не було відомо про накладення арешту на належне майно. Обтяжуючи нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] працівниками прокуратури створено перешкоду для реалізації позивачем її майнових прав. Даний позов подано з підстави необґрунтованого обмеження її права власності діями слідчого прокуратури Луцького району Волинської області Кузьміча Р.В. в рамках кримінальної справи № 42-019-09. Також, вказує, що постанова слідчого, на підставі якої було накладено арешт не містить резолютивної частини щодо накладення арешту на житловий будинок [ADDRESS] . Вважає що відсутні були законні підстави для накладення арешту на належний їй житловий будинок так і збереження арешту житлового будинку, а відповідно і підстави до такого багаторічного втручання у право власності. Враховуючи викладене, оскільки в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про зняття арешту, захистити своє порушене право власності позивач не має змоги, просить: - скасувати зареєстроване обтяження об`єкта нерухомого майна - арешт нерухомого майна, накладений на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на підставі постанови про накладення арешту на майно, б/н, 09.09.2009 року слідчим прокуратури Луцького району Кузьмічем Р.В. в рамках розгляду кримінальної справи №42-019-09. - зобов`язати уповноважених осіб Другого відділу державної виконавчої службиу м. Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) внести зміни до відомостей Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна в частині зняття арешту нерухомого майна з житлового будинку, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . Ухвалою судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 березня 2020 року відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою від 13 травня 2020 року замінено первісного відповідача другий відділ Державної виконавчої служби у м. Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) на належного відповідача Луцький районний відділ Державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів). Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі з підстав, зазначених у позовній заяві та просила задовольнити. Представник відповідача Прокуратури Волинської області Скучинський Л.С. у судовому засіданні позовні вимоги заперечував, вказував, що оскільки арешт на житловий будинок накладено в ході розгляду кримінальної справи, позовні вимоги не підлягають розгляду у порядку цивільного судочинства. Представник відповідача Луцького РВ ДВС Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів)в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд прийшов до визновку., що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, виходячи з наступного. Відповідно до ст.ст. 4, 19 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. При розгляді справи суд встановив, що відповідно до витягу про державну реєстрацію прав від 02.06.2010 року [PERSON] на праві приватної власності належить 26/100 частки житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 12). Вищевказане також підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с. 8). Згідно даних з Інформації з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна вбачається, що на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] накладено арешт на підставі постанови про накладення арешту на майно, винесеної слідчим прокуратури Луцького району Кузьмичем Р.В., б/н від 09.09.2009 року. Власником вказаного будинку зазначено [PERSON] (а.с. 8). Відповідно до постанови слідчого прокуратури Луцького району Волинської області Кузміча Р.В. про накладення арешту на майно від 08.09.2009 року, накладено арешт на все нерухоме та рухоме майно обвинуваченого [PERSON] , що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 14). Як вбачається зі змісту заяви про реєстрацію обтяжень об`єкта нерухомого майна від 09.09.2009 року, в графі опис об`єкта, на який накладається арешт вказано: житловий будинок в [ADDRESS] (а.с. 14). Судом встановлено, відповідно до листа Прокуратури Волинської області від 07.02.2020 року № 33-15-20, прокуратурою Луцького району, проводилося досудове слідство відносно [PERSON] у кримінальних справах №42-021-07, № 42-012-08, по обвинуваченню [PERSON] у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.364, ч.2 ст.366 КК України, у ході яких на майно обвинуваченого накладено арешт (а.с. 18). Вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. За роз`ясненнями пункту другого постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано статтею першою Першого протоколу до Конвенції. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу. Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до статті 13 цього міжнародно-правового акта повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі. На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені устатті 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом. Зазначений принцип відображено й конкретизовано в частині першійстатті 321 Цивільного кодексу України, згідно з якою право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Одним із способів захисту права власності є гарантованастаттею 391 цього Кодексуможливість власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Отже, з вищенаведеного слідує, що арешт на житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , було накладено помилково. Постанова слідчого прокуратури Луцького району Волинської області Кузміча Р.В. про накладення арешту на майно від 08.09.2009 року, не містить відомостей про накладення арешту на житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а містить відомості про накладення арешту на житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, рішенням слідчого необґрунтовано обмежено право власності позивача. Існування на теперішній час обтяження у вигляді арешту спірного житлового будинку, яке встановлено у 2009 році, та збереження якого наразі немає жодного правового обґрунтування, порушує права та інтереси позивача. Суд враховує, що право власності на житловий будинок позивачем було набуто у спосіб, визначений законом. Правовий режим власності, відповідно до ст.92 Конституції України визначається виключно законами України. Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що право власності проявляється у правомочностях власника, обмеження яких можливо виключно на підставі закону. Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що позов в частині вимог про скасування обтяжень на майно підлягає до задоволення, оскільки подальше збереження обтяження на майно, порушує права позивача, встановлені Конституцією України та Цивільним кодексом України щодо вільного володіння, розпорядження та користуванням належним їй майном. Таким чином, у зв`язку із викладеним, аналізуючи зібрані у справі докази та вимоги чинного законодавства, приймаючи до уваги положення ст. 13 ЦПК України щодо розгляду справ в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, враховуючи те, що накладення арешту на майно перешкоджає можливості в повному обсязі користуватися та розпоряджатися майном, що у позасудовий порядок зняти арешт не можливо, з метою захисту права власності позивача, у відповідності до ст.41 Конституції України, ст.ст.321,391 ЦК України, сприяючи позивачу у реалізації права на справедливий суд та захист порушеного права, суд приходить до висновку, що позов в частині вимог про скасування обтяжень на майно підлягає до задоволення. Разом з тим, суд відмовляє в задоволенні частини позовних вимог про виключення з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна записів про іпотеку та заборону на майно, оскільки такі дії не відносяться до компетенції суду, а належать до виключних повноважень державного реєстратора. Відповідно до ст. 31-1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» реєстраційні дії на підставі рішень судів проводяться виключно на підставі рішень, отриманих у результаті інформаційної взаємодії Державного реєстру прав та Єдиного державного реєстру судових рішень, без подання відповідної заяви заявником. Державна судова адміністрація України у день набрання законної сили рішенням суду, яке передбачає набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав, внесення змін до записів Державного реєстру прав, зупинення реєстраційних дій, внесення запису про скасування державної реєстрації прав або скасування рішення державного реєстратора, забезпечує передачу до Державного реєстру прав примірника такого судового рішення. Державний реєстратор, що перебуває у трудових відносинах з суб`єктом державної реєстрації прав, що забезпечує зберігання реєстраційних справ у паперовій формі, за місцезнаходженням відповідного майна у день надходження відповідного рішення суду формує та реєструє необхідну заяву або реєструє рішення суду про заборону вчинення дій, пов`язаних з державною реєстрацією прав, чи рішення суду про скасування відповідного рішення суду. Підсумовуючи наведе, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] .

Outcome: partial