Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-31 00:00:00

23.05.2017 року представник позивачки [PERSON] за нотаріально посвідченою довіреністю [PERSON] звернувся до Ковпаківського районного суду м. Суми з позовом до [PERSON] міської ради про визнання права власності за набувальною давністю, в якому він: 1. Прийняти позовну заяву до розгляду та задовольнити її. 2. Визнати за [PERSON] право власності на 1/5 жилого будинку з господарськими надвірними спорудами, розташованого за адресою: м. Суми, вул. Данила Галицького (Комсомольська) , буд. 181 (вхідний № 17817/17 від 23.05.2017 року) (а. с. 3 5) . У судове засідання позивачка [PERSON] та її представник за нотаріально посвідченою довіреністю [PERSON] не зявилися. 01.08.2017 року представник позивачки [PERSON] за нотаріально посвідченою довіреністю [PERSON] надав до канцелярії Ковпаківського районного суду м. Суми клопотання, в якому він на підставі ст. ст. 27, 169, 224 226 ЦПК України не заперечував проти заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення суду на підставі наявних у справі доказів. На підставі ст. ст. 27, 158 ЦПК України просив розглянути справу у його відсутність. Позовні вимоги підтримав в повному обсязі (вхідний № 26803 від 01.08.2017 року) (а. с. 35) . Представник [PERSON] міської ради у судове засідання не зявився двічі: 02.06.2017 року на 8 годину 30 хвилин, 01.08.2017 року на 15 годину 00 хвилин. Крім того, 31.05.2017 року представник відповідача за довіреністю головний спеціаліст відділу представництва інтересів [PERSON] міської ради, виконавчого комітету [PERSON] міської ради та міського голови правового управління [PERSON] міської ради [PERSON] надав до канцелярії Ковпаківського районного суду м. Суми заперечення на позовну заяву, в якій він зазначив про те, що в провадженні Ковпаківського районного суду м. Суми знаходиться справа № 592/5610/17-ц за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] міської ради про визнання права власності за набувальною давністю. Ознайомившись з позовною заявою [PERSON] міська рада заперечує проти задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Позивачка в позовній заяві просить визнати за нею право власності на 1/5 частину жилого будинку з господарськими надвірними спорудами, розташованими за адресою: м. Суми, вул. Данила Галицького (Комсомольська) , буд. 181, за набувальною давністю. Як підставу своїх позовних вимог позивачка посилається на те, що 1/5 частина жилого будинку, розташованого за адресою: м. Суми, вул. Данила Галицького (Комсомольська) , буд. 181, належить [PERSON], який є її батьком та помер 22.07.1957 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія І-ЯР № 166919. На даний час у позивачки відсутні відомості про заведені спадкові справи та прийняття спадщини, а тому нових власників встановити неможливо. За змістом ч. ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність) , якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Отже, зі змісту вказаної норми ЦК України, а також розяснень, які містяться у п. 9 Постанови Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав при вирішенні спорів, повязаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчать про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалося протягом всього строку набувальної давності. Таким чином, за змістом ст. ст. 335, 344 ЦК України право власності за набувальною давністю може виникати на майно, у якого немає власника, власник невідомий та він не може бути установлений. Фактичний володілець має довести, що уживав заходів щодо виявлення власника, але безрезультатно і саме тому він покликається на застосування набувальної давності для упорядкування правового режиму майна. Якщо ж за конкретних обставин можливо установити власника і причини, з яких вибуло від нього майно, не може йтися про добросовісність володіння. В матеріалах справи наявна копія рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 24.03.2017 року по справі № 592/472/17 за заявою [PERSON], заінтересована сторона [PERSON] державна нотаріальна контора про встановлення факту належності правовстановлюючого документу, яким встановлено, що відповідно до інвентаризаційної справи № 25940, в якій наявна копія свідоцтва про набуття домоволодіння [PERSON] на 1/5 частину за адресою : м. Суми, вул. Данила Галицького (Комсомольська) , буд. 181, від 03.09.1940 року. Також, в матеріалах цієї ж справи наявна заява від [PERSON] до [PERSON] міської ради від 28.04.1956 року, в якій він просить зареєструвати за ним домоволодіння за вищезазначеною адресою і цього ж дня був виданий висновок про реєстрацію домоволодіння. Крім цього, ухвалою Народного суду 3-ої дільниці м. Суми від 14.07.1949 року було встановлено факт того, що [PERSON] та [PERSON] являється однією ж і тією особою, (а. с. 25 інв. с. ) . ЦК Української РСР 1922 року, який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, зазначає, що допускається спадкоємство за законом і за заповітом згідно з нижченаведеними статтями (ст. 416 ЦК УРСР в редакції 1922 року) . Відповідно до ст. 418 ЦК УРСР (в редакції 1922 року) коло осіб, які закликаються до спадкування за обома, вказаними у ст. 416 ЦК УРСР, підставами, обмежується прямими низхідними (дітьми, онуками та правнуками) та пережившою дружиною померлого, а також непрацездатними та неімущими особами, які фактично перебували на повному утриманні померлого не менше одного року до його смерті. Згідно ст. 420 ЦК УРСР (в редакції 1922 року) при одержанні спадщини за законом спадкове майно ділиться поголовно на рівні частки між усіма особами, зазначеними в ст. 418 цього кодексу. Відповідно до ст. 429 ЦК УРСР (в редакції 1922 року) , якщо спадкоємець, присутній в місці відкриття спадщини, на протязі трьох місяців з дня вжиття заходів охорони не заявить належному суду про відмовлення від спадщини, він вважається таким, що прийняв її. Оскільки, [PERSON] помер 1957 року, то відповідно до вищенаведених норм ЦК УРСР 1922 року 1/5 частина домоволодіння повинна бути успадкована дружиною, дітьми, онуками, які звернулися із відповідними заявами про прийняття спадщини або були присутній в місці відкриття спадщини і не заявили належному суду про відмовлення від спадщини, а тому вважаються такими, що прийняли її. Таким чином, застосування набувальної давності для упорядкування правового режиму 1/5 частини жилого будинку, розташованого за адресою: м. Суми, вул. Данила Галицького (Комсомольська) , буд. 181, є неналежним способом захисту, оскільки позивачкою не доведено факту добросовісного заволодіння майном, адже встановлено власника майна, [PERSON], батька позивачки та причини, з яких від нього вибуло майно, тобто смерть, а тому належний спосіб упорядкування правового режиму 1/5 частини вищезазначеного домоволодіння є оформлення його в порядку спадкування. З огляду на викладене [PERSON] міська рада заперечує проти задоволення позовних вимог і просить суд відмовити позивачці у їх задоволенні за необґрунтованістю. Про прийняте рішення повідомити згідно з вимогами, передбаченими ст. 222 ЦПК України (вхідний № 18851/17 Вх від 31.05.2017 року) . Згідно ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Згідно ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд вважає за можливе розглянути справу за відсутністю сторін, що у повній мірі узгоджується та не суперечить положенням ч. 2 ст. 158 ЦПК України. Дослідивши та перевіривши письмові докази справи, встановивши такі юридичні факти та відповідні їм правовідносини, суд дійшов наступного висновку. [PERSON], [INFO], починаючи з 04.03.2005 року, зареєстрована та проживає по сьогоднішній день за адресою: м. Суми, вул. Комсомольська, буд. 181, на підставі права приватної власності на 4/5 (чотири пятих) частини домоволодіння на підставі договору довічного утримання (а. с. 6) . 06.06.1995 року між нею та її матірю [PERSON] було укладено договір довічного утримання, за яким позивачка отримує у власність 4/5 домоволодіння, розташованого за адресою: м. Суми, вул. Комсомольська, буд. 181 (а. с. 10) . 03.03.2004 року [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія І-БП № 183645, виданим 04.04.2004 року відділом реєстрації актів цивільного стану Ковпаківського районного управління юстиції міста Суми (а. с. 14) . 1/5 спірного будинку належить [PERSON] батьку позивачки, який помер 22.07.1957 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія І-ЯР № 166919, виданим 26.09.1957 року міськбюро ЗАГС м. Суми (а. с. 13) . Вже 59 років 1/5 будинку зареєстрована за померлим і на сьогоднішній день у позивачки відсутні відомості про заведення спадкової справи та прийняття спадщини. Тобто, починаючи з 04.03.2005 року позивачка законно володіє спірним будинком, але не може ним розпоряджатися, оскільки 1/5 будинку зареєстрована за померлим, вона не може приватизувати земельну ділянку, на якій знаходиться жилий будинок, не може продати даний жилий будинок. Згідно ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність) , якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Згідно п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність) , якщо інше не встановлено ЦК України. При вирішенні спорів, повязаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або предявлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ч. 3 ст. 344 ЦК України) . Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч. 2 ст. 344 ЦК України) . Враховуючи положення ст. ст. 335, 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння) , а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (ст. 214 ЦПК України) . Враховуючи положення п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України про те, що правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення ст. 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю (п. 11 Постанови) . Можливість предявлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень ст. ст. 15, 16 ЦК України, а також ч. 4 ст. 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У звязку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади (п. 13 Постанови) . Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 344 ЦК України, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у звязку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (п. 5 ч. 1 ст. 19 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень) (п. 14 Постанови) . Відповідно до листа Другої [PERSON] державної нотаріальної контори від 28.02.2017 року спадкова справа після померлого 22.07.1957 року [PERSON] не заводилась. Відповідно до рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 24.03.2017 року по справі № 592/472/17 було встановлено факт належності [PERSON] правовстановлюючого документа свідоцтва про набуття домоволодіння, виданого старшим нотаріусом [PERSON] обласної державної контори на імя [PERSON] від 03.09.1940 року на 1/5 частину жилого будинку, розташованого за адресою: м. Суми, вул. Комсомольська, буд. 181. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. При зверненні до суду дана особа повинна доводити свою юридичну заінтересованість у справі. Завдяки такому підходу реалізується принцип диспозитивності цивільного процесу. Із змісту ст. 10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Ч. 1 ст. 58 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Із змісту ст. 60 ЦПК України вбачається, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про можливість задоволення позову [PERSON] до [PERSON] міської ради про визнання права власності за набувальною давністю. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved