Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-13 00:00:00

22.03.2018 року [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що, перебуваючи в зареєстрованому шлюбі з 27.09.1956 року по [INFO] року з [PERSON], починаючи з 1986 року, припинив з нею подружні стосунки, залишив її та став проживати з [PERSON] однією сім»єю без реєстрації шлюбу. В подальшому, в січні 2003 року, вони зареєстрували шлюб. В період проживання з [PERSON] ними за спільні кошти було придбано приміщення магазину в с. Красне Бахмацького району Чернігівської області з метою використання будівельних матеріалів на зведення будинку для сумісного проживання, розташованого за адресою [ADDRESS] Бахмацького району Чернігівської області. Будинок за вказаною адресою [PERSON] отримала у спадщину 05.05.1992 року після смерті своєї матері [PERSON], але у зв»язку з його руйнацією та аварійним станом, виникла необхідність у зведенні саме нового будинку на місці попереднього та інших господарських споруд. За час проживання спільно з [PERSON]. саме з 1986 року, а не з 1982 року, як помилково було зазначено у його паспорті працівниками Красненської сільради, до 2003 року однією сім»єю без реєстрації шлюбу за вищевкаазною адресою, вони вели спільне господарство, мали спільні кошти, взаємні права та обов»язки. Шлюб з [PERSON] було припинено внаслідок її смерті [INFO] року. [PERSON], за час житття, 24.04.1997 року, склала заповіт на все своє майно на користь своєї доньки [PERSON]. Після смерті [INFO] року його дружини [PERSON], він продовжував проживати у вказаному будинку та був зареєстрований за даною адресою. Він, як непрацездатний, мав право на обов»язкову частку у спадщині, а тому в судовому порядку вирішив питання щодо відповідної частини належного йому спадкового майна. Право на частину домоволодіння з надвірними будівлями, розташованими по [ADDRESS] Бахмацького району Чернігівської області, має намір вирішувати в суді після їх узаконення, оскільки вони на даний час вважаються самочинним будівництвом. Посилається на положення ч.1 ст. 74 СК України зі змінами від 22.12.2006 року, відповідно до змісту якої у разі якщо жінка та чоловік проживають однією сім»єю але не перебувають у шлюбі між собою, або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними під час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Також зазначає, що до внесення змін, а саме з 01.01.2004 року до 22.12.2006 року, в ч.1 ст. 74 СК України, не було зазначено щодо необхідності враховувати перебування одного з подружжя в іншому шлюбі. Просив встановити факти роздільного проживання з дружиною, фактичного припинення шлюбних відносин з нею, проживання однією сім»єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, з метою оформлення права власносі на відповідну частину домоволодіння з надвірними будівлями, які він побудував спільно з [PERSON] за час спільного проживання та отримання спадщини на вказане майно. В судове засідання позивач [PERSON] не з»явився. Представник позивача адвокат [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав і просив задовольнити їх із зазначених у позовній заяві підстав, оскільки іншим шляхом, окрім як в судовому порядку, захистити права позивача на вказане майно, неможливо. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позовних вимог не визнала і просила відмовити в їх задоволенні, оскільки вважає, що положення ст. 74 СК України, який набрав чинності 01.01.2004 року не може застосовуватися до правовідносин, які виникли до набрання ним чинності. Не заперечувала проти того, що [PERSON] проживав однією сім»єю, без реєстрації шлюбу з її матір»ю-Деряпою В.В., починаючи 1986 року, які в подальшому, в 2003 році зареєстрували шлюб. Відносин між ними були дружні. [PERSON] ставився до дітей [PERSON], в тому числі і до неї, добре. Погоджується з тим, що дійсно в 90 - х роках здійснювалася перебудова будинку за [ADDRESS], в якій приймав участь [PERSON], а також допомогали односельці та їх родина. Щодо запису дати реєстрації позивача за вказаною адресою з 1982 року зазначила, що це була саме її помилка, як паспортистки сільради, яку вона допустила при обміні паспорту. Насправді [PERSON] був зареєстрований за даною адресою значно пізніше. У визначений судом строк відзиву не подала. Представник відповідачки -адвокат [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог і просила відмовити в їх задоволенні, оскільки на час виникнення правовідносин діяли КпШС України та ЦПК України, які не передбачали такого поняття як проживання однією сім»єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Положення ст. 74 СК України, на яку посилається позивач, застосовується до правовідносин, які виникли після набрання ним законної сили, тобто після 01.01.2004 року і на правовідносини, які виникли раніше -не поширюється. Крім того, звернула увагу, що позивач перебував в зареєстрованому шлюбі, проживаючи з [PERSON] однією сім»єю. Підстав для застосування положень ст. 25 КпШС України та ст. 17, 18, 19 ЗУ «Про власність», які діяли на час виникнення правовідносин, немає в зв»язку з відсутністю доказів щодо вкладення коштів в будівництво будинку [PERSON] Допитана за клопотанням позивача свідок [PERSON], яка доводиться невісткою позивачеві, в судовому засіданні показала, що [PERSON] проживав разом зі своєю дружиною [PERSON] в х. Карпенково Бахмацького району. Відносини між ними були дружні, але коли остання почала зловживати спиртним, [PERSON] у 1986 році залишив сім»ю і перейшов проживати до [PERSON], чоловік якої на той час помер. Спершу з останньою та її дітьми, однією сім»єю, вони проживали в [ADDRESS], а в подальшому, за спільні кошти та спільною працею звели новий будинок по вулиці Кооперативній, 1 даного населеного пункту, з метою подальшого проживання в ньому. Без рестрації шлюбу проживали до 2003 року, а потім зареєстрували його. Допитаний за клопотанням позивача свідок [PERSON], який доводиться сином позивачеві, в судовому засіданні показав, що його батьки [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, проживали спільно та мали 9 дітей. Орієнтовно в 1982 році батько познайомився з [PERSON], до якої згодом перейшов проживати, залишивши свою дружину [PERSON] Між [PERSON] та [PERSON] були нормальні сімейні стосунки, і останній добре ставився до її дітей. Шлюб вони не реєстрували, оскільки не був розірваний попередній. Він особисто допомагав батькові і приймав участь у зведенні будинку по [ADDRESS], який будували за спільні кошти та для подальшого проживання у ньому [PERSON] та [PERSON] Свідок [PERSON], допитаний за клопотанням позивача, в судовому засіданні показав, що [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON] у 1956 році. Разом вони проживали в х. Карпенково Бахмацького району до 1982 року, виховували 6 спільних дітей та 2 дітей від першого шлюбу [PERSON] В кінці 70-х років [PERSON] почала зловживати спиртним, в результаті чого між ними виникали сварки. Орієнтовно в 1982 році, коли їх діти були дорослі, вони припинили сімейні стосунки, не розірвавши шлюб, оскільки [PERSON] залишив сім»ю і перейшов проживати до [PERSON] Шлюб вони не реєстрували, оскільки [PERSON] не розірвав шлюб зі своєю дружиною. Спершу [PERSON] з [PERSON] проживали по [ADDRESS], а згодом, коли померла мати [PERSON] і вона успадкувала будинок, в 1992-1995 роках розібрали старий і на його місці звели новий будинок за адресою [ADDRESS]. З метою будівництва ними за спільні кошти було придбано приміщення магазину, будівельні матеріали після розібрання якого були використані для будівництва будинку. Демонтували та зводили новий будинок [PERSON], його син [PERSON] та інші односельці. Коли [PERSON] дізнався про наявність заповіту, який склала [PERSON] на все майно на користь доньки [PERSON], обурився, оскільки залишився без майна, незважаючи на те, що вкладав кошти в будівництво та приймав участь фізичною працею у зведенні будинку для спільного проживання. Працівники БТІ пояснили, що даний будинок є самочинним будівництвом, тому його необхідно узаконити. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] був офіційно зареєстрований у 2003 році. Вислухавши учасників судового процесу, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом»якшують або скасовують відповідальнсть особи. Як зазначив Конституційний Суд у своєму рішенні № 1-рп/99 від 09.02.99 року положення частини першої статті 58 Конституції України про те, що закони та інші нормативно-правові акти не мают зворотньої дії в часі, крім випадків, коли вони пом»якшують чи скасовують відповідальність особи, треба розуміти так, що воно стосується людини і громадянина (фізичної особи). Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотньої дії у часі, крім випадків коли він пом»якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Частиною 2 ст. 273 ЦПК України 1963 року, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, було перебачено, що судовим порядком можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, якщо діюче законодаство не передбачає іншого порядку їх встановлення. У пункті 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України за № 5 від 31.03.1995 року зазначено, що наведений у ст. 273 ЦПК України перелік фактів, які встановлюються судом, не є вичерпним. За наявності зазначених умов суд може встановлювати й інші факти, що мають юридичне значення. Як встановлено в судовому засіданні [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 27.09.1956 року, що підтверджується копією свідоцтва про їх одруження (а.с. 10). Остання згідно свідоцтва про смерть, померла [INFO] року (а.с. 9). Відповідно до ст. 37 КпШС України 1969 року з наступними змінами шлюб припиняється внаслідок смерті одного з подружжя. Таким чином шлюб між [PERSON] та [PERSON], з урахуванням положень ст. 37 КпШС України 1969 року, був припинений саме з часу смерті останньої - з [INFO] року. Як вбачається зі змісту свідоцтва про одруження серії [NUMBER], виданого 08.01.2003 року виконкомом Красненської сільської ради Бахмацького району Чернігівської області, [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 08.01.2003 року і їх прізвища після одруження, відповідно: «[PERSON]» та «[PERSON]» (а.с.11). Остання згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Бахмацького районного управління юстиції Чернігівської області 03.11.2011 року, померла [INFO] року (а.с. 12). Як вбачається зі змісту довідки, виданої дирекцію СТОВ «Промінь» с. Красне Бахмацького району Чернігівської області, станом на 1991 рік [PERSON] та [PERSON] працювали в КСП «Жовтень», відповідно, дояркою та тваринником (а.с. 6). За повідомленням КП Прилуцьке МБТІ від 08.06.2016 року станом на 31.12.2012 року право власності на об»єкт нерухомості-житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] Бахмацького району Чернігівської області зареєстровано за [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину від 05.05.1992 року. Збудовано навіси, ганок, огорожу, що станом на 08.06.2016 року не являється самочиннним будівництвом на підставі наказу Держбуду України № 127 від 24.05.2001 року. Загальна площа становить 57.5. кв.м., житлова площа 12.8 м. кв. Самочинно збудовано літню кухню, веранду, сарай, будинок, веранду (а.с. 5). За приписами ст. 25 КпШС України, якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім»єю, але не перебувають в шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Як зазначив ВСУ в аналізі судової практики розгляду справ що мають юридичне значення (2012 рік), в розділі «Встановлення фактів проживання однією сім»єю чоловіка та жінки без шлюбу», слід звернути увагу, що оскільки СК набрав чинності з 1 січня 2004 року, і зворотньої сили не має, то положення ст. 74 цього Кодексу застосовуються виключно до правовідносин, які виникли після дати набрання ним законної сили. Враховуючи, що правовідносини виникли до 01.01.2004 року, тобто до набрання чинності СК України, тому положення ч.2 ст. 74 СК України, на які посилається позивач в позовній заяві та його представник в судовому засіданні, не можуть бути застосовані в даному випадку. Відповідно до ст. 5 ЦПК України у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд, відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Як зазначив ВСУ у постанові від 25.12.2013 року у справі № 6 -135цс13, майно набуте під час цивільного шлюбу до 1 січня 2004 року є об'єктом спільної сумісної власності, якщо придбане внаслідок спільної праці. Відповідно до роз'яснень, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України «Про власність», відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються. Так, згідно із частиною першою статті 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Частиною другою статті 112 ЦК Української РСР 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток. За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону «Про власність», статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України «Про власність»), тощо. Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці. Згідно заповіту, складеного 24.04.1997 року [PERSON] заповідала все своє майно [PERSON] (а.с. 7). За повідомленням Бахмацької районної державної нотаріальної контори від 17.09.2018 року спадкова справа до майна померлої [PERSON] відкрита 15.11.2011 року за заявою про прийняття спадщини [PERSON] та [PERSON], яким були видані свідоцтва про право на спадщину на земельні ділянки. В матеріалах спави є заповіт на все майно на ім»я [PERSON]. Спадкова справа після померлої [PERSON] не відкривалася, оскільки ніхто зі спадкоємців не звертався із заявою про прийняття спадщини чи про відмову у її прийнятті (а.с.50). Як було встановлено в судовому засіданні з пояснень свідків, чого також не заперечувала і сама відповідачка, [PERSON] припинив подружні відносини зі своєю дружиною [PERSON], не розриваючи шлюб, який було припинено, з урахуванням положень ст. 37 КпШС України, з [INFO] року, проживав з [PERSON] однією сім»єю, без реєстрації шлюбу в період з 1986 року по 07.01.2003 року, та протягом зазначеного періоду спільно з останньою побудували будинок по [ADDRESS] Бахмацького району Чернігівської області, тому позивачеві слід встановити зазначені факти. Посилання відповідачки та її представника в судовому засіданні на неможливість установлення зазначених фактів в зв»язку з невідповідністю нині діючого законодавства нормам законодавства, які діяли на час виникнення спірних правовідносин, не заслуговують на увагу, з урахуванням вищезазначеної Правової позиції Верховного Суду України. Що стосуєтся посилання представника відповідачки щодо відсутності підстав для застосування положень ст. 25 КпШС України та ст.ст. 17, 18, 19 ЗУ «Про власність», які діяли на час виникнення правовідносин, суд не приймає до уваги, оскільки даним судовим рішенням лише підтверджуються факти, які просив встановити позивач і не вирішується питання щодо права власноті на спірне майно. Встановлення даних фактів надає позивачеві можливість вирішити питання щодо права власності на майно, набуте спільною працею та реалізувати спадкові права і встановити їх іншим шляхом неможливо. Позивач [PERSON] звільнений від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» (а.с.13).

Outcome: approved