Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-07 00:00:00

22.04.2019 року позивач [PERSON] звернулася до Жовтневого районного суду м. Харкова з позовом, який в подальшому позивачем неодноразово уточнювався, до відповідача [PERSON] , і просить суд зобов`язати відповідача усунути перешкоди у користуванні позивачем житловим будинком літ. «А-1», надвірними будівлями, спорудами та земельною ділянкою по [ADDRESS] шляхом винесення пасіки з земельної ділянки по [ADDRESS] ; заборонити у майбутньому відповідачу розміщувати пасіку на земельній ділянці по [ADDRESS] ; стягнути з відповідача судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, проведенням експертного дослідження та витрати на професійну правничу допомогу. В обґрунтування своїх вимог позивач [PERSON] , уточнивши деякі обставини в уточненому позові, посилається на те, що на даний час їй на праві приватної власності належить 1 ціла частина домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . Разом з тим, позивачу належить земельна ділянка площею 0, 0989 га, кадастровий номер 6310137900:12:008:0029 за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Інформацією державного земельного кадастру від 01.02.2018 року та графічними матеріалами з публічної кадастрової карти. Користувачем сусідньої земельної ділянки та домоволодіння за адресою: [ADDRESS] є відповідач [PERSON] . Протягом декількох років [PERSON] утримує на своїй земельній ділянці пасіку, яка складається з 6 бджолосімей, що підтверджується відповідними фото та листом Держпродспоживслужби за вих. №23/1589 від 06.02.2019 року. Увесь цей час родина позивача страждає від укусів бджіл, які летять з пасіки [PERSON] . Це шкодить членам її родини та представляє небезпеку для їх здоров`я. Зокрема, онука позивача - [PERSON] , 2006 року народження, страждає на алергічні реакції на укуси бджіл. Після укусів бджіл у дитини одразу з`являються почервоніння, набряки, висока температура, через що позивачу доводиться навіть звертатися до лікаря. Згідно з медичною довідкою дитина страждає на алергічну реакцію на укуси комах, тому позивач позбавлена можливості спілкуватись та бачитись із онукою вдома і не тільки в минулому, але й у майбутньому. Тому позивач звернулась до суду за захистом її прав як бабусі, передбачених ч.1 ст. 257 СК України. Крім того позивач, посилаючись на положення Закону України «Про бджільництво» та вимоги підзаконних нормативних актів, посилається на порушення відповідачем правил розміщення пасік. Зокрема, позивач зауважує, що всупереч п.1.2 Інструкції щодо попередження та ліквідації хвороб і отруєнь бджіл, затвердженої Наказом головного державного інспектора ветеринарної медицини від 30.01.2001 року №9, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 12.02.2001 року, вказана вище пасіка розташована на відстані: орієнтовно 445, 00 м від залізниці, 2, 00 км від ПрАТ «Харківський коксовий завод», яке відноситься до коксохімічної промисловості; 4.00 км від ТОВ «Харківський експериментальний завод V», який відноситься до об`єктів хімічної промисловості. Крім того пасіка відповідача не має огорожі не менше 2,5 м, чим порушено п. 1.3. зазначеної вище Інструкції. Отже позивач вважає розміщення пасіки відповідача на земельній ділянці, якою він користується, незаконним, а також зазначає, що таке розміщення загрожує ветеринарно-епідеміологічному благополуччю бджолиних сімей та здоров`ю громадян, в тому випадку, якщо мед з пасіки відповідача потрапляє у продаж, окрім того, у зв`язку з відсутністю достатньо високої огорожі від укусів бджіл можуть постраждати сусіди. Також позивач зауважує, що відстань до найближчого об`єкту житлової забудови, зокрема, житлового будинку позивача, складає 40 м, що порушує вимоги Додатку №5 Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України №173 від 19.06.1996 року. В обґрунтування позовних вимог щодо усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, позивач посилається на положення ст.ст. 319, 391 ЦК України, ст.ст. 23,30, 67, 103, 104, 123 ЗК України. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 07.06.2019 року прийнято позов до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим будинком та земельною ділянкою. Призначено судове засідання. 01.07.2019 року відповідачем [PERSON] надано відзив на позов, в якому відповідач просить відмовити у задоволенні позову [PERSON] , оскільки вважає позов безпідставним та необґрунтованим. Так, зокрема, відповідач звертає увагу на те, що позивачем у позовній заяві зазначено лише один випадок укусу комах онуки в червні 2017 року, однак на той час [PERSON] власником земельної ділянки не була, тим більше докази не містять даних про укус саме бджоли. Крім того у весняно-літній період пасіка вивозиться за межі міста Харкова в екологічно чисті райони, отже пасіка у дворі будинку [ADDRESS] відсутня кожного року з травня по вересень, не було пасіки за вказаною адресою і у червні 2017 року. Також відповідач звертає увагу на те, що інформація про алергічну реакцію дитини від укусів комах стосується січня 2019 року, однак взимку бджоли не літають. Крім того, на думку відповідача, незрозумілим є яким чином відноситься до предмету позову зазначені позивачем порушення законодавчо встановлених правил розведення бджіл. При цьому відповідач зазначає, що з урахуванням матеріальних затрат на перевезення пасіки на весняно-осінній період відповідач має намір цього року взагалі залишити пасіку у родичів в сільській місцевості. 09.08.2019 року представником позивача [PERSON] - [PERSON] надано уточнену позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим будинком та земельною ділянкою, яка прийнята судом до розгляду, а 16.09.2019 року - подано відповідь на відзив з доводами в обґрунтування заперечень проти обставин, викладених у відзиві.. 22.01.2020 року представником позивача [PERSON] - [PERSON] надано уточнену позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим будинком та земельною ділянкою, вимоги та обґрунтування якої викладені вище та прийняті судом до розгляду. 04.02.2020 року відповідачем [PERSON] подано письмові заперечення на уточнений позов, в яких відповідач просить відмовити у задоволенні уточненого позову [PERSON] 05.02.2020 року представником відповідача [PERSON] - [PERSON] надано клопотання, в якому остання просить суд, у разі відмови в задоволенні позову [PERSON] , стягнути з позивача та користь відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 3 000,00 грн. 01.04.2020 року представником позивача [PERSON] - [PERSON] надано додаткові пояснення на позовну заяву. Відповідачем [PERSON] 09.04.2020 року на адресу суду також надані додаткові пояснення. У судовому засіданні представники позивача [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили задовольнити, посилаючись на викладені в позові обставини. Представники відповідача [PERSON] - [PERSON] , [PERSON] заперечували проти задоволення позовних вимог, просили суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі з викладених у відзивах підстав, підтвердили факт відсутності пасіки за вказаною у позові адресою. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, приходить до наступних висновків. Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 0,0989 га, кадастровий номер 6310137900:12:008:0029, розташована за адресою [ADDRESS] з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), землі житлової та громадської забудови, для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Право власності на вказану земельну ділянку виникло на підставі рішення органу місцевого самоврядування Харківської міської ради від 08.11.2017 №812/17 і рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 28.11.2017 року. Крім того [PERSON] на праві приватної власності також належить житловий будинок літ. «А-1» з надвірними будівлями та спорудами загальною площею 123,1 кв.м, житловою площею 62 кв.м за адресою: [ADDRESS] , підстава виникнення права власності - рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 26.08.2016 року (справа №639/9880/15-ц) та ухвали Жовтневого районного суду м. Харкова від 02.12.2016 року у цій же справі. Зазначені обставини підтверджуються Інформацією від 24.10.2019 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна та інформації Державного земельного кадастру (а.с.7, 94-95). Позивачем [PERSON] долучені до матеріалів позовної заяви світлини, які відображають наявність вуліїв за парканом в зимовий період. Однак дата створення світлин та адреса зображеної на них місцевості - з самих світлин не вбачаються. (а.с. 8). Позивачем [PERSON] до позову додано висновок експертного дослідження №19/1ЕД-19 від 28.08.2019 року, складений експертами Харківського НДЕКЦ МВС України. Вартість експертного дослідження склала 3 376,80 грн. і сплачена [PERSON] 20.08.2019 року. Разом з тим висновок експертизи містить лише дані про інформаційне наповнення веб-сторінки за певною електронною адресою, яка являє собою сторінку профілю користувача соціальної мережі «Однокласники», зареєстровану на ім`я « [PERSON] ». Зокрема, зазначено, що на вказаній сторінці містяться відповідні розділи та поля, у яких розміщені відомості щодо власника профілю у вигляді тексту та фотографічних зображень та інша інформація, до висновку дані фототаблиці із зображенням чоловіка та вуліїв. Також зроблено висновок, що вказані веб-сторінки з відповідними адресами на момент проведення дослідження є недоступними для користувачів мережі Інтернет з України (без використання VPN-мережі) але є загальнодоступними для користувачів мережі Інтернет інших держав (а.с. 54, 60-81). Разом з тим зазначений висновок не є підтвердженням часу та місця створення відповідних світлин, розміщених в мережі Інтернет на веб-сторінці за певною електронною адресою, яка являє собою сторінку профілю користувача соціальної мережі «Однокласники», зареєстровану на ім`я « [PERSON] ». Отже суд вважає такий доказ неналежним, оскільки він не містить інформації щодо предмета доказування. Відповідачем [PERSON] також долучені до матеріалів справи разом з відзивом світлини, які відображають зелені дерева та траву, частини будинків і відсутність пасіки. Однак дата створення світлин та адреса зображеної на них місцевості - з самих світлин не вбачаються (а.с. 29-30, 147-148). Твердження позивача щодо прив`язки до місцевості та відстані розташування пасіки (а фактично - домоволодіння за адресою: [ADDRESS] ), відносно різних об`єктів та підприємств ґрунтується виключно на даних витягів із комп`ютерної програми «Google Maps», для оцінки даних якої необхідні спеціальні знання, отже достовірну інформацію такі докази можуть містити лише за наявності висновку спеціаліста або експерта (а.с.12-13). Таким чином, докази, які закріплені у світлинах та витягах із комп`ютерної програми «Google Maps» суд не бере до уваги, оскільки вони є недостовірними для встановлення певних обставин у конкретний час. Позивач [PERSON] доводиться матір`ю [PERSON] , який народився [INFO] , про що зроблено відповідний актовий запис №388 та підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 30.10.1981 року (а.с.103). В свою чергу [PERSON] є батьком [PERSON] , яка народилася [INFO] , про що зроблений відповідний актовий запис №322 та підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 30.06.2006 року (а.с. 102). Отже [PERSON] доводиться онукою позивачу [PERSON] . З копії сторінки медичної документації (без зазначення виду документу, з якого зроблено витяг, та прізвища пацієнта) вбачається, що 12.06.2017 року пацієнт був на прийомі у лікаря зі скаргами на набряк в області правої кінцівки, встановлено діагноз - алергічна реакція на укус комахи, зазначені рекомендації для лікування (а.с.10). Згідно з довідкою, виданою 16.01.2019 року КНП Міська дитяча поліклініка №2 [PERSON], 2006 р.н., [ADDRESS], в тому, що вона має алергічні реакції на укуси комах в анамнезі (а.с.11). Пізніше позивачем надано результати досліджень біоімунохімії від 03.12.2019 року без направлення лікаря щодо [PERSON] на наявність антитіл на отруту бджоли - результат 3,9 (а.с.104) а також консультативний висновок педіатра приватної клініки «Доктор Алекс» від 27.12.2019 року щодо [PERSON] , в якому встановлено діагноз - інсектна алергія, сенсибілізація до отрути бджіл, вказано, що були скарги на алергічну реакцію на укус бджіл, різкий набряк в місці укусу, блювання, головокружіння, підвищення температури тіла до фебрильних цифр. При обстеженні - високий рівень сенсибілізації до отрути бджіл - підвищений рівень ІГЕ до 3,9. Рекомендовано молекулярну діагностику інсектної алергії, уникати контакту з комахами: бджоли, оси, бумажні оси. Зазначено, що укус бджоли небезпечний для життя дитини (а.с.105). Згідно з відповіддю Головного управління Держпродспоживслужби в Харківській області від 06.02.2019 року на адвокатський запит [PERSON] , відповідно до записів у реєстраційному журналі дільничної лікарні № 1 міської державної лікарні ветеринарної медицини м. Харкова в наявності запис за № 342 від 22.05.2015 щодо видачі ветеринарно-санітарного паспорта пасіки на 6 (шість) бджолосімей гр. [PERSON] , який мешкає за адресою: [ADDRESS] (а.с.9). Зазначене додатково підтверджується доданою відповідачем до матеріалів справи копією ветеринарно-санітарного паспорту пасіки, в якому зазначено, що власник пасіки - [PERSON] , місце проживання власника - [ADDRESS] , характеристика пасіки 6 бджолосімей, місце розміщення - [ADDRESS] , епізоотичний стан пасіки - благополучна по інфекційним та інвазійним хворобам. Дата видачі 22.05.2015 року. (а.с.28) Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 03.06.2019 року свідчить про те, що за [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності зареєстровано 54/100 частин житлового будинку літ. «А-1» з надвірними будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] на підставі договору дарування, виданого 21.07.1995 р. П`ятою Харківською державною нотаріальною конторою (а.с.98). Відповідно до Конституції України усі суб`єкти права власності рівні перед законом (частина четверта статті 13); кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (частини перша, друга статті 41); правовий режим власності визначається виключно законами України (пункт 7 частини першої статті 92). Згідно ст.ст. 41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Главою 29 ЦК України ( ст.ст. 386-394 ) регулюється захист права власності. Власникові, згідно із ст. 317 ЦК України, належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частиною 1 ст.4 ЦПК України та ч. 1, п.п. 1, 3, 7, 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; припинення дії, яка порушує право; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно положень ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння. Аналіз наведених норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у розпоряджанні власністю (негаторний позов). Як зазначено у Постанові Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 7 лютого 2014 року «Про судову практику с правах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення ст.391 ЦК України, суд має виходити із такого: Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об`єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача. Стаття 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, що ратифікована Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 р., гарантує право на вільне володіння своїм майном, яке звичайно визначається, як право на власність. Згідно зі ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР та ст. 383 ЦК України громадяни, які мають у приватній власності житловий будинок, квартиру, користуються ним для особистого проживання і проживання членів сім`ї. Статтею 91 ЗК України встановлено, що власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, а також дотримуватися правил добросусідства. Згідно п.п. г, е, ч.1. ст. 96 ЗК України, землекористувачі також зобов`язані: - не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; - дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон; Відповідно до змісту ч. 1 ст.103, ст.104 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей. Власники та землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати припинення діяльності на сусідній земельній ділянці, здійснення якої може призвести до шкідливого впливу на здоров`я людей, тварин, на повітря, земельні ділянки та інше. Частинами другою, третьою статті 152 ЗК України визначено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав. Згідно з ст. 1 Закону України «Про бджільництво», №1492 від 22 лютого 2000 року передбачено, що бджільництво - це галузь сільськогосподарського виробництва, основою функціонування якої є розведення, утримання та використання бджіл для запилення ентомофільних рослин сільськогосподарського призначення і підвищення їх урожайності, виробництво харчових продуктів і сировини для промисловості. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про бджільництво», суб`єктами бджільництва незалежно від форм власності, є: - племінні та товарні пасіки, племінні бджолорозплідники; - підприємства з виготовлення обладнання та пасічного інвентаря; -підприємства, установи та організації із заготівлі, переробки, реалізації продуктів бджільництва та препаратів із них; - лабораторії сертифікації продуктів бджільництва; - наукові установи, заклади освіти, дослідні господарства, які займаються бджільництвом. Право на утримання бджіл і зайняття бджільництвом мають громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які мають необхідні навики або спеціальну підготовку, а також юридичні особи. Зайняття бджільництвом здійснюється без окремого дозволу органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування (ст. 11 Закону від 22.02.2000 року №1492). Фізична особа з метою зайняття бджільництвом формує пасіку з бджолиних сімей, яка може мати підсобне приміщення, інвентар і обладнання та розміщується на відповідній земельній ділянці. Кількість бджолиних сімей, що може утримуватися юридичними та фізичними особами не обмежується (ст. 12 Закону №1492 від 22.02.2000 року). З метою обліку пасік та здійснення лікувально-профілактичних заходів на кожну пасіку видається ветеринарно-санітарний паспорт. Пасіка підлягає реєстрації за місцем проживання фізичної особи або за місцем знаходження юридичної особи, яка займається бджільництвом у місцевих державних адміністраціях або сільських, селищних, міських радах у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади з питань аграрної політики. (ст. 13 Закону №1492 від 22.02.2000 року). Пасіки розміщують фізичні особи на земельних ділянках, які належить їм на правах власності або користування, відповідно до ветеринарно-санітарних правил. Розміщення пасік на земельних ділянках інших власників або користувачів здійснюється за їх згодою Фізичні та юридичні особи розміщують пасіки на земельних ділянках, які належать їм на правах власності або користування, відповідно до ветеринарно-санітарних правил. Розміщення пасік на земельних ділянках інших власників або користувачів здійснюється за їх згодою. Розміщення пасік на землях лісового фонду здійснюється безоплатно з урахуванням вимог Лісового кодексу України (ст. 15 Закону №1492 від 22.02.2000 року). Згідно зі ст. 16 Закону №1492 від 22.02.2000 року перевезення (кочівля) пасік до медоносних угідь здійснюється відповідно до ветеринарно-санітарних правил за погодженням з власниками або користувачами земельних ділянок. На даний час є чинною «Інструкція щодо попередження та ліквідації хвороб і отруєння бджіл», яка затверджена наказом головного державного інспектора ветеринарної медицини 30.01.2001 р. №9 та зареєстрована в Міністерстві юстиції України 12.02.2001 р. за №131/5322, яка визначає вимоги до розміщення й облаштування пасік (далі Інструкція від 30.01.2001 р. №9). Згідно п. 1.2 Інструкції від 30.01.2001 р. №9 пасіки розміщують у благополучній щодо заразних хвороб бджіл місцевості, у сухих, освітлених сонцем, захищених від вітрів місцях, на відстані не ближче 500 м від шосейних доріг і залізниць, пилорам, високовольтних ліній електропередач, не менше 1 км від тваринницьких і птахівницьких будівель і 5 км від воскопереробних заводів, підприємства кондитерської і хімічної промисловості, аеродромів, військових полігонів, радіолокаційних, радіо- і телетрансляційних станцій та інших джерел мікрохвильового випромінювання. Відстань від товарної пасіки до репродуктивної і карантинної повинна бути не менше 7 км. Згідно п.1.3 Інструкції від 30.01.2001 р. №9 територію стаціонарної пасіки огороджують, обсаджують плодовими деревами і кущами. Відведення земельних ділянок для розміщення такої пасіки необхідно погоджувати з органами державного управління з питань ветеринарної медицини і місцевими органами влади. При визначенні розміру площі під пасіку розраховують, що на одну надану бджолину сім`ю потрібно 30-35 м2, залежно від способу розміщення бджіл. При розміщенні пасіки на присадибній ділянці (подвір`ї) огорожа повинна бути заввишки не менше 2,5 м для підвищення льоту бджіл. Згідно зі ст. 282 ЦК України фізична особа має право вимагати усунення небезпеки, створеної внаслідок підприємницької або іншої діяльності, яка загрожує життю та здоров`ю. Статтею 1163 ЦК України передбачено, що фізична особа, життю, здоров`ю або майну якої загрожує небезпека, а також юридична особа, майну якої загрожує небезпека, мають право вимагати її усунення від того, хто її створює. Таким чином, підставою виникнення зобов`язань є факт створення загрози цивільним правам та інтересам інших осіб. Загроза може бути створена як діями, так і бездіяльністю іншої особи. Бездіяльність має правове значення у випадках, коли боржником не виконуються обов`язки створення безпечних умов, покладені на нього законом. Діючим законодавством, зокрема Земельним Кодексом України, Законом України «Про бджільництво», «Інструкцією щодо попередження та ліквідації хвороб і отруєння бджіл», Законом України «Про ветеринарну медицину», наказом №182/82 Міністерства аграрної політики України, Української академії аграрних наук, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 23.10.2000 р. за №736/4957 «Про затвердження нормативно-правових актів з питань розвитку бджільництва», яким затверджені такі документи - План народного районування бджіл; Порядок видачі ветеринарно-санітарного паспорта пасіки; Порядок реєстрації пасік; Правила ввезення в Україну та вивезення за її межі бджіл і продуктів бджільництва - не передбачено, на якій відстані повинні бути розміщені пасіки на присадибних земельних ділянках від суміжних земельних ділянок та житлової забудови та прирівняних до неї об`єктів, тобто на законодавчому рівні на визначений розмір санітарно-захисної зони в метрах. Додатком № 5 Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів, затверджених Наказом Міністерства охорони здоров`я України № 173 від 19 червня 1996 року, передбачено встановлення санітарно-захисної зони 300 м від пасіки до житлової забудови, однак суд не бере до уваги вказані норми і посилання на них позивача, оскільки вимоги цього нормативного акту стосуються виключно сільськогосподарських підприємств та прирівняних до них об`єктів, і на вимоги до індивідуальної пасіки не поширюються. Норми «Порядку видачі ветеринарно-санітарного паспорта пасіки» та «Порядку реєстрації пасік», затверджених спільним наказом Міністерства аграрної політики України та Української академії аграрних наук від 20 вересня 2000 року № 184/82 також не містять обмежень у відстані розміщення пасіки від жилих будівель та заборони її розташування на присадибних ділянках. Ст. 28 Закону України «Про основи законодавства України про охорону здоров`я» роз`яснює, що з метою забезпечення сприятливих для здоров`я умов праці, навчання, побуту та відпочинку, високого рівня працездатності, профілактики травматизму і професійних захворювань, отруєнь та відвернення іншої можливої шкоди для здоров`я встановлюються єдині санітарно-гігієнічні вимоги до організації виробничих та інших процесів, пов`язаних з діяльністю людей, а також до якості машин, обладнання, будівель, споживчих товарів та інших об`єктів, які можуть мати шкідливий вплив на здоров`я. Всі державні стандарти, технічні умови і промислові зразки обов`язково погоджуються з органами охорони здоров`я в порядку, встановленому законодавством. Власники і керівники підприємств, установ і організацій зобов`язані забезпечити в їх діяльності виконання правил техніки безпеки, виробничої санітарії та інших вимог щодо охорони праці, передбачених законодавством про працю, не допускати шкідливого впливу на здоров`я людей та навколишнє середовище. Тобто, діяльність по утриманню пасіки взагалі не можна вважати такою, здійснення якої може призвести до шкідливого впливу. Окрім того, галузь бджільництва України є важливою складовою економіки держави, що визначає обсяги, пропозиції та вартість основних видів продовольства для населення країни. Бджільництво є базою та джерелом сталого розвитку для ряду галузей, зокрема, галузі рослинництва, фармацевтичної, харчової та інших (Програма розвитку галузі бджільництва України на період 2016- 2020 рр.- Міністерство аграрної політики та продовольства України). Бджоли є корисними комахами. Вони запилюють рослини, завдяки чому на столі у нас присутні ягоди, овочі і фрукти. Існує цілий напрям народної медицини - апітерапія, з допомогою якої піддаються лікуванню захворювання. Однак, у людей, схильних до алергії, може виникати сильна реакція на бджолину отруту. Відповідно до ст. 257 СК України баба, дід, прабаба, прадід мають право спілкуватися зі своїми внуками, правнуками, брати участь у їх вихованні. Батьки чи інші особи, з якими проживає дитина, не мають права перешкоджати у здійсненні бабою, дідом, прабабою, прадідом своїх прав щодо виховання внуків, правнуків. Якщо такі перешкоди чиняться, баба, дід, прабаба, прадід мають право на звернення до суду з позовом про їх усунення. Статтею 258 СК України передбачено, що баба і дід мають право на самозахист внуків. . Баба і дід мають право звернутися за захистом прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх та повнолітніх непрацездатних внуків до органу опіки та піклування або до суду без спеціальних на те повноважень. [PERSON] доводиться онукою позивачу [PERSON] , однак позивач звернулась до суду не на захист прав онуки, а на захист свого права користування власністю, що, на її думку, кореспондується з правом участі у спілкуванні та вихованні онуки. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст. 12 ЦПК України та відповідно до ч.ч. 1, 5 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з п. 4 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. У статті 78 ЦПК України зазначено про допустимість доказів. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Про достатність доказів вказано у ст. 80 ЦПК України. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. В п. 27 постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. В даному випадку на присадибній ділянці до належної відповідачу [PERSON] частини будинку по [ADDRESS] , зареєстровано пасіку, яка складається із 6 бджолосімей, відповідачем отримано відповідний ветеринарно-санітарний паспорт. Позивач є власницею сусіднього домоволодіння та земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] . Разом з тим позивачем належними доказами не доведено факт постійного знаходження пасіки відповідача [PERSON] саме за адресою: [ADDRESS] . При цьому, відповідно до чинного законодавства, пасіка може бути розміщена і на земельних ділянках інших землекористувачів за їх згодою та взагалі в лісових смугах. Вимоги позивача в основному ґрунтуються на можливому спричиненні шкоди її онуці [PERSON] , яка постійно з позивачем не проживає, але відвідує її за вказаною адресою і має алергію на укуси комах, в тому числі бджіл. Однак позивачем не надані достатні докази того, що [PERSON] колись постраждала від укусу бджоли з пасіки [PERSON] , отже не надані як доказ спричиненої шкоди, так і докази причинного зв`язку між неможливістю позивача брати участь у спілкуванні, вихованні онуки та небезпекою, створеною розміщенням пасіки не території домоволодіння відповідача. Отже в судовому засіданні не знайшов підтвердження як факт загрози цивільним правам та інтересам позивача зі сторони відповідача, так і факт створення відповідачем перешкод у користуванні позивачем належними їй домоволодінням та земельною ділянкою. Доводи позивача щодо порушення відповідачем законодавчо встановлених вимог при розміщенні пасіки також є безпідставними, оскільки не підтверджені належними доказами і взагалі, з огляду на зміст відповідних чинних нормативних актів, стосуються не позовних вимог і можливого впливу та небезпеки порушення прав позивача, а стосуються саме створення належних умов для здоров`я бджіл. Отже позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні позивачем житловим будинком літ. «А-1», надвірними будівлями, спорудами та земельною ділянкою по [ADDRESS] шляхом зобов`язання відповідача винести пасіку з земельної ділянки по [ADDRESS] та заборони у майбутньому відповідачу розміщувати пасіку на земельній ділянці по [ADDRESS] задоволенню не підлягають у зв`язку з їх необгрунтованістю та недоведеністю. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують в державах - учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (Проніна проти України, №63566/00, пр.23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006р.). Згідно із ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ч.4 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно з ч. 5 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до п. 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року, витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а і у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. З огляду на викладене, відповідно до ст.ст. 141, 142 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, проведенням експертного дослідження та витрат на професійну правничу допомогу з відповідача на користь позивача стягненню не підлягають. Разом з тим, суд не знаходить і підстав для задоволення клопотання відповідача [PERSON] про стягнення з позивача на його користь витрат на правову допомогу, оскільки відповідачем долучено матеріалів справи лише договір про надання правової допомоги від 24.06.2019 року, однак у передбачений законом строк не надано детальний опис виконаних робот та здійснених відповідачем витрат на правову допомогу. З огляду на викладене та

Outcome: dismissed