Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-22 00:00:00

23.05.2019 року до суду звернулася позивач [PERSON] , з позовом про визнання права на земельну ділянку (пай) до відповідачів Ганівської сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області і Верхньодніпровської районної державної адміністрації Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 24.05.2019 року відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду в спрощеному провадженні без виклику сторін на 23.08.2019 року . Відповідачами відзив на позовну заяву не наданий. Згідно заявлених позовних вимог позивач просить визнати за ним право власності на земельну ділянку (пай) розміром 5.56 умовних кадастрових гектарів без визначення меж даної земельної частки в натурі (на місцевості), на території Ганнівської сільської ради а Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, згідно Державного акту на право колективної власності на землю КСП «Славутич» серія ДП б/н від 30 вересня 1995 року. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступне: в період з 15 липня 1983 року по 27 липня 1996 року вона працювала ветфельдшером в колгоспі ім. Дзержинського ( перейменований 27.12.1993 року розпорядженням Верхньодніпровської райдержадміністрації № 323/14 у колективне сільськогосподарське підприємство «Славутич» ). За вказаний період роботи у колгоспі її було включено до списку працездатних пайовиків підприємства згідно Рішення Ганнівської сільської ради від 30.09.1995 року до Державного акту ДП б/н на право колективної власності на землю КСП «Славутич», від 30.09.1995 року. Рішенням Ганнівської сільської ради народних депутатів Верхньодніпровського району Дніпропетровської області № 3 від 30.09.1995 року КСП «Славутич» було видано державний акт на право колективної власності на землю серії ДП б/н від 30.09.1995 року. Відповідно до додатку № 1 до вказаного державного акту [PERSON] , значиться в списку громадян на отримання земельної частки (паю) під № 51. Однак сертифікат на земельну частку (пай) вона не отримала в зв`язку з переведенням в іншу місцевість. Оскільки вона працювала в колгоспі з 1983 року по 1996 рік, була членом КСП «Славутич» на час розпаювання земель. Тому має право на земельну частку(рай) Вона зверталась до Ганнівської сільської ради з вимогою надати їй у власність земельну ділянку, але отримала відповідь про необхідність звернення до суду, що й стало підставою звернення до суду. Справа розглядалась в спрощеному провадженні без виклику сторін. Відповідачами відзив на позовну заяву не наданий. Відповідності до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, з`ясувавши зміст позовних вимог,заслухавши учасників розгляду справи,Ж вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено,що позивач працювала трактористом та був членом КСП «Славутич» з з 15 липня 1983 року по 27 липня 1996 року , що підтверджується записом в трудовій книжці. Паювання земель колективного сільськогосподарського підприємства «Славутич» проводилось у вересні 1995 році. Державний акт серії ДП ВД № 0011 на право колективної власності на землю колективного сільськогосподарського підприємства «Славутич» виданий 30 вересня 1995 року, що підтверджується копією Державного акту про право колективної власності на землю і повідомленням відділу у Верхньодніпровському районі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області. Таким чином на час паювання земель позивач працювала та була членом КСП «Славутич». Відповідно до п. 2 Указу Президента України «Про паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 8 серпня 1995 року N 720/95 - Право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Відповідно до ст.3 Закону України ,,Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв), особи, власники сертифікатів на право на земельну частку /пай/, які виявили бажання одержати належну їм земельну частку (пай) в натурі (на місцевості), подають до відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації заяву про виділення їм земельної частки (паю) в натурі (на місцевості). Підставами для виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації. Відповідно до ч.1 ст. 2 вищевказаного Закону України основним документом, що посвідчує право на земельну частку /пай/ є сертифікат на право на земельну частку /пай/виданий районною /міською/ державною адміністрацією. Відповідно до ч.2 ст.2 вищевказаного Закону України, документами, що посвідчують право на земельну частку /пай/, також є рішення суду про визнання права на земельну частку /пай/. Оцінюючи наведені вище докази судом встановлено, що позивач має право на отримання земельної ділянки (паю), так як працювала та була членом КСП «Славутич» на час розпаювання земель сільськогосподарського призначення даного господарства тобто на 30.09.1995 року та була включена до списку осіб, що мають право на земельну частку пай. На даний час позивач має намір отримати земельну ділянку (пай). Відповідачем дане право позивача визнається. Так як будь-яких заперечень з цього приводу не надано. Суд зазначає, що отримавши право на земельну частку (пай) в судовому порядку, позивач, відповідно зі ст.ст. 1,3 Закону України ,,Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв), від 05.06.2003 року має намір виділити її в натурі /на місцевості/ для ведення товарного сільгоспвиробництва. Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права, одним із способів якого є визнання права. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ № 7 від 16.04.2004 року визначено, що член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі акта, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Судом встановлено наявність права у позивача на земельну частку /пай/ без визначення меж цієї частки в натурі / на місцевості/ із земель, які перебували у колективній власності реформованого КСП «Славутич» згідно з розмірами розпаювання земель. Виходячи з вищевикладеного суд у відповідності до обраного позивачем способу захисту порушених прав, а саме визнання права, який передбачений ст. 16 ЦК України, вважає за можливе задовольнити позовні вимоги щодо визнання такого права за позивачем. Понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору в сумі 768.40 грн., суд вважає за можливе покласти на позивача, так як не вбачає вини відповідача у порушенні права позивача.

Outcome: approved