Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-01 00:00:00

23.01.2018 представник позивача адвокат [PERSON], який діє в інтересах позивача [PERSON], звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] та просить визнати його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що позивач є власником зазначеної квартири, що підтверджується договором купівлі-продажу. Відповідач не є членом її сім'ї, у вказаній квартирі зареєстрований, однак з жовтня 2015 року після розлучення з донькою позивачки забрав свої речі та не проживає в спірній квартирі, що послугувало підставою звернення до суду. Відповідач [PERSON] правом подання відзиву не скористався, інших заяв, клопотань, суду не надав. Про дату судового розгляду повідомлений через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, що оприлюднене 08.02.2018. Судовий розгляд призначено на 28.02.2018. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Враховуючи те, що при відкритті провадження судом було ухвалено проводити судовий розгляд цієї справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, а сторони в установленому законом порядку не подали клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін, то в силу положень ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. У такому випадку судове засідання не проводиться. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, за відсутності заперечень відповідача, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов таких висновків. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON], що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 08.12.2011, що зареєстрований у Державному реєстрі правочинів від 08.12.2011 за № 4728654; витяг про державну реєстрацію прав від 16.11.2011 № 32071754. 22.05.2008 відповідач [PERSON] одружився із [PERSON] - донька позивачки, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER], виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві. 02.10.2015 рішення Дніпровського районного суду м. Києва шлюб між вказаними особами було розірвано, тобто з цього часу [PERSON] не є членом сім'ї позивачки в розумінні ст. 3 СК України. Відповідно до даних Реєстру територіальної громади, наданих Відділом з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб, за адресою: [ADDRESS], зареєстровано чотири особи. Наразі [PERSON] зареєстрований у [ADDRESS], що підтверджується даними Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України у м. Києві. Згідно із актами від 14.04.2017, 12.01.2018, складеними мешканцями будинку [ADDRESS] [PERSON], [ADDRESS] - [PERSON], [ADDRESS] - [PERSON], що затверджені печаткою житлово-експлуатаційної дільниці № 407, [PERSON] за адресою: [ADDRESS] зареєстрований, але з 2014 року не проживає. Ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням (ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР). Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно із ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Як передбачено у ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст.ст. 319, 321 ЦК України). Згідно із положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. За приписами ч. 2 ст. 386 Цивільного кодексу України власник, який має право передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинене нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. У п. 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснюється, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. За змістом ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Аналізуючи зібрані у справі докази, суд вважає доведеним той факт, що з 2015 року відповідач [PERSON] не є членом сім'ї позивача, з 2015 року не проживає у квартирі за адресою: [ADDRESS], (а.с. 42,43), яка є приватною власністю [PERSON], що вказує на наявність перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном, тобто наразі права власника порушені, а тому суд приходить висновку, що позивач правомірно вимагає усунення порушень її прав шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки як доведено в суді, відповідач не член сім'ї власника житла, близько трьох років у квартирі не проживає, за комунальні послуги не сплачує, наміру вселятись до спірної квартири не має тощо. За загальним правилом судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1 ст. 141 ЦПК України). Відповідно до абз. 1 ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку із розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Враховуючи те, що позивачем [PERSON] при поданні позовної заяви сплачено судовий збір у розмірі 704,80 (сімсот чотири) грн 80 коп відповідно до квитанції № 69328 від 21.01.2018, то відповідача [PERSON] слід зобов'язати сплатити позивачу вказану суму сплаченого при поданні позову судового збору. Відповідно до ч. 6 ст. 259 ЦПК України у виняткових випадках залежно від складності справи складання повного рішення суду може бути відкладено на строк не більш як десять днів, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження - не більш як п'ять днів з дня закінчення розгляду справи. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч. 5 ст. 268 ЦПК України). На підставі викладеного,

Outcome: approved