Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-17 00:00:00

22.03.2021 року до Заводського районного суду м. Миколаєва надійшла позовна заява представника позивача [PERSON] , в якому він просив визнати квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] особистою власністю [PERSON] ; визнати за [PERSON] право власності на зазначену квартиру. Свої вимоги мотивував тим, що сторони перебували в шлюбі з 2008 року по 2021 рік. 10.07.2013 року відповідач уклала договір купівлі-продажу, за яким придбала спірну квартиру. Зазначена квартира була придбана за особисті кошти позивача, які він набув як подарунок від своїх близьких родичів для покупки особистого житла. Гроші, які він отримував від родичів, зберігались у відповідача, оскільки він вимушений був поїхати до м. Москви, де працював. Квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] придбала без погодження з позивачем, на власний розсуд, та зареєструвала на своє ім`я. Будь-яких власних грошей у відповідача не було, оскільки вона не працювала, збережень не мала. Крім того, зазначив, що позивач не оспорював укладений дружиною договір купівлі-продажу квартири за його особисті кошти, оскільки у сторін двоє неповнолітніх дітей та він з відповідачем збирався жити однією сім`єю. Наразі, відповідач категорично не визнає права [PERSON] на спірну квартиру, усілякими способами намагається усунути його від права користування та володіння цим майном, у зв`язку з чим він змушений звернутися з даним позовом за захистом своїх порушених прав. Ухвалою суду від 26.03.2021 відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. 26.05.2021 до канцелярії суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого представник відповідача адвокат Корець С.В. просив у задоволенні позову відмовити. Зауважив, що квартира була придбана за спільні кошти подружжя. Отримання позивачем у дар грошових коштів від своїх родичів не підтверджується жодними доказами, оскільки договір дарування грошових коштів від 08.01.2013 було укладено з порушенням норм чинного ЦК України, а передача грошових коштів батьками позивача не була оформлена письмово. Зазначив, що позивачем не доведено, що отримані гроші були витрачені саме на придбання спірної квартири та дачного будинку з земельною ділянкою, а не на потреби родини чи особисті потреби [PERSON] . Крім того, просив покласти на позивача судові витрати, пов`язані з розглядом даної справи, у тому числі з наданням правничої допомоги адвокатом. 14.06.2021 до канцелярії суду надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої представник позивача адвокат Алфімов О.В. наполягав на задоволенні позову. Зазначив, що відповідачем та її представником було пропущено строк для подачі відзиву до суду. Вважає доводи відповідача необґрунтованими. Зауважив, що спірна квартира була придбана за особисті гроші позивача, які йому були подаровані батьками та бабусею, відповідачем без його згоди, яку він не міг надати, перебуваючи закордоном. Відповідач власних коштів не мала, її батьки пенсіонери, які також не мали змоги надати кошти на придбання квартири. Ухвалою суду від 18.06.2021 закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги первісного позову підтримав у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в ньому та у відповіді на відзив. Відповідач та представник відповідача заперечували проти задоволення вимог позову, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву. Крім того, представник відповідача просив стягнути з позивача судові витрати, понесені [PERSON] , у розмірі 4500,00 грн. що пов`язані з наданням професійної правничої допомоги у справі, що розглядається. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи суд приходить до переконання про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 17 Закону України від 23.02.2006 року N 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Крім того, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої державою Україна, закріплено право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального звинувачення. Разом з тим, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. При цьому ЄСПЛ вказав, що пункт 1 зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). 18.10.2008 Центральним відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції зареєстровано шлюб [PERSON] та [PERSON] за актовим записом №345, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (арк. спр.12). 31.08.2012 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу будинку та земельної ділянки, відповідно до якого [PERSON] продала житловий будинок з надвірними будівлями і земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , за 179777,00 грн. (арк. спр.24-26). За договором дарування грошей від 08.01.2013 [PERSON] подарувала [PERSON] 22000,00 дол.США для купівлі власного житла (арк. спр.33) 10.07.2013 між [PERSON] , який діяв від свого імені та від імені [PERSON] , та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири, за яким [PERSON] набула у власність квартиру [ADDRESS] (арк. спр.17-20). Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 08.03.2021 №247250654 власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] (арк. спр.22-23). Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 03.02.2021 шлюб між позивачем та відповідачем розірвано (арк. спр.15-16). Позивач зазначає, що спірна квартира належить йому на праві особистої власності, оскільки придбана за кошти, які належали йому особисто та були набуті ним у якості грошової допомоги наданої йому батьками та за договором дарування грошей від 08.01.2013. За загальним правилом ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Окрім того, ч. 4 ст. 368 ЦК України регламентовано, що майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Згідно з ч.1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Стаття 57 Сімейного кодексу України визначає правила віднесення майна до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя, зокрема особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, визначаючи правовий статус майна подружжя, суд повинен встановити такі обставини як: час набуття майна, кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття) та мету придбання майна. Згідно з п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна - враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. Частинами 2, 3 статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд відхиляє договір дарування грошей від 08.01.2013 у якості доказу передачі [PERSON] [PERSON] у дар коштів у сумі 22000 дол.США, виходячи з наступного. Положеннями статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі показань свідків, письмових доказів, речових і електронних доказів, висновків експертів. Відповідно до ч.1 ст.77 ЦПК України належним є докази, які містять інформації щодо предмета доказування. Згідно з ч. 1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Частиною 5 ст. 719 ЦК України закріплено, що договір дарування валютних цінностей фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відтак договір дарування грошей від 08.01.2013, який укладено у простій письмовій формі, мав бути укладений у письмовій формі та підлягав нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч.1 ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом Крім того, суд критично ставиться до посилання позивача на отримання від своїх батьків 19000 дол.США на придбання власного житла, оскільки зазначене не підтверджується жодними належними та допустимими доказами. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст.655 ЦК України). Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (ст.657 ЦК України). Згідно з ч.3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Сторони в судовому засіданні не заперечували, що дійсність договору купівлі-продажу квартири від 10.07.2013 не була оскаржена. Так, п.1.3 зазначеного вище договору встановлено, що згода [PERSON] на придбання квартири, підписання та укладання договору купівлі-продажу викладена в заяві, справжність підпису на якій засвідчена приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Князєвою Ю.А. 16.01.2012 за реєстровим №24. Таким чином, твердження позивача щодо відсутності його згоди на укладення договору купівлі-продажу спірної квартири спростована дослідженими в судовому засіданні доказами. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Будь-яких інших належних та допустимих доказів на підтвердження своєї позиції позивачем та його представником суду не надано. Зазначене спростовує твердження позивача про належність йому зазначеної квартири на підставі особистої приватної власності. Суд всебічно, повно та об`єктивно дослідивши наявні у справі докази, приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на позивача. Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема, витрати на професійну правничу допомогу п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України. Згідно зі ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються - згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат - учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. У рішенні Європейського суду з прав людини від 23.01.2014 (справа «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними й неминучими, а їх розмір обґрунтованим (п.268). Отже, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. Так, представником відповідача адвокатом Корець С.В. заявлено вимогу про стягнення з відповідача витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката у справі №487/1885/21, до яких включено: підготовка та подання до суду відзиву на позовну заяву 2500,00 грн.; участь в судових засіданнях 2000,00 грн.. Послуги адвоката сплачено відповідачем у повному обсязі, що підтверджується квитанціями від 27.05.2021, 18.06.2021, а отже підлягають відшкодуванню в порядку ст. 141 ЦПК України з позивача.

Outcome: approved