Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-14 00:00:00

24.02.2017 року позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до відповідачів, в якому просить на підставі ст. ст. 203, 215, 234, 717 ЦК України визнати недійсним договір дарування від 29.11.2016 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] на квартиру [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом ОМНО [PERSON]; скасувати рішення приватного нотаріуса ОМНО [PERSON] про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 32606346 від 29.11.2016 року щодо реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS]; стягнути судовий збір. При цьому позивач посилається на те, що вона є сусідкою сімї [PERSON], батько яких всупереч положень чинного законодавства здійснює реконструкції квартири у будинок. Між сторонами тривають судові провадження. Позивач зазначає, що відповідачі, уклавши 29.11.2016 року договір дарування квартири, намагаються ухилитися від виконання зобовязань за постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 22.11.2016 року у справі № 815/2311/15. Позивач вказує, що оспорюваний договір дарування є фіктивним, так як не спрямований на реальне настання правових наслідків за договором, та обставини, які зазначені у договорі не відповідають дійсності. Оскільки неправомірна реконструкція квартири відповідачів перешкоджає позивачу у користуванні своїм майном, а саме перекриває доступ світла до житла позивача, у звязку із чим, позивач змушений звернутися до суду із позовом. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги підтримала та просить позов задовольнити. Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні підтримав надані письмові заперечення та просить відмовити у задоволенні позову, так як оспорюваним договором жодним чином не порушуються права та інтереси позивача. Окрім того, представник вказав, що насправді договір укладений у відповідності до чинного законодавства, [PERSON] відчувжив квартиру на користь сина [PERSON] та нерухомість перейшла повністю у власність сина. Треті особи [PERSON] та приватний нотаріус ОМНО [PERSON] до судового засідання повторно не зявилися, повідомлялися належним чином. Матеріали справи містять заяву приватного нотаріуса ОМНО [PERSON] про розгляд справи за її відсутності /а.с. 86/. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 06.03.2017 року частково задоволено заяву [PERSON] про забезпечення позову та накладено арешт на квартиру [ADDRESS], яка зареєстрована на праві приватної власності за [PERSON], реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 1098833651101, до вирішення спору по суті. Ухвалою суду від 19.05.2017 року задоволено заяву [PERSON] та постановлено витребувати у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу [PERSON] належним чином посвідчену копію договору дарування від 29.11.2016 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] на квартиру [ADDRESS], реєстровий номер 3457; а також належним чином посвідчені документи, що стали підставою для посвідчення договору дарування від 29.11.2016 року. Вислухавши представників сторін, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як встановлено у судовому засіданні, 29.11.2016 року [PERSON] та [PERSON], від імені та в інтересах якого на підставі довіреності діє [PERSON], уклали договір дарування, за яким, [PERSON] безоплатно передав у власність, а [PERSON] прийняв у власність ізольовану квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] /а.с. 120/. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом ОМНО [PERSON] та зареєстрований № 3457. Згідно договору, квартира, яка відчужується, належить дарувальнику на підставі договору дарування № 5-3810 від 15.10.2002 року, та складається в цілому з двох житлових кімнат, житловою площею 28,2 кв.м. та підсобних приміщень. Загальна площа квартири 36,0 кв.м. Відповідно до п. 5 Договору, дарувальник свідчить, зокрема, що відчужувана за цим договором квартира на момент укладення цього договору ним раніше нікому іншому не продана, іншим способом не відчужена; судового спору щодо вказаної квартири, а також будь-яких прав у третіх осіб, у тому числі відповідно до ст. 405 ЦУ України, як у межах, так і за межами України немає. Дарувальник свідчить, що вчинення цього правочину не суперечить правам та інтересам інших осіб, в тому числі малолітніх або неповнолітніх дітей, чи непрацездатних осіб, яких він зобовязаний утримувати за законом або договором. Дарувальних. Дарувальник повідомляє, що з моменту набуття ним права власності на відчужувану квартиру, він не здійснював самочинні або будь-які інші перебудови чи перепланування у цій квартирі; на день укладання цього договору усі технічні характеристики квартири відповідають правовстановлюючим документам та технічному паспорту від 20.09.2002 року, який передається представнику обдарованого при підписанні даного договору. Судом досліджено надані на виконання ухвали суду від 19.05.2017 року належним чином посвідчені документи, що стали підставою для посвідчення договору дарування від 29.11.2016 року /а.с. 120-138/. Як на підставу позовних вимог [PERSON] посилається на ст. ст. 203, 215, 234, 717 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. У відповідності до ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно зі ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. При прийнятті рішення, суд приймає до уваги правову позицію, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14. Так, для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. На спростування доводів позивача щодо фіктивності договору дарування, судом досліджено надані відповідачами письмові докази, а саме договір про надання послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення № 148899/КВ-ВБС від 18.05.2017 року, за яким на [PERSON] відкрито особовий рахунок № 329126 на квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] /а.с.159/, договір про користування електричною енергією № 689 від 22.05.2017 року /а.с. 160-161/, квитанції про оплату житлово-комунальних послуг [PERSON] /а.с. 162-166/. Крім того, з договору дарування від 29.11.2016 року слідує, що представник обдарованого при підписанні даного договору отримав технічний паспорт від 20.09.2002 року. Таким чином, зясувавши вказані обставини, суд приходить до висновку, що доводи позивача з посиланням на положення ст.234 ЦК України не доведені. У судовому засіданні 16.11.2017 року судом за клопотання сторони відповідачів судом допитано свідків [PERSON] та [PERSON] Так, свідок [PERSON] пояснила, що є матірю відповідача [PERSON] Свідок вказала, що їй відомо, що у листопаді 2016 року її чоловік [PERSON] подарував належну йому квартиру їхньому спільному сину. Відчуження квартири відповідало його волевиявленню, та дійсно, у звязку із тим, що на момент укладання договору син був у рейсі, від його імені діяла [PERSON], яка і отримала технічний паспорт. Свідок вказала, що після повернення сина з рейсу, ним було переоформлено особові рахунки на квартиру. Свідок [PERSON] пояснила суду, що проживає постійно у квартирі [ADDRESS]. Свідок вказала, що сусіди надали дозвіл [PERSON] на будівництво будинку, так як у нього троє синів. Свідок зазначила, що у квартирі № 1 з січня проживають тільки [PERSON] з дружиною [PERSON] Відповідача [PERSON] свідок не знає, проте знає старшого сина [PERSON] [PERSON]. Крім того, у судовому засіданні 15.01.2018 року судом допитано в якості свідків [PERSON], який пояснив суду, що проживає у [INFO]. Свідок вказав, що після укладання договору дарування [PERSON] продовжив проживати у квартирі. У судовому засіданні 15.01.2018 року представник відповідачів надав акт про проживання, складений сусідами будинку № 109 по проспекту Свободи у м. Одесі, з якого вбачається, що [PERSON] більше 10 років постійно проживає у [INFO]. Представник позивача у судовому засіданні 15.01.2018 року пояснювала, що вважає акт про проживання від 15.01.2018 року недопустимим доказом, так як сторона відповідача надала його з порушенням процесуальних строків. Відповідно до ч. 8 ст. 83 ЦПК України, докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. З урахуванням вказаного, суд критично оцінює акт про проживання від 15.01.2018 року, оскільки вказаний доказ дійсно, поданий стороною відповідачів з порушенням процесуальних строків. Однак, проаналізувавши надані докази в їх сукупності, навіть без врахування інформації, викладеної в акті про проживання від 15.01.2018 року, суд приходить до висновку, що матеріалами справи та показаннями свідків спростовані доводи позивача, що оспорюваний договір дарування не був спрямований на реальне настання правових наслідків. Оскільки, судом встановлено, що після укладання договору дарування новий власник квартири звернувся до відповідних органів з метою переоформлення на своє імя особових рахунків, та здійснює оплату житлово-комунальних послуг та проживає у квартирі. В ході розгляду справи судом встановлено, що новий власник є моряком, та ходить в рейси, тобто проживає періодично в квартирі, отриманій в дар від батька. При цьому суд вважає, що факт проживання дарувальника у квартирі після укладання договору дарування жодним чином не свідчить про відсутність волевиявлення при укладанні договору. Вказані обставини є закономірною життєвою ситуацією. Крім того, суд вважає надуманими доводи позивача щодо того, що обдарований не приймав особистої участі при укладанні договору, а отже, на думку позивача, відсутнє волевиявлення обдарованого на отримання нерухомості у дар. Так як договір дарування правомірно укладений представником обдарованого, яка діяла на підставі довіреності, в його інтересах. У ході розгляду справи сторона позивача наполягала на тому, що при укладанні договору дарування відповідачі діяли недобросовісно, оскільки вказали завідомо неправдиву інформацію щодо відсутності судового спору щодо вказаної квартири,. Так судом встановлено, що 20.04.2015 року Державна архітектурно-будівельна інспекція України звернулась до Одеського окружного адміністративного суду Одеської області із позовом до [PERSON], треті особи [PERSON] [PERSON] про зобовязання за власний рахунок привести у первісний стан реконструйовану квартиру [ADDRESS], відповідно до технічного паспорту на квартиру від 20.09.2002 року, шляхом знесення самочинного будівництва, яке не зазначено у технічному паспорті віл 20.09.2002 року. Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 22.11.2016 року у справі № 815/2311/15 скасовано постанову Одеського окружного адміністративного суду Одеської області від 01.09.2016 року та прийнято нову, якою позовні вимоги Державної архітектурно-будівельної інспекції України задоволено. Зобовязано [PERSON] за власний рахунок привести у первісний стан обєкт самочинного будівництва - реконструйовану квартиру [ADDRESS], відповідно до технічного паспорту на квартиру від 20.09.2002 року, шляхом знесення самочинного будівництва, яке не зазначено у технічному паспорті віл 20.09.2002 року /а.с. 19-21/. Постановою держаного виконавця Київського ВДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області відкрито виконавче провадження із виконання виконавчого листа № 815/2311/15, виданого Одеським окружним адміністративним судом Одеської області /а.с. 22/. Судом встановлено, що ухвалою Вищого адміністративного суду України від 31.05.2017 року частково задоволено касаційну скаргу [PERSON], скасовано постанову Одеського окружного адміністративного суду Одеської області від 01.09.2016 року та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 22.11.2016 року; провадження у справі закрито. Таким чином, суд критично оцінює доводи сторони позивача щодо наміру відповідача [PERSON] ухилитися від виконання зобовязань за виконавчим листом № 815/2311/15, виданим Одеським окружним адміністративним судом Одеської області. Оскільки, у разі вибуття однієї сторони виконавчого провадження чинним процесуальним законодавством регламентована можливість звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Та окрім того, на теперішній час скасовані судові рішення у справі № 815/2311/15, а провадження у справі закрито. Окрім того, у провадженні Одеського окружного адміністративного суду Одеської області перебувала справа за позовом [PERSON] до Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції України про визнання протиправним та скасування наказу. Судом також встановлено, що у провадженні Київського районного суду м. Одеси перебувала цивільна справа № 520/4414/16-ц за позовом Одеської міської ради до [PERSON], треті особи [PERSON], [PERSON], [PERSON], орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради про звільнення самостійно зайнятої земельної ділянки шляхом приведення обєкта самочинної реконструкції в попередній стан. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 26.10.2016 року позовні вимоги задоволено та зобовязано [PERSON] власними силами та за власні кошти звільнити самостійно зайняту земельну ділянку шляхом знесення самочинно реконструйованих приміщень та другого поверху до квартири № 1 за адресою: м. Одеса, пр. Свободи, 109, та приведення даної квартири у попередній стан, а саме у відповідності до технічного паспорту від 20.09.2002 року; стягнуто судовий збір /а.с. 23-26/. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 17.08.2017 року скасовано рішення Київського районного суду м. Одеси від 26.10.2016 року та відмовлено у задоволенні позову Одеської міської ради до [PERSON], треті особи [PERSON], [PERSON], [PERSON], орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради про звільнення самостійно зайнятої земельної ділянки шляхом приведення обєкта самочинної реконструкції в попередній стан /а.с. 186-188/. У ході розгляду справи сторона позивача пояснювала, що [PERSON] здійснив реконструкцію кватири № 1 за адресою: м. Одеса, пр. Свободи, 109 шляхом прибудови будинку № 109-а. Вказані дії, за словами позивача, порушують її права та законні інтереси, так як відстань між стінами позивача та відповідача становить 66 см., та перешкоджає потраплянню світла у житло позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд зазначає, що позивачем всупереч положень ч. 1 ст. 81 ЦПК України не надано належних та достатніх доказів порушення відповідачами будівельних норм та правил. Положеннями п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року розяснено, що відповідно до ст. ст. 215, 216 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. З урахуванням вказаного, приймаючи до уваги, що позивач не являється стороною договору дарування від 29.11.2016 року, суд зазначає, що у відповідності до п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року позивач мала б право на звернення до суду із даними позовними вимогами, якби її права та законні інтереси були порушені вчиненням правочину. Однак, всупереч положень ч. 1 ст. 81 ЦПК України, позивачем не надано доказів того, що оспорюваним договором порушено її права та законні інтереси. Проаналізувавши встановлені обставини, та враховуючи відсутність підстав у розумінні ст. 234 ЦК України для визнання оспорюваного договору дарування від 29.11.2016 року фіктивним, та напроти доведеність доводів сторони відповідачів щодо реального настання правових наслідків за договором, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню, так як не обґрунтовані та недоведені.

Outcome: dismissed