Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-11 00:00:00

23.08.2017 року до Слов'янського міськрайонного суду Донецької області звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON], яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього сина [PERSON], за участю третьої особи - органу опіки та піклування Слов'янської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, обґрунтувавши свої вимоги тим, що він є власником буд. [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 20.01.2009 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Слов'янської державної нотаріальної контори Донецької області Причепою В.Р., за реєстровим номером 1-103. У вищевказаному будинку були зареєстровані колишня невістка позивача [PERSON] та онук позивача [PERSON] З травня 2012 року відповідачі виїхали з квартири, проте своєї реєстрації в квартирі не припинили. Позивач несе додаткові витрати на оплату комунальних послуг, а також він не може оформити субсидію на сплату комунальних послуг. Позивач зазначає, що оскільки відповідачі самостійно перестали проживати в квартирі з травня 2012 року та не проживають в ній по теперішній час без поважних причин, то відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, вони втратила право користування вказаним житловим приміщенням, та просить суд визнати [PERSON], яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього сина [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме - буд. [ADDRESS]. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, надав суду заяву з проханням розглядати справу без його участі, наполягав на задоволенні позовних вимог, не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON], яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього сина [PERSON] в судове засідання не з'явилась, хоча належним чином повідомлялась про дату, час та місце розгляду справи, про причини неявки суду не повідомила, клопотання про розгляд справи у її відсутність не надала. Відповідно до ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Представник третьої особи органу опіки та піклування Слов'янської міської ради в судове засідання не з'явився, від третьої особи надійшла заява з проханням розглядати справу без участі їх представника, в якій вони заперечували проти задоволення позовних вимог в частині визнання малолітньої дитини [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування квартирою. Згідно з вимогами ч. ч. 1, 2, 3 ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з положеннями ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено наступні факти та відповідні до них правовідносини. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 20.01.2009 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Слов'янської державної нотаріальної контори Донецької області Причепою В.Р., зареєстрованого в реєстрі за № 1-103, [PERSON] є власником буд. [ADDRESS]. (а. с. 5) У відповідності до витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 18175627 від 20.01.2009 року та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 21935683 від 19.02.2009, [PERSON] є власником будинку [ADDRESS]. (а. с. 6, 7) З домової книги для приписки громадян, що проживають у буд. [ADDRESS], вбачається, що за даною адресою зареєстровані [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. (а. с. 8-10) У відповідності до акту за вих. № 482 від 26.07.2017 року, складеного керівником комітету мікрорайону «Северний» [PERSON], зі слів сусідів [PERSON], що мешкає за адресою: [ADDRESS], та [PERSON], що мешкає за адресою: [ADDRESS], невістка позивача [PERSON], 1988 року народження, та онук позивача [PERSON], 2011 року народження, не проживають у вказаному будинку [ADDRESS] з травня 2012 року по теперішній час, їхніх особистих речей в будинку немає. (а. с. 13) Відповідно до заочного рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області № 2/243/4698/2015 від 29.09.2015 року, шлюб між відповідачем [PERSON] та сином позивача [PERSON] було розірвано. (а. с. 11-12) Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 року, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Частиною 3 статті 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбачених законом. Користування жилим приміщенням в будинках приватного житлового фонду регулюється главою 6 ЖК УРСР. Згідно зі ст. 119 ЦПК підставами позову, які відповідно до статей 31, 212 ЦПК суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими позивач обґрунтовує вимоги, а не посилання на певну норму закону. Тому, якщо позивач посилається не на ту норму закону, суд з'ясовує підстави, й застосовує відповідну норму закону, незалежно від того, чи отримано на це згоду позивача. Підставою свого позову позивач вказав порушення його прав власника житла здійснювати своє право володіння, користування, розпорядження майном зі сторони відповідача, яка не проживає в належному позивачу жилому приміщенні, а тому суд вирішує справу на підставі правових норм, які регулюють правовідносини власника житлового приміщення. Судом встановлено, що спірне жиле приміщення зареєстроване на праві власності за позивачем. Власник майна, як зазначено у ст. 391 ЦК, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Однак, ч. 1 ст. 156 ЖК передбачено, що члени сім'ї власника, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Аналіз змісту зазначених норм закону свідчить про те, що право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно, отже права членів сім'ї власника будинку на об'єкт власності є похідними від прав самого власника. Судом встановлено, що власник спірного жилого приміщення [PERSON]. Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснив судам, що у справах цієї категорії необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статі 316-319 ЦК), то власник на підставі ст. 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71,72,109,110,116 ЖК УРСР. У зв'язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (п. 3 ч. 1 ст. 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, судом встановлено, що відповідач [PERSON], яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього сина [PERSON] не проживає у будинку [ADDRESS] з травня 2012 року, вона не є членом сім'ї позивача, а також не є особою, яка може бути прирівняна до членів сім'ї згідно зі ст. 64 ЖК УРСР, а тому вона має бути позбавлена права користування житловим приміщенням, а саме - будинком [ADDRESS], оскільки її право користування даною квартирою перешкоджає позивачу, як власнику житла, розпоряджатися даним житлом на свій розсуд. В частині позовних вимог про визнання малолітнього [PERSON], 2011 року народження, таким, що втратив право на користування будинком [ADDRESS], суд приходить до наступного висновку. Частиною 4 статті 29 Цивільного кодексу України передбачено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. За змістом зазначених норм матеріального права за умови встановлення місця проживання батьків (усиновлювачів) або одного з них, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце їх проживання, а відсутність або наявність факту реєстрації за цим місцем проживання сама по собі не впливає на реалізацію права на свободу вибору місця проживання (дна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 10 лютого 2016 року у справі N 6-1793цс1). Частиною 2 статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Згідно з частиною 1 статті 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Частиною 1 статті 163 СК України передбачено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Відповідно до статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Україною 27.02.1991 року, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Залишаючи за малолітньою дитиною [PERSON], 2011 року народження, право користування жилим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS], і визнаючи матір малолітньої дитини такою, що втратила право користування жилим приміщенням, суд припустить порушення принципу 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, яким передбачено, що малолітня дитина не може бути розлучена з матір'ю, крім випадкових обставин. Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що малолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права малолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання малолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для малолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Малолітня дитина не є самостійним суб'єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. З огляду на вищенаведене суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього сина [PERSON], за участю третьої особи - органу опіки та піклування Слов'янської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, обґрунтовані та підлягають задоволенню, а тому відповідач [PERSON], яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього сина [PERSON] мають бути визнаними такими, що втратили право користування житловим приміщенням, оскільки їх право користування будинком [ADDRESS] перешкоджає позивачу, як власнику житла, розпоряджатися даним житлом на свій розсуд. На підставі викладеного,

Outcome: approved