Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-03 00:00:00

21 червня 2019 року позивач звернувся до суду з відповідним позовом до відповідача в якому зазначив, що 16 листопада 2016 року [PERSON] позичив у нього на власні потреби 5800 доларів США. Зобов`язався повернути борг до 16 травня 2019 року, про що написав власноручно розписку. Строк зобов`язання закінчився, а відповідач гроші не повернув. Станом на 19 червня 2019 року курс долара складає 26 грн. 53 коп. за 1 долар США. Ціна позову 153874 грн. Враховуючи, що договір позики укладено у валюті США, вважав, що з відповідача має бути стягнуто 8600 доларів США. Позивач в судове засідання надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги уточнив та просив стягнути з відповідача на свою користь борг в сумі 5800 доларів США та не заперечував проти заочного порядку розгляду справи (а.с.16, 20). Відповідач в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, заяви про відкладення розгляду справи або про розгляд справи за його відсутності та відзиву на позов від нього не надходило, тому суд визнає його неявку неповажною, та вважає можливим згідно ст.280 ЦПК України ухвалити заочне рішення за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази суд доходить наступного. Судом встановлено, що 16 листопада 2016 року відповідач склав розписку, за якою взяв у борг у позивача 5800 доларів США, строком на 2 роки і 6 місяців, тобто до 16 травня 2019 року, та зобов`язався повернути позику вчасно (а.с.17). Свої зобов`язання по поверненню позики відповідач не виконав, про що свідчить наявність у позивача боргового документа, зазначеної розписки відповідача. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На підставі ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що сторонами було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов договору позики й розписка свідчить про його укладення відповідно до вимог ст.1046 ЦК України. Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Таким чином, надана позивачем розписка від 16 листопада 2016 року у розумінні ЦК України є договором позики. Статтею 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Зазначене також узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 16 січня 2019 року по справі №373/2054/16-ц в якій зазначено, що суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. Згідно зі ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Строк повернення боргу визначений сторонами в розписці, закінчився 16 травня 2019 року, однак відповідач суму коштів у розмірі 5800 доларів США, отриману в борг, позивачу не повернув до цього часу. Таким чином, враховуючи викладені обставини, суд доходить висновку, що відповідач не виконав зобов`язання перед позивачем належним чином, чим порушив зазначені норми закону та умови договору, а тому суму боргу, що становить 5800 доларів США, слід стягнути з нього на користь позивача. На підставі статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на оплату судового збору, в розмірі 1538,74 грн.

Outcome: approved