Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-27 00:00:00

22.05.2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з ТзОВ «Сіті Транспорт Груп» середній заробіток за час затримки розрахунку з 27.07.2016 року по 20.05.2017 року в розмірі 33166 грн. 32 коп., компенсацію втрати частини заробітку в розмірі 12601 грн. 03 коп., а також відшкодувати моральну шкоду в розмірі 5000 грн. При цьому [PERSON] просить допустити негайне виконання рішення в частині стягнення заробітної плати за один місяць. Позовні вимоги мотивовані тим, що рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 19.09.2016 року з ТзОВ «Сіті Транспорт Груп» на користь [PERSON] стягнуто невиплачену заробітну плату та середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 28.09.2013 року по 26.07.2016 року. Проте, рішення суду до теперішнього часу не виконано. В судове засідання позивач не з'явився, подавши клопотання про розгляд позову без його участі. Представник відповідача в судове засідання не з'явився за невідомих обставин. Про час та місце розгляду позову відповідач повідомлений належним чином, про що свідчать поштові повідомлення. Клопотань про відкладення судового засідання або заперечення на позовну заяву від відповідача не надходило. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Позивач перебував у трудових відносинах з ТзОВ «Сіті Транспорт Груп», працюючи з 12.06.2013 року на посаді головного енергетика у відділі інфраструктури виробництва та був звільнений наказом від 27.09.2013 року за угодою сторін на підставі ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Всі належні до виплати суми при звільненні позивачу в порушення вимог ст. 116 КЗпП України виплачені не були, в результаті чого утворилася заборгованість в розмірі 12143 грн. 98 коп. Вказані обставини встановлені рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 19.09.2016 року, яке набрало законної сили 17.10.2016 року, і на підставі ч. 3 ст. 61 ЦПК України не потребують додаткового доказування. Таким чином, відповідачем при звільненні позивача було порушено вимоги ст. 116 КЗпП України щодо виплати належних їй сум. Статтєю 43 Конституції України передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства або уповноваженим ним органом, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник підприємства або уповноважений ним орган зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю. Відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх належних йому до виплати сум здійснюється підприємством в день звільнення. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженного ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Тобто, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 цього Кодексу, тобто, покладення обов'язку по виплаті працівникові його середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку. В рішенні від 22.02.2012 року № 4-рп/2012 Конституційний Суд України зазначив, що за статтею 47 КЗпП України, роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто, виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Пунктом п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» передбачено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення. Отже, позивач був звільнений 27.09.2013 року. Всупереч вимогам ст. 116 КЗпП України в день звільнення розрахунок з ним проведено не було, що встановлено рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 19.09.2016 року. Крім того, позивач посилається на те, що рішення суду про стягнення нарахованої але не виплаченої заробітної плати не виконано. Відповідно до ст. 129 Конституції України, ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно з вимогами ч. 2 ст. 27 ЦПК України всі наявні докази для підтвердження своїх вимог та заперечень сторони повинні надати до початку розгляду справи по суті. Доказів того, що на день розгляду даного позову заробітна плата позивачу виплачена, відповідачем не надано. Відповідачем також не наведено та не доведено обставин, які б свідчили про відсутність вини товариства у невиплаті позивачу заробітної плати. За таких обставин, на підставі ст. 117 КЗпП необхідно стягнути на користь позивача середній заробіток за весь період затримки розрахунку. Позивач в позовній заяві просить стягнути середній заробіток станом на 21.05.2017 року в розмірі 33166 грн. 32 коп. Після подання позову, 20.06.2017 року позивачем подано заяву, в якій він просить стягнути середній заробіток станом на день ухвалення судового рішення по справі. Такий спосіб стягнення заробітку передбачено в п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», яка є обов'язковою для застосування судами України. Середній заробіток обчислюється за положеннями п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, відповідно до якого нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, проводяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, які мають бути оплачені середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів. Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 19.09.2016 року встановлено, що середньоденна заробітна плата позивача перед звільненням складала 162 грн. 58 коп. З дня ухвалення вказаного судового рішення по день ухвалення даного рішення минув 291 робочий день. Тому середній заробіток по день розгляду позову складає 47310 грн. 78 коп. (291 день х 162,58 грн. = 47310,78 грн.). Таким чином, на підставі ст. 117 КЗпП України з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати за весь час до дня ухвалення рішення в розмірі 47310 грн. 78 коп. Вирішуючи позовну вимогу про стягнення компенсації втрати частини заробітку, судом враховано, що відповідно до ст. 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодувати подорожчання споживчих товарів та послуг передбачений Законом України «Про індексацію грошових доходів населення», а також Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 159 від 21.02.2001 року. Відповідно до ч. 1 ст. 2 цього Закону, а також п. 3 Порядку індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, в тому числі, оплата праці. Згідно ст. 3 Закону сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). В п. 4 Порядку зазначено, що сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Суд вважає, що позивачем вірно розраховано розмір компенсації втрати частини доходу у зв'язку з невиплатою заробітної плати. Доказів наявності обставин, які можуть слугувати підставою для відмови у виплаті позивачу вказаної компенсації, відповідачем не надано. При вирішенні позовної вимоги щодо відшкодування моральної шкоди суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженним ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У судовому засіданні встановлено порушення відповідачем законодавства про працю, а саме - порушення вимог ст. 116 КЗпП України. З позовної заяви вбачається, що систематична невиплата позивачу заробітної плати, а також невиплата її при звільненні змусила позивача пристосовуватися до нових умов життя, оскільки поставила у скрутне матеріальне становище, зробили неможливим забезпечення нормального існування, змусила шукати інші можливості для отримання заробітку, що призвело до зміни життєвих звичок. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, які неможливо об'єктивно зафіксувати. Зазнаючи душевних страждань, особа не зобов'язана звертатися за медичною допомогою. На думку суду, порушення конституційного права на своєчасне одержання винагороди за працю, яке змушує шукати інших джерел заробітку, призводить до певної економії та необхідності змінювати звичний спосіб життя, свідчить про наявність у позивачки моральної шкоди. Тому суд вважає зазначений позивачем розмір моральної шкоди об'єктивним для відшкодування моральної шкоди, що заподіяна позивачу внаслідок незаконних дій відповідача. Разом з тим, суд вважає вимогу позивача про негайне виконання рішення в частині стягнення заробітної плати за один місяць такою, що не ґрунтується на законі. Дійсно, пунктом 2 ч. 1 ст. 367 ЦПК України передбачено обов'язок суду допустити негайне виконання рішення у справі про присудження працівникові виплати заробітної плати в межах виплат за один місяць. Разом з тим, предметом даного судового розгляду є стягнення середнього заробітку за час затримки виплати, а не присудження виплати самої заробітної плати. На підставі викладеного,

Outcome: approved