Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-14 00:00:00

23.06.2015р. [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди батька до повноліття дитини, а саме: до 09.12.2026р., до наступних країн світу: Російської Федерації. АР Крим, Єгипту, Туреччини, Ізраїлю, Болгарії, Кіпру, Чеської Республіки, Німеччини, Греції, Італії, Польщі та Словачини. В обгрунтування позову вказано, що позивач знаходилась у зареєстрованому шлюбі із відповідачем з 31.10.2003р. по 12.06.2012р., від шлюбу мають малолітню дитину - сина [PERSON], [INFO]. З часу розірвання шлюбу, відповідач не бере участі у вихованні дитини, не цікавиться розвитком дитини, не надає матеріальної допомоги на утримання дитини. Про надання дозволу виїзду сина з матір'ю за кордон для туристичних подорожей, відповідач безпідставно заперечує, категорично відмовляється відвідати нотаріуса для оформлення належним чином документів, що дозволять виїхати дитині за кордон на періодичні подорожі. Виходячи з викладеного позивач просила суд заявлені вимоги задовольнити. В судовому засіданні позивач та її представник вимоги позову підтримали, посилаючись на обставини, що викладені в позовній заяві. Зокрема, позивач пояснила, що в Німеччині проживає дідусь дитини, тому вони мають намір періодично їздити до нього в гості та майже кожних вихідних мають намір їздити до АР Крим, оскільки там сприятливий клімат для здоров'я дитини. Представник відповідача проти задоволення заявленого позову заперечувала. Проте, пояснила суду, що відповідач не заперечує проти виїзду дитини за кордон, однак просить щоб позивач вказала чітку мету виїзду, країну та строк знаходження за кордоном. Оскільки, позивач чітко не зазначає країну та строк знаходження за кордоном, відповідач побоюється, що позивач може вивезти дитину за кордон та не повернути її до України. Представник третьої особи проти задоволення позову заперечувала, оскільки, позивачем не зазначено конкретну мету виїзду за кордон та чітко не зазначено строку конкретного випадку виїзду за кордон, що може призвести до порушення прав дитини та відповідача. Вислухавши пояснення учасників процесу, вивчивши доводи позову, дослідивши письмові докази, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. З 31.102003 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] /а.с.9/. 12.06.2013 року шлюб між сторонами розірвано /а.с.8/. Після припинення шлюбних відносин дитина проживає з матір'ю. Однак, вимоги позову не можуть бути задоволені виходячи з наступного. Законодавство України передбачає можливість судового вирішення спору щодо виїзду дітей з одним з батьків за межі України без дозволу іншого, який безпідставно не дає згоду на виїзд дитини з одним з батьків. Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно зі ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Конвенцією ООН про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (ч. 1 ст. 18 Конвенції). Статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України. Стаття 313 ЦК України передбачає, що особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Статтею 6 СК України визначено, що правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України встановлено, зокрема, Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ (далі - Закон) та Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі - Правила). Відповідно до п.3 Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів, піклувальників) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених батьками. Відповідності до ч.2 ст.4 Закону оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до п.4 Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Отже, із зазначених нормативно-правових актів випливає презумпція права малолітньої дитини на вільний виїзд за кордон у супроводі матері. Оскільки позивачем, всупереч п.4 Правил, чітко не зазначено держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі дитини та оскільки, позивач не надала доказів щодо проживання її родичів у Німеччині, а також необхідності лікування дитини саме в АР Крим, то, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що в задоволені позову [PERSON] до [PERSON]про надання дозволу на виїзд за межі України неповнолітньої дитини без супроводу та згоди батька слід відмовити за безпідставності її вимог.

Outcome: dismissed