Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-04 00:00:00

23.10.2018 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про визнання права користування житловим приміщенням, в якому просить суд визнати за його дружиною, [PERSON], право користування житловим приміщенням в [ADDRESS]. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що перебуваючи з дружиною [PERSON] у шлюбних відносинах, дружина позивача проживає із позивачем у належній позивачу квартирі за адресою [ADDRESS] з 1999 року. Шлюб зареєстровано 04 листопада 2002 року Виконкомом Цекимівської сільської ради Ямпільського району Вінницької області. В квартирі, яка належить позивачу відповідно до рішення №215 від 12.12.1994 року про зміну договору найму житлових приміщень зареєстрований позивач та його онука [PERSON], 2003 р.н. Позивачем було прийнято рішення зареєструвати свою дружину [PERSON] в квартирі за адресою [ADDRESS]. Оскільки в квартирі зареєстрована неповнолітня онука позивача, вирішувати питання про реєстрацію дружини позивача потрібно було зі згоди матері неповнолітньої онуки, яка є донькою позивача - [PERSON]. Однак відповідач відмовляється надати згоду щодо реєстрації місця проживання дружини позивача. Позивач вказує, що він з дружиною веде спільне господарство, квартира складається із двох кімнат, загальною площею 44,60 кв.м., дружина позивача бере участь у витратах, пов'язаних з оплатою комунальних послуг за користування нею та виконує інші зобов'язання, що випливають із договору найму житлового приміщення, а також здійснює догляд за позивачем, оскільки позивач є пенсіонером по інвалідності та не має можливості сам доглядати за собою. Позивач вказує, що звернувся до Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб із заявою зареєструвати його дружину у житловому приміщенні. Проте заява не була задоволена, оскільки донька позивача - відповідачка у справі, заперечує проти реєстрації та визнання за дружиною позивача права користування приміщенням. Посилаючись на положення ст.ст. 64, 65 ЖК УРСР позивач зазначає, що вказані ним у позовній заяві обставини підтверджуються письмовими доказами: свідоцтвом про реєстрацію шлюбу, довідкою про реєстрацію за місцем проживання, витягом з рішення про зміну договору найму жилих приміщень, пенсійним посвідченням, заявою про намір зареєструвати дружину як члена сім'ї, а також їх підтвердять громадяни [PERSON], [PERSON] Ухвалою суду від 02.11.2018 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників судового розгляду. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомила. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. В судовому засіданні позивач не заперечує проти вирішення справи шляхом проведення її заочного розгляду та ухвалення у справі заочного рішення. За наведених обставин, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення. Представники третіх осіб в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили. Представник позивача в судовому засіданні підтримала вимоги позовної заяви з підстав викладених у ній, просить позов задовольнити і додатково пояснила суду, що вона проживає разом з позивачем 20 років та 17 років перебуває з позивачем у зареєстрованому шлюбі. Представник в повній мірі піклується про позивача, здійснює ремонт спірної квартири, сплачує за неї комунальні послуги. Відповідачка понад встановлені строки не проживала у квартирі тому її було знято з реєстрації за рішенням суду, але в квартирі залишилась зареєстрованою неповнолітня донька відповідачки і відповідачка не дає згоди на реєстрацію у квартирі представника позивача. На питання суду про наявність у сторони позивача будь-яких клопотань для розгляду судом, представник зазначила, що жодних клопотань не має, тож у суду відсутні правові підстави для вирішення зазначеного у позовній заяві клопотання щодо виклику свідків. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об'єктивно та всебічно з'ясувавши обставини справи, приходить до висновку про те, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, з огляду на наступне. Судом встановлено, що позивач є пенсіонером і отримує пенсію по інвалідності, що підтверджується копією пенсійного посвідчення (а.с. 6). За змістом витягу з рішення виконавчого комітету Дніпровської районної ради м. Києва №215 від 12.12.1994 року, вирішено дозволити ЖРЕО змінити договір найму квартири [ADDRESS] та укласти його з [PERSON] (а.с. 9). Відповідно до довідки №1124 від 24.02.2016 року виданої центром комунального сервісу №96, у квартирі зареєстровано двоє осіб: [PERSON], 1957 р.н., та [PERSON], 2003 р.н. (а.с. 7). Згідно копії свідоцтва про одруження, [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 04.11.2002 року, після реєстрації шлюбу прізвище чоловіка та дружини - [PERSON] (а.с. 8). Як вбачається з матеріалів справи, 28.09.2018 року позивачу було відмовлено у реєстрації його дружини [PERSON] за адресою: [ADDRESS] на підставі положень абз. 4, п. 18 ПКМУ №207 від 02.03.2016 року, оскільки необхідна згода усіх зареєстрованих в помешканні осіб (а.с. 4). За змістом абз. 4 п. 18 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру» №207 від 02.03.2016 року, для реєстрації місця проживання особа або її представник подає документи, що підтверджують: право на проживання в житлі, - ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди), рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші документи. У разі відсутності зазначених документів реєстрація місця проживання особи здійснюється за згодою власника/співвласників житла, наймача та членів його сім'ї (зазначені документи або згода не вимагаються при реєстрації місця проживання неповнолітніх дітей за адресою реєстрації місця проживання батьків/одного з батьків або законного представника/представників). Відповідно до положень ст. 61 ЖК УРСР, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер. Відповідно до положень ст. 64 ЖК УРСР, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. За змістом ст. 65 ЖК УРСР, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до положень ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Як вбачається зі змісту позовної заяви та усних пояснень представника позивача, остання проживає у спірній квартирі з 1999 року, при вселенні представника позивача у квартиру усних чи письмових заперечень з боку членів сім'ї позивача не було, при цьому відповідачка заперечує проти здійснення реєстрації місця проживання дружини позивача, хоча за вказаних обставин, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. При цьому, суд приходить до висновку про необхідність відмови у позові, з огляду на наступне. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. За змістом ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Отже, в судовому порядку можуть бути захищені права та інтереси особи, яка звертається до суду за відповідним захистом, при цьому в даному випадку позивач звернувся до суду за захистом не своїх прав, а прав своєї дружини, однак законних підстав для цього, як то наявність законного представництва, судом в процесі розгляду справи не виявлено. За таких умов у задоволенні позову слід відмовити, оскільки дружина позивача не позбавлена можливості самостійно звернутись до суду за захистом своїх прав. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed