Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-31 00:00:00

23 травня 2018 року до Обухівського районного суду звернувся представник Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» (далі також ТзДВ «СК «Альфа-Гарант» або Позивач) з позовом до [PERSON] (далі також Відповідач) про визнання договору страхування полісу обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АМ/0551892 від 11 серпня 2007 року, недійсним. Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що 16 серпня 2017 року до ТзДВ «СК «Альфа-Гарант» звернувся [PERSON] з приводу настання страхового випадку, який мав місце 11 серпня 2017 троку (дорожньо-транспортна подія без ознак кримінального правопорушення). До повідомлення останній долучив копію полісу страхування № АМ/0551892 від 11 серпня 2007 року, укладеним між Позивачем та Відповідачем. У звязку з тим, що страховий випадок стався одразу після укладення договору страхування, Позивачем було проведено службове розслідування, відповідно до висновку якого, з огляду на пояснення працівника ТзДВ «СК «Альфа-Гарант» [PERSON] встановлено, що вона, виписуючи поліс № АМ/0551892 [PERSON] 11 серпня 2017 року близько 19 год., неправильно вказала дату його складення та початку її дії, а саме 11 серпня 2017 року замість 12 серпня 2017 року. У свою чергу, відповідно до постанови Соломянського районного суду м. Києва від 15 вересня 2017 року дату та час дорожньо-транспортної події, учасником якої був [PERSON], визначено як 11 серпня 2017 року, 16 год. 38 хв. Окрім того, на обґрунтування своєї правової позиції представник Позивача покликався на вимоги частини першої статті 16, пункту шостого частини першої статті 28 Закону України «Про страхування», статтю 998 Цивільного кодексу України (далі ЦК України). З огляду на викладене просив поліс обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АМ/0551892 визнати недійсним. У своєму запереченні (відзиві) на позов Відповідач [PERSON] повідомив, що позовні вимоги не визнає. Датою укладення договору страхуванні видачею полісу обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АМ/0551892 є 10 серпня 2017 року. Факт заповнення та видачі полісу відбувся за місцем проживання працівниці Позивача увечері 10 серпня 2017 року, де остання виписала даний поліс, у якому дату його складення та початок дії вказала наступний день 11 серпня 2018 року. Вважає позовні вимоги представника Позивача безпідставними, як і посилання останнього на статтю 998 ЦК України. 4 липня 2018 року відповідально до ухвали Обухівського районного суду у справі відкрито спрощене позовне провадження. 7 вересня 2018 року у ході судового засідання судді Тиханському О.Б. представником Позивача заявлено відвід. За результатами розгляду відводу, відповідно до ухвали від 7 вересня 2018 року відвід задоволено. Після проведеного повторного автоматизованого розподілу судової справи, остання 12 вересня 2018 року відповідно до ухвали Обухівського районного суду прийнята до провадження суддею Кравченком М.В. 17 жовтня 2018 року відповідно до ухвали Обухівського районного суду у справі закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті на 1 листопада 2018 року. У судовому засіданні представник Позивача вимоги підтримав у повному обсязі. Покликався на те, що факт видачі полісу мав місце вже після дорожньо-транспортної події, а у самому полісі була допущена помилка щодо дати його вчинення. Вказані факти підтверджуються висновком службового розслідування. Натомість Відповідач пояснив, що поліс страхування він оформляв офіційно 10 серпня 2017 року вдома у представниці Позивача [PERSON] Оформлення страхових документів у неї вдома він здійснював і раніше. Кошти сплатив у повному обсязі [PERSON] Чек не отримував і не вимагав його видачі. Дорожньо-транспортна подія відбулася наступного дня після оформлення полісу. Зразу ж після події зателефонував на гарячу лінію ТзДВ «СК «Альфа-Гарант», що можна перевірити. Заперечував відсутність полісу на місці події, в іншому випадку, був би притягнутий працівниками поліції до адміністративної відповідальності. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають до задоволення, виходячи з таких підстав. Як встановлено у ході судового розгляду, 11 серпня 2018 року між [PERSON] з однієї сторони та ТзДВ «СК «Альфа-Гарант» з іншої укладено договір страхування у формі полісу обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АМ/0551892 від 11 серпня 2007 року. Строк дії вказаного полісу визначено з 00 год. 11 серпня 2017 року. Вказане підтверджується копією полісу, долученого до матеріалів цивільної справи (а.с. 8). Відповідно до копії постанови Соломянського районного суду м. Києва від 15 вересня 2017 року (а.с. 34), яка надрала законної сили, встановлено, що 11 серпня 2017 року, о 16 год. 38 хв., [PERSON], керуючи транспортним засобом марки «Subaru Forester», д.н.з. [NUMBER], рухаючись по проспекту Комарова, 48, в м. Києві порушив пункт 13.1 Правил дорожнього руху України, оскільки не дотримався безпечної дистанції, в результаті чого допустив зіткнення з автомобілем [NUMBER], що рухався попереду. Вказані транспортні засоби отримали механічні пошкодження. 16 серпня 2017 року у звязку з настанням страхового випадку [PERSON] звернувся до Позивача з повідомленням про дорожньо-транспортну подію. У повідомлені він зазначав, що про факт події він повідомляв ще 11 серпня 2017 року на телефон [NUMBER]. Так, відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до статті 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобовязується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій стороні, визначеній у договору, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобовязується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови. Аналогічну норму містить диспозиція частини першої статті 16 Закону України «Про страхування» № 85/96-ВР від 7 березня 1996 року. Далі, відповідно до частини першої статті 981 ЦК України договір страхування укладається в письмовій формі. Договір страхування може укладатися шляхом видачі страховиком страхувальникові страхового свідоцтва (поліса, сертифіката). Згідно з частинами першою та другою статті 998 ЦКУ України договір страхування є нікчемним або визнається недійсним у випадках, встановлених цим Кодексом, зокрема, якщо його укладено після настання страхового випадку. Наслідки недійсності договору страхування визначаються відповідно до положень про недійсність правочинів, встановлених цим Кодексом. У свою чергу, загальні наслідки недійсності правочину передбачені главою 16 ЦК України. Так, відповідно до частин першої та четвертої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до частин першої та третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний недійсним (оспорюваний правочин). Щодо доведеності факту порушення вимог статей 203, 215, 998 ЦК України щодо недійсності правочину, чинний ЦПК України покладає даний обовязок на сторону, яка заявляє таку вимогу. Так, відповідно до частини першої та третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У свою чергу вимоги статті 12 ЦПК України в цій частині повністю кореспондуються з вимогами частини першої статті 81 ЦПК України. Згідно з частиною другою статті 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду. Таким чином, з аналізу вищевказаних норм матеріального та процесуального права, в розрізі наявного цивільного спору, суд доходить висновку, що позивачем на підтвердження факту недійсності договору страхування необхідно довести наявність трьох умов (юридичних фактів), на підставі яких суд має можливість застосувати вищевказані норми матеріального права щодо недійсності договорів, а саме: по-перше, що мало місце укладення договору страхування; по-друге, що дата, зазначена в договорі як дата укладення договору страхування, не відповідає дійсності; по-третє, договір страхування фактично укладено після настання страхового випадку. Однак, не дивлячись на вказані вимоги, позивачем у судовому засіданні не було доведено, що поліс обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АМ/0551892 від 11 серпня 2017 року укладений після настання страхового випадку. Зокрема, висновок службового розслідування, на який покликався представник позивача так і не був долучений до матеріалів цивільної справи. Копія пояснень працівника ТзДВ «СК «Альфа-Гарант» [PERSON] відхиляється судом як недопустимий доказ, так як показання осіб, відповідно до вимог статей 213, 229 ЦПК України сприймаються судом безпосередньо. У свою чергу заява представника позивача відповідно до статті 91 ЦПК України про допит [PERSON] як свідка до суду не надходила. При цьому відповідач заперечив обставини, які покладені в основу позову, наполягав, що уклав договір страхування, оплатив страховий внесок та отримав поліс та картку 10 серпня 2017 року, тобто до настання страхового випадку. Також слід врахувати, що позивачем фактично не оспорюється факт укладення договору страхування між відповідачем та уповноваженою ним особою, не оспорюється факт отримання сплачених відповідачем коштів в якості страхового платежу саме уповноваженою ним особою, а в обґрунтування позову він посилається лише на те, що з вини уповноваженої ним особи, його працівника кошти були оприбутковані вже після настання дати початку дії договору, а також дати настання страхового випадку. В судовому засіданні представник позивача на уточнюючі питання не повідомив відомостей про звільнення винного працівника, який підписував оспорюваний правочин, або ж притягнення такого працівника до дисциплінарної чи іншої відповідальності за порушення при оформленні страхового полісу відповідачеві. Будь-яких належних і допустимих доказів, окрім внутрішньої службової документації самого позивача (ксерокопія пояснювальної [PERSON] директору ТДВСК «Альфа-гарант» від 07.05.2018 року), суду не представлено. Суд вважає, що внутрішня діяльність позивача, неналежне виконання посадовими особами позивача своїх службових обовязків не породжують будь-яких правових наслідків для позивача як споживача страхових послуг, оскільки в межах цього судового розгляду не встановлено його власної недобросовісності або будь-яких порушень з його боку. За таких обставин, суд вважає твердження позивача про невідповідність фактичної дати укладення оспорюваного договору та фактичної дати оплати страхового платежа відповідачем дійсним датам непереконливими і недоведеними. Окрім того, відповідно до частини четвертої статті 18 Закону України «Про страхування» договір страхування набирає чинності з моменту внесення першого страхового платежу, якщо інше не передбачено договором страхування. З огляду на викладене судом в порядку частини першої статті 82 ЦПК України приймається як доведений факт здійснення оплати Відповідачем на користь Позивача за поліс обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АМ/0551892 від 11 серпня 2017 року в день укладення договору страхування, оскільки інше належними і допустимими доказами не встановлено під час судового розгляду. З огляду на викладене та приймаючи до уваги, що позивачем не доведено в належний спосіб свої позовні вимоги, зокрема, не надано належні та допустимі докази на їх підтвердження, виходячи із принципів змагальності сторін та диспозитивності судочинства, суд доходить висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Відповідно до частини першої та пункту другого частини другої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, у разі відмови в позові, покладаються на позивача. Таким чином, судові витрати у справі необхідно залишити за позивачем.

Outcome: dismissed