Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-10 00:00:00

22 липня 2015 року [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом до [PERSON]. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 12 червня 2015 року між ним та відповідачем було укладено договір про поставку кухонних меблів, за умовами якого останній зобов'язався виготовити та доставити кухонні меблі на суму 13 820 грн в строк до 10 липня 2015 року. Вказану суму він сплатив [PERSON] в якості 100% передоплати, при цьому на підтвердження взятих на себе зобов'язань той склав відповідну розписку. Посилаючись на те, що в подальшому відповідач відмовився повертати кошти, просив стягнути з останнього на свою користь 13 820 грн в рахунок відшкодування майнової шкоди, а також 5 000 грн - в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданих внаслідок невиконання зобов'язань. Позивач та його представник в судовому засіданні заявлені вимоги підтримали у повному обсязі. При цьому позивач пояснив суду, що відповідачем було поставлено кухонні меблі, однак їх якість його не влаштувала, тому [PERSON] склав розписку, в якій зобов'язався повернути суму коштів, одержаних від позивача. Відповідач та його представник в судовому засіданні позов не визнали, пославшись на те, що боргових зобов'язань перед позивачем у відповідача немає, розписку було складено останнім під фізичним та психологічним тиском з боку позивача, а тому її не можна вважати належним та допустимим доказом у справі. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, суд дійшов такого. Як встановлено у судовому засіданні, між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] в червні 2015 року було укладено усний договір поставки кухонних меблів, за умовами якого останній зобов'язався виготовити та поставити позивачеві кухонні меблі в строк до 10 липня 2015 року, при цьому позивачем на виконання вказаної домовленості було сплачено відповідачеві грошові кошти в сумі 13 820 грн. Вказані обставини не оспорюються сторонами, а тому суд вважає їх встановленими. За змістом ст.ст. 10, 58-60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, з дотриманням правил належності та допустимості доказів. Відповідно до правил ч. 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює не тільки належність та допустимість доказів, але й достовірність кожного з них окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Як вбачається з оригіналу розписки від 10 липня 2015 року, що міститься в матеріалах справи (а. с. 7), відповідач [PERSON] отримав від позивача [PERSON] грошові кошти в сумі 13 820 грн на виготовлення кухні та зобо'язався їх повернути. Таким чином, на думку суду, зобов'язання, що виникло у відповідача за договором поставки, було замінено позиковим зобов'язанням. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1053 ЦК України, за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов'язанням. Заміна боргу позиковим зобов'язанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики (стаття 1047 цього Кодексу). Частиною 2 ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. З тексту вказаної розписки вбачається, що вона складена 10 липня 2015 року, однак, коли саме передавались кошти, не зазначено. Крім того, розписка не містить такої необхідної істотної умови договору як дати повернення коштів, а відтак на момент укладення домовленості між сторонами не було дотримано письмової форми договору позики. За таких обставини суд приходить до висновку, що при написанні розписки не було домовленості, спрямованої на виникнення боргових зобов'язань. Згідно з ч. 2 ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо- відеозапису та іншими доказами. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на показаннях свідків для підтвердження того, що гроші насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Відповідачем та його представником в судовому засіданні надано достатньо доказів того, що під час складання розписки волевиявлення [PERSON] не було вільним і не відповідало його внутрішній волі. Так, з досліджених судом матеріалів кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12015150100000738 від 10 липня 2015 року за заявою [PERSON] вбачається, що останній у той же день звернувся до органів міліції про застосування до нього фізичного та психологічного насильства під час доставки меблів до будинку позивача. Викладене також підтверджується показаннями допитаного судом в якості свідка [PERSON], який був присутній під час доставки відповідачем меблів позивачеві. Показання допитаних судом за клопотанням позивача свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON] вказаних вище висновків суду не спростовують. Проаналізувавши наведені докази у їх сукупності, суд приходить до переконання, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту своїх прав, адже ним у судовому засіданні не доведений за допомогою належних та допустимих доказів факт поставки йому відповідачем пошкоджених меблів. Так, статтею 672 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення умов договору щодо асортименту товару, зокрема, якщо продавець передав товар в асортименті, що не відповідає умовам договору купівлі-продажу, покупець має право відмовитися від його прийняття та оплати. Суд враховує, що виготовлені меблі були фактично прийняті за місцем проживання позивача, адже абзацом 4 п. 25 Правил роздрібної торгівлі непродовольчими товарами, затверджених наказом Міністерства економіки України № 104 від 19 квітня 2007 передбачено, що у разі виявлення невідповідності товарів умовам продажу, некомплектних або товарів неналежної якості споживач може відмовитися від прийняття цих товарів. У цьому разі оформляється акт, у якому зазначаються причини відмови. На підставі акта суб'єкт господарювання повинен доставити споживачеві товари без недоліків або повернути вартість товарів та послуг. Суд констатує, що вказаних вимог законодавства під час укладення домовленості між сторонами дотримано не було. За таких обставин, проаналізувавши наведене вище, суд дійшов переконання, що у задоволенні позову [PERSON] слід відмовити за недоведеністю. Оскільки в задоволенні позову відмовлено, судові витрати відносяться на рахунок позивача і відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed