Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-22 00:00:00

22 жовтня 2013 року позивач звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON], [PERSON], третя особа - Служба у справах дітей виконавчого комітету Октябрської районної у м. Полтаві ради про позбавлення батьківських прав, стягнення аліментів, встановлення піклування, посилаючись на те, що відповідачі не цікавляться життям сина, його здоров'ям, не приймають участі у його вихованні та не надають матеріальної допомоги. У судове засідання позивач не з'явилася, направивши до суду заяву про слухання справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала, наполягала на задоволенні позову. Відповідачі у судове засідання не з'явилися, будучи належним чином повідомленими про час і місце слухання справи, не повідомили про причини своєї неявки. Згідно ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суддя вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі ст. 224 ЦПК України. Позивач проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши подані сторонами належні та допустимі докази в їх сукупності, встановивши фактичні обставини справи, проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини між сторонами, суддя приходить до висновку про задоволення позову з наступних підстав. Суддею встановлено, що [INFO] від сина позивача, [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], які перебували у шлюбі, народився онук позивача, [PERSON]. Сімейне життя подружжя не склалося і 24.03.2009 року вони розлучилися, про що Октябрським відділом РАЦС Полтавського МУЮ Полтавської області видане свідоцтво про розірвання шлюбу серії [NUMBER]. Фактично, хлопчик проживає разом іх позивачем вже 6 років, тобто з 2007 року. Мати, [PERSON], зовсім не підтримує зв'язку з [PERSON]. її не турбує стан здоров'я сина, його успішність в школі, інтереси. [PERSON] не має власного житла, стабільного доходу, веде антисуспільний спосіб життя. Матеріальної допомоги дитині жодного разу не надавала. Її зовсім не цікавить життя сина від самого його народження. Батько [PERSON], [PERSON], вже довгий час проживає за адресою [ADDRESS]. [PERSON] вживає алкогольні напої, матеріально не забезпечений. Сина ніколи не забирав до себе, та не проявляв інтересу стосовно його життя. В школі ніколи не бачили батьків [PERSON]. Вони не відвідують навчальний заклад та ставляться до життя сина байдуже. Виховує [PERSON] бабуся самотужки: приділяє хлопчику багато уваги, турбується про його здоров'я, займається вихованням та навчанням, систематично відвідує батьківські збори, спілкується з класним керівником та вчителями з приводу навчальних питань і успішності онука. Позивач створила всі необхідні умови для повноцінного розвитку [PERSON]. Статтею 150 СК України встановлений обов'язок батьків щодо виховання та розвитку дитини. Визначено, зокрема, що батьки зобов'язані піклуватись про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно з роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України, що містяться у п.15 постанови від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справа про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей. П.16 Постанови ПВСУ № 3 від 30 березня 2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Відповідачі ухиляються від виконання своїх обов'язків піклуватися про фізичний і духовний розвиток сина. Не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування сина, не спілкуються з сином, не дбають про його навчання та всебічний розвиток. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання сина. Згідно ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання навчання і розвиток дитини. Батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст. 164 Сімейного кодексу України батько може бути позбавлений судом батьківських прав, якщо він ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Ураховуючи вищевикладене, суддя приходить до висновку про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав. Статтею 60 ЦК України передбачено, що суд встановлює піклування над неповнолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, і призначав піклувальника за поданням органу опіки та піклування. Нормами ст. 63 зазначеного Кодексу встановлено, що опікуном або піклувальником може бути лише фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Фізична особа може бути призначена опікуном або піклувальником лише за її письмовою заявою. Опікун або піклувальник призначаються переважно з осіб, які перебувають у сімейних, родинних відносинах з підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості особи виконувати обов'язки опікуна чи піклувальника. Згідно пп. 2.2 Правил опіки та піклування причинами залишення дітей без батьківського піклування можуть бути: смерть батьків, а за життя батьків такими причинами є : позбавлення батьківських прав, які не проживають із дитиною понад 6 місяців, не виявляють щодо неї турботи та уваги, залишили дитину. З огляду наведеного, суд призначає [PERSON] піклувальником неповнолітнього [PERSON]. Стаття 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Відповідно до принципу № 4 Декларації прав дитини дитині має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальний догляд і охорона повинні бути забезпечені як їй, так і її матері, включаючи допологовий і післяпологовий догляд. Дитині має належати право на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування. Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 р., батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Це положення відбите і в національному законодавстві. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Таким чином, системний аналіз норм законодавства, дає підстави стверджувати, що як матір, так і батько зобов'язані неухильно дотримуватися свого обов'язку щодо утримання та виховання дитини. Відповідно невиконання зазначеного обов'язку тягне за собою встановлену законом відповідальність. Відповідно до ч. 2 ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або за власною ініціативою вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. Згідно ст. 181 СК України аліменти на утримання дитини присуджуються у частці від доходу батьків або у твердій грошовій сумі. Відповідно до вимог ст. ст. 182, 183 СК України, з урахуванням того, що відповідач не обтяжений аліментними зобов'язаннями, суддя визначає аліменти на користь позивача в розмірі 1/4 частини від доходу батьків щомісячно. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Виходячи з вищевикладеного, суддя задовольняє позов повністю. Питання судового збору суд вирішує на підставі ч. 3 ст. 88 ЦПК України, стягнувши його з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної частини позовних вимог.

Outcome: approved