Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-05 00:00:00

23.05.2018 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого вказує, що він з 19.08.2011 року був прийнятий на роботу до ПАТ «АЗОТ» на посаду електромонтера з ремонту та електроустаткування 4 розряду служби енергетики ремонтно-технічного цеху та був звільнений з роботи з 17.05.2017 року на підставі наказу № 503-вк від 15.05.2017 року за ст. 38 КЗпП України (за власним бажанням). Однак в день звільнення розрахунок з ним проведений не був. Вказує, що сума заборгованості по заробітній платі складає 12 867 грн. 26 коп., що підтверджується довідкою ПАТ «Азот» від 04.05.2018 року № 449. А тому, просить стягнути з ПАТ «Азот» на його користь заборгованість по заробітній платі в сумі 12 867,26 грн.; середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати в сумі 88 265 грн.; моральну шкоду в розмірі 5000 грн.; судові витрати в сумі 8000 грн. Відповідно до ухвали суду від 23.05.2018 року про відкриття провадження, розгляд справи проводиться за правилами спрощеного провадження без виклику сторін. Від сторін, у наданий в ухвалі час, не надійшло заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження чи клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Зважаючи на те, що справа розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, відповідно до ч. 2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши у судовому засіданні матеріали справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, з'ясувавши всі обставини справи, суд дійшов наступного висновку. Позивач [PERSON] з 19.08.2011 року працював в ПАТ «Азот» на посаді електромонтером з ремонту та електроустаткування 6 розряду служби енергетики ремонтно-технічного цеху , що стверджується даними трудової книжки позивача (а.с. 14-15). Наказом ПАТ «Азот» № 503-вк від 15.05.2017 року [PERSON] був звільнений з роботи з 17.05.2017 року на підставі ст. 38 КЗпП України (за власним бажанням). В день звільнення розрахунок з позивачем проведений не був, а саме не було виплачено заробітну плату за лютий-травень 2017 року. Як вбачається з довідки ПАТ «Азот» від 04.05.2018 року заборгованість по заробітній платі [PERSON] станом на 03.05.2018 року складає: за лютий 2017 року - 1836 грн. 52 коп., за березень 2017 року - 4429 грн. 12 коп., за квітень 2017 року - 3833 грн. 07 коп., за травень 2017 року - 2768 грн. 55 коп., загальна сума заборгованості - 12 867 грн. 26 коп. (а.с. 18). Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України. Відповідно до ст. 116 КЗпП України відповідач повинен був у день звільнення [PERSON] виплатити всі належні йому суми, а в разі спору про розмір цих сум виплатити не оспорювану ним суму, однак цього не зробив. Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 5 ЦПК України). Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у зв'язку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України; Законом України: «Про оплату праці». Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами (ст. 94 КЗпП України). Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавцем, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує 16 календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата (ст. 115 ч.1 КЗпП України). Як передбачено ст. 116 згаданого Кодексу, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівнику при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювань ним суму. Повний розрахунок з позивачем в день його звільнення проведений не був та не проведений до даного часу, а саме не виплачена заробітна плата за лютий-травень 2017 року в сумі 12867 грн. 26 коп., що стверджується довідкою ПАТ «Азот» від 05.05.2018 року № 449, суд приходить до висновку про задоволення позову в цій частині та стягнення з відповідача - ПАТ «Азот» на користь позивача [PERSON] нарахованої але не виплаченої заробітної плати за лютий-травень 2017 року в сумі 12 867 грн. 26 коп., з відрахуванням обов'язкових платежів. Разом з тим, на думку суду, підлягають до задоволення і позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача - ПАТ «Азот» на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку в сумі 88 265 грн., виходячи із наступного. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Крім того, відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» - установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Всупереч вимогам ст. 81 ЦПК відповідачем не надано суду ніяких доказів того, що у порушенні прав позивача на своєчасне отримання заробітної плати відсутня вина відповідача. До того ж, під час розгляду справи не встановлено вини позивача, як працівника підприємства, у виникненні становища, яке призвело до затримки розрахунку по заробітній платі. При цьому суд вважає, що сам по собі факт відсутності коштів на підприємстві, як підстава для звільнення від відповідальності за порушення строків розрахунку по заробітній платі, є необґрунтованими. В цьому контексті суд звертає увагу, що у своїй практиці Верховний Суд України неодноразово зазначав, що аналіз змісту ст.ст. 116, 117 КЗпП дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини за невиплату належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України (постанова №6-2163цс16 від 31.05.2017 року, №6-259цс17 від 13.03.2017 року). Аналогічні роз'яснення викладені і в п. 20 постанови пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999р. №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці». Наявність арешту на рахунках відповідача, що накладений постановами державного виконавця не виправдовує затримку розрахунку при звільненні. До того ж ПАТ «Азот» не надано доказів відсутності у відповідача коштів, що перевищують обсяг фінансового ресурсу, який був арештований, а також наявність/відсутність інших банківських рахунків, тому доводи відповідача про неможливість здійснення повного розрахунку із [PERSON] в день його звільнення суд не приймає. Враховуючи, що відповідачем - ПАТ «Азот» до теперішнього часу так і не здійснено повного розрахунку з позивачем, вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за період затримки розрахунку є законними та підлягають до задоволення. При цьому суд звертає увагу, що за змістом ч. 2 ст. 117 КЗпП підставою для зменшення судом розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені є виключно наявність таких умов: 1) наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; 2) виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, як належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв'язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; 3) прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені ст.116 цього Кодексу. Оскільки жодної з зазначених обставин в даному випадку судом не встановлено то правові підстави для зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку відповідача з позивачем відсутні. Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові ВСУ від 13.03.2017 року у справі №6-259цс17. Розмір середньоденної заробітної плати позивача підтверджується довідкою відповідача № 450 від 04.05.2018 року, у відповідності до змісту якої середньоденний заробіток складає 347,50 грн. Період затримки складає 254 днів (враховуючи п'ятиденний робочий тиждень), з 18.05.2017 року по 23.05.2018 року (день подачі позовної заяви). Таким чином до стягнення з відповідача - ПАТ «Азот» на користь позивача підлягає середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 88 265 грн., виходячи із наступного розрахунку: 347 грн. 50 коп. /середній заробіток/ х 254 дні /період затримки розрахунку/ = 88 265 грн. Оскільки розмір середньоденної заробітної плати [PERSON] в сумі 347 грн. 50коп. визначено із нарахованої заробітної плати до утримання податків та обов'язкових платежів, то середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 88 265 грн. на користь позивача необхідно стягнути із відрахуванням (утриманням) при виплаті податків та обов'язкових платежів передбачених законодавством України. Статтею 237-1 КЗпП передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Позивач визначив розмір завданої йому моральної шкоди в 5000грн, проте всупереч вимог ч.1, 3 ст.81 ЦПК суду не надано доказів на обґрунтування підстав з яких виходив позивач при визначенні такого розміру. В цьому контексті суд звертає увагу, що сам по собі факт несвоєчасного розрахунку роботодавця з працівником ще не свідчить про завдання моральної шкоди, а отже вимога про відшкодування моральної шкоди є необґрунтованою і не підлягає до задоволення. Крім цього, позивач в своїй позовній заяві просить суд стягнути з відповідача витрати за надання правничої допомоги в розмірі 8000 грн. В обгрунтування заявленої суми на надання правничої допомоги в розмірі 8000 грн. позивачем надано: договір про надання правової допомоги №6 від 24.04.2018 року, укладений між позивачем [PERSON] та адвокатським об'єднанням «ВІБ ЕНД КОМПАНІ»; акт приймання - передачі наданих послуг №1 від 22.05.2018 року, з якого вбачається, що за підготовку до суду позовної заяви про стягнення невиплаченої заробітної плати з ПАТ «АЗОТ» загальна вартість послуг складає 7000 грн. (а.с.41); квитанцію №12, з якої вбачається, що адвокатським об'єднанням «ВІБ ЕНД КОМПАНІ» отримано від [PERSON] кошти за надані послуги згідно рахунок-фактури №2 від 24.04.2018 року в сумі 8000 грн. (а.с.40). Згідно частин 1, 2 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Згідно пункту 1 ч. 3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.1 -6 ст. 137 ЦПК витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. З огляду на вищезазначені обставини, суд вважає, що позивачем надано належні докази щодо обсягу наданих послуг адвоката і виконаних ним робіт та їх вартості, пред'явлена до стягнення сума не виходить за граничні рамки, встановлені ст.137 ЦПК України, відповідачем не доведено неспівмірність витрат послуг адвоката за надання правничої допомоги по даній цивільній справі, заявлена сума судових витрат на професійну правничу допомогу пов'язана з розглядом справи, розмір таких витрат є обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, а тому суд приходить до висновку про задоволення вимоги позивача та стягнення з відповідача на його користь витрат на професійну правничу допомогу, які він поніс при розгляді цивільної справи. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на викладене, враховуючи, що позовні вимоги задоволені частково (в частині стягнення грошових коштів), суд дійшов висновку, що відповідно до пропорційності розміру задоволених позовних вимог стягненню з відповідача підлягають витрати на професійну правничу допомогу у розмір 7624 грн., відповідно до задоволених вимог. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача - ПАТ «Азот» на користь держави судовий збір в сумі 1091,32 грн. На підставі ст. 430 ЦПК України рішення про стягнення заробітної плати в частині виплати за один місяць підлягає до негайного виконання. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial