Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-09 00:00:00

23.07.2019 року до суду із позовом до Комунального некомерційного підприємства «Міська лікарня №1» Запорізької міської ради про скасування наказів про переведення та стягнення заробітної плати, яку необхідно було виплатити за роботу на посаді лікаря акушера-гінеколога жіночої консультації поліклінічного відділення з 02.01.2019 року, звернулась [PERSON] . У подальшому, позивач свої вимоги декілька разів уточнювала. [PERSON] позов обґрунтувала таким. Вона є лікарем-акушером-гінекологом вищої кваліфікаційної категорії (наказ Департаменту охорони здоров`я Запорізької ОДА №599-о від 26.11.2018 року), має стаж безперервної роботи за цією спеціальністю 26 років. 09.01.2014 року, відповідно до наказу № 8 к/п від 09.01.2014 року, вона була зарахована на посаду лікаря-акушера-гінеколога жіночої консультації поліклініки КЗ «Центральна лікарня Комунарського району», за переводом з КУ «Міська поліклініка імені 8 Марта». 11.04.2015 року відповідно до наказу № 146 к/п від 11.06.2015 року [PERSON] підтверджено першу кваліфікаційну категорію зі спеціальності акушерство і гінекологія. Рішенням сесії Запорізької міської Ради від 30.08.2017 року КЗ «Центральна лікарня Комунарського району» реорганізовано з 21.11.2017 року шляхом приєднання до Комунальної установи «Міська лікарня № 1», тому позивачу з 21.11.2017 року продовжено строк дії трудового договору на підставі ст. 36 КЗпП України. [PERSON] у жовтні 2018 році направили на передатестаційний цикл для атестації на вищу кваліфікаційну категорію зі спеціальності «Акушерство і гінекологія» відповідно до наказу КУ «Міська лікарня № 1», підписаним 17.10.2018 року головним лікарем медичної установи, який також підписав 02.11.2018 року звіт про її професійну діяльність за останні три роки. 26.11.2018 року відповідно до наказу Департаменту охорони здоров`я Запорізької ОДА №599-о позивачу було присвоєно вищу кваліфікаційну категорію зі спеціальності акушерство і гінекологія. 10.12.2018 року позивача керівництво КУ «Міська лікарня №1» попередили про майбутнє звільнення у зв`язку зі скороченням штату на підставі наказів «Про скорочення штату працівників» та «Про попередження працівників КУ «Міська лікарня №1» про майбутнє звільнення», відповідно до статті 49-2 КЗпП України за п. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку зі скороченням штату 16 січня 2019 року. З цим повідомленням позивача ознайомлено 10.12.2018 року, де також визначено, що від запропонованих посад остання відмовилася, про що також стоїть її підпис. 31.01.2019 року [PERSON] звернулась з листом до керівництва щодо переважного права залишення на роботі, в якому вказала, що вона є лікар-акушер-гінеколог вищої кваліфікаційної категорії (наказ Департаменту охорони здоров`я Запорізької ОДА №599-о від 26.11.2018 року), має стаж безперервної роботи за цією спеціальністю 26 років, просила роз`яснити, чому після звільнення лікаря-акушер-гінеколога [PERSON] , яке відбулося 07.10.2018 року, не було враховано її переважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників, визначене ч.1 ст.42 КЗпП України, адже 26.11.2018 року наказам Департаменту охорони здоров`я Запорізької ОДА №599-о їй було присвоєно вищу кваліфікаційну категорію зі спеціальності акушерство і гінекологія, про що було відомо відповідачеві завчасно у зв`язку з особистим направленням її на передатестаційний цикл для атестації на вищу кваліфікаційну категорію зі спеціальності акушерство і гінекологія. 06.02.2019 року [PERSON] отримала відповідь, в якій зазначалося, що після звільнення лікаря акушера - гінеколога [PERSON] , 26.10.2018 року відбулося засідання комісії зі скорочення штатної чисельності працівників. На засіданні було прийнято рішення щодо переважного права залишення на роботі, при рівних кваліфікаційних категоріях працівників, згідно п.3 ст. 42 КЗпП України, на користь лікаря акушер - гінеколога [PERSON] (стаж роботи за спеціальністю - 43 роки), в зв`язку з тим, що на момент засідання комісії, а саме 26.10.2018 року, позивач знаходилась ще на курсах підвищення кваліфікації. Також зазначено, що посвідчення «Про присвоєння вищої кваліфікаційної категорії» було надано до відділу кадрів лікарні лише 18.12.2018 року. Керівництво лікарні зазначило, що 30.01.2019 року [PERSON] запропонували 0,25 ставки на посаду лікаря акушер - гінеколога (спецрахунок) та 0,25 ставки лікаря акушера - гінеколога в КУ «Міська лікарня №1», хоча згоди на такі умови позивач не надала. У своєму листі, керівництво лікарні також зазначило, що 05.02.2019 року у присутності складу комісії, їй нібито було запропоновано всі вакантні посади, які є станом на 05.02.2019 року в лікарні. У повідомленні про вакантні посади [PERSON] поставила відмітку «ознайомлена», але не вказано щодо вибору вакантних посад. Також, повідомлено, що у разі ненадання до відділу кадрів письмової згоди до 11.02.2019 року щодо подальшого бажання працювати на запропонованих посадах в КУ «Міська лікарня №1», її буде скорочено відповідно до вимог чинного законодавства України. Таким чином, [PERSON] вважала, що її необґрунтовано попередили про звільнення 10.12.2018 року та 30.01.2019 року (з запропонуванням вільної посади на 0,25 ставки), без врахуванням її переважного права залишення на роботі, так як вона має вищу категорію. 08.02.2019 року позивач була вимушена (під тиском звільнення без врахування права на першочергове право залишення на роботі) написати заяву про переведення на 0,75 ставки лікаря акушера - гінеколога в КУ «Міська лікарня №1» [PERSON] з 11.02.2019 року по 03.04.2019 року (на час курсів останньої) та 0,25 ставки - лікаря-акушера-гінеколога поліклінічного відділення (спецрахунок). Проте, [PERSON] навіть і не знала, що 02.01.2019 року вона фактично була переведена на посаду лікаря акушер-гінеколога жіночої консультації поліклінічного відділення, а її заява стала наслідком видачі наказу КУ «Міська лікарня №1» Департаменту охорони здоров`я Запорізької міської Ради № 164к/тр від 11.02.2019 року, за яким вона була переведена на посаду лікаря акушера-гінеколога на 0,75 ставки на час курсів [PERSON] та 0,25 ставки лікаря акушера - гінеколога поліклінічного відділення з 11.02.2019 року по 03.04.2019 року. На підставі рішення Запорізької міської Ради № 69 від 19.12.2018 року КУ «Міська лікарня № 1» реорганізована шляхом перетворення в КНП «Міська лікарня № 1» Запорізької міської Ради. В зв`язку з чим 03.04.2019 року [PERSON] переписала раніше складену заяву про її переведення на 0,25 ставки лікарем акушером - гінекологом в КУ «Міська лікарня №1» та 0,25 ставки - лікаря-акушера-гінеколога поліклінічного відділення (спецрахунок) від 08.02.2019 року на заяву з аналогічним змістом тільки на ім`я перетвореної юридичної особи, а саме КНП «Міська лікарня № 1», але без врахуванням 0,75 ставки [PERSON] , навантаження якої їй надано було тимчасово до 03.04.2019 року. Зазначає, що заяву писала під тиском звільнення, про що надає лист відповідача, яким їй запропоновано вакантні 0,25 ставки на посаді лікаря акушера-гінеколога поліклінічного відділення в зв`язку із запланованим звільненням за скороченням штату працівників, через наявність наказу відповідача від 11.02.2019 року, з яким вона тимчасово була переведена на 0,75 ставки на час курсів [PERSON] , тобто з 11.02.2019 року по 03.04.2019 року. Заяву про переведення на ім`я КНП «Міська лікарня №1» Запорізької міської Ради нею було написано під загрозою звільнення, а також через те, що вона була вимушена раніше, 08.02.2019 року, написати заяву про переведення, на написання якої також її волевиявлення не було вільним, так як вона була заведена у кут відповідачем під загрозою звільнення, без врахування її права переважного залишення на роботі. 16.07.2019 року [PERSON] отримала копію трудової книжки, з якої встановила, що була введена в оману, так як: - наказ Департаменту охорони здоров`я Запорізької ОДА №599-о, яким їй присвоєна вища кваліфікаційна категорія зі спеціальності акушерство і гінекологія, записаний до трудової книжки відповідачем ще 26.11.2018 року, тобто на момент її повідомлення про майбутнє звільнення, а саме: 10.12.2018 року, відповідач був вже ознайомлений про вищу категорію, тобто на час попередження вона вже мала, відповідно до ч.1 ст.42 КЗпП України на переважне право залишення на роботі; - відсутній запис про переведення на 0,25 ставки лікарем акушером - гінекологом в КУ «Міська лікарня №1» та 0,25 ставки - лікаря-акушера-гінеколога поліклінічного відділення (спецрахунок), заяву про яке написано було 08.02.2019 року під загрозою звільнення, без врахування переважного права залишення на роботі. Натомість є запис про те, що 02.01.2019 року [PERSON] відповідно до наказу відповідача від 02.01.2019 року переведена на посаду лікаря акушер-гінеколога жіночої консультації поліклінічного відділення. 01.10.2019 року відповідачу [PERSON] було запропоновано додаткові 0,25 ставки лікаря акушера-гінеколога жіночої консультації амбулаторно-поліклінічного підрозділу, з чим вона погодилася, так як була вимушена відповідачем перед цим написати заяву, проти її волі, про переведення на посаду лікаря акушера-гінеколога жіночої консультації амбулаторно-поліклінічного підрозділу 0,25 ставки та лікаря-акушера-гінеколога поліклінічного відділення (спецрахунок) 0,25 ставки, через що наказ № 530к/тр від 01.10.2019 року «Про переведення [PERSON] », яким її було переведено відповідачем на 0,5 ставки та 0,25 ставки лікаря акушера-гінеколога поліклінічного відділення (за рахунок спец. коштів) на 0,25 ставки з 01.10.2019 року, вважає також незаконним і таким, що підлягає скасуванню як похідний від незаконних наказів № 164к/тр від 11.02.2019 року та № 216 к/тр від 03.04.2019 року, за якими вона була незаконно переведена відповідачем. З урахуванням уточнених позовних вимог, [PERSON] просить суд: - визнати незаконним та скасувати наказ Комунальної установи «Міська лікарня № 1» Департаменту охорони здоров`я Запорізької міської Ради № 164к/тр від 11.02.2019 року, за яким позивач переведена на посаду лікаря акушера-гінеколога на 0,75 ставки на час курсів [PERSON] та 0,25 ставки лікаря акушера - гінеколога поліклінічного відділення з 11.02.2019 року по 03.04.2019 року; - визнати незаконним та скасувати наказ Комунального некомерційного підприємства «Міська лікарня №1» Запорізької міської Ради № 216 к/тр від 03.04.2019 року, за яким позивач була переведена на посаду лікаря акушера-гінеколога жіночої консультації амбулаторно-поліклінічного підрозділу 0,25 ставки та лікаря-акушера-гінеколога поліклінічного відділення (спецрахунок) 0,25 ставки; - визнати незаконним та скасувати наказ № 530к/тр від 01.10.2019 року «Про переведення [PERSON] », яким остання була переведена відповідачем на 0,5 ставки та 0,25 ставки лікаря акушера-гінеколога поліклінічного відділення (за рахунок спец. коштів) на 0,25 ставки з 01.10.2019 року; - стягнути з відповідача на користь позивача заробітну плату, яку їй повинні були сплатити за роботу на посаді лікаря акушера-гінеколога жіночої консультації поліклінічного відділення, з 02.01.2019 року по час винесення рішення у справі. 26.07.2019 року позовна заява була залишена без руху. 08.08.2019 року до суду надано уточнений позов [PERSON] , проте ухвалою суду від 03.09.2019 року позов повторно залишено без руху. Позивачем недоліки, викладені в ухвалі, були усунуті, тому суд 10.10.2019 року позовну заяву прийняв до розгляду та відкрив провадження у порядку спрощеного позовного провадження. 05.11.2019 року до суду надійшов відзив на позов. Заперечення проти позову обґрунтовані таким. В КУ «Міська лікарня №1» скорочення чисельності штату працівників, здійснювалося відповідно до законодавства України, додержувалися всі етапи і строки скорочення, надавалися завчасно попередження, враховувалися всі обставини при скороченні, здійснювалася статистика продуктивності праці (відповідно до статистики підрахування продуктивності праці у [PERSON] була найменшою), неодноразово надавалися позивачу списки вакантних посад. Тобто, КНП «Міська лікарня №1» ЗМР скорочення чисельності штату працівників провела відповідно до норм чинного законодавства та порушення в процедурі скорочення відсутні, підтвердженням цього є акт перевірки Державної служби України з питань праці головного управління держпраці у Запорізькій області. Перевірка здійснювалася в період з 02.08.2019 року по 06.08.2019 року на письмове прохання [PERSON] стосовно питання: дотримання законодавства про працю в частині переважного права залишення на роботі при вивільненні працівників за п.1 ст. 40 КЗпП України. Управлінням держпраці у Запорізькій області жодних порушень виявлено не було. Щодо вимоги [PERSON] про скасування наказу №216 к/тр від 03.04.2019 року, за яким остання була переведена на посаду лікаря акушера гінеколога - поліклінічного відділення за адресою вул. Чумаченка 21а (спецрахунок) на 0,25 ставки та лікаря акушер - гінеколога жіночої консультації амбулаторного поліклінічного підрозділу на 0,25 ставки з 04.04.2019 року зазначається таке. До моменту написання заяви від 03.04.2019 року [PERSON] працювала на 0,25 ст. (спецрахунок) та 0,75 ставки на посаді лікаря акушера гінеколога жіночої консультації поліклінічного відділення на час курсів підвищення кваліфікації лікаря акушера гінеколога - [PERSON] з 11.02.2019 року по 03.04.2019 року, про що свідчить власноруч написана заява [PERSON] від 08.02.2019 року. Після закінчення курсів лікаря акушера-гінеколога [PERSON] , позивач власноручно в присутності співробітників відділу кадрів написала заяву від 03.04.2019 року щодо переведення її на посаду лікаря акушера гінеколога - поліклінічного відділення за адресою вул. Чумаченка 21а (спецрахунок) на 25 ставки та лікаря акушер - гінеколога жіночої консультації амбулаторного поліклінічного підрозділу на 0,25 ставки з 04.04.2019 року. Твердження [PERSON] про те, що її примусово було змушено написати заяву від 03.04.2019 року є недопустимим фактом, так як на запропоновані ставки позивачу, претендували лікарі, з більшою продуктивності праці чим в [PERSON] , тому давити чи спричиняти якийсь тиск з боку відділу кадрів не було ніякого сенсу. Відповідно до наказу №216 к/тр від 03.04.2019 року [PERSON] було переведено на посаду лікаря акушера гінеколога - поліклінічного відділення за адресою вул. Чумаченка 21а (спецрахунок) на 0,25 ставки та лікаря акушер - гінеколога жіночої консультації амбулаторного поліклінічного підрозділу на 0,25 ставки з 04.04.2019 року, з даним наказом позивач була ознайомлена, про що свідчить її підпис. Крім того, [PERSON] була ознайомлена із записом в трудовій книжці та особисто нею було поставлено підпис від 04.04.2019 року про те, що вона з 04.04.2019 року згідно її заяви та ознайомленим нею особисто наказом - переведена на посаду лікаря акушера-гінеколога жіночої консультації амбулаторно - клінічного підрозділу 0,25 ставки та посаду лікаря - акушера гінеколога поліклінічного відділення (спецрахунок) 0,25 ставки. Тому, твердження позивача, про те що вона дізналася про запис в трудовій книжці тільки 16.07.2019 року не відповідають дійсності. За клопотанням представника позивача [PERSON] про витребування документів ухвалою суду від 12.11.2019 року з КНП «Міська лікарня №1» Запорізької міської ради були витребувані наступні документи та інформація: оригінал наказу № 216 к/тр від 03.04.2019 року, яким [PERSON] переведена на посаду лікаря акушера-гінеколога жіночої консультації амбулаторно-поліклінічного підрозділу 0,25 ставки та лікаря акушера-гінеколога поліклінічного відділення (спец рахунок) 0,25 ставки; згоду Департаменту охорони здоров`я Запорізької міської Ради від 06.07.2018 року № 2977/03-15/01 «Про надання дозволу», на підставі чого винесено наказ КУ «Міська лікарня № 1» № 234р від 08.08.2018 року «Про скорочення штату працівників»; повідомлення Департаменту охорони здоров`я Запорізької міської ради від 25.07.2018 року № 3073/03-15/01, на підставі чого винесено наказ КУ «Міська лікарня № 1» № 234р від 08.08.2018 року «Про скорочення штату працівників»; наказ Департаменту охорони здоров`я Запорізької ОДА №599-о від 26.11.2018 року про присвоєння [PERSON] вищої кваліфікаційна категорія зі спеціальності «Акушерство і гінекологія»; наказ відповідача від 11.02.2019 року за № 164к/тр про переведення [PERSON] на 0,75 ставки на час курсів підвищення кваліфікації [PERSON] та на 0,25 ставки лікаря-акушера-гінеколога поліклінічного відділення за адресою: м. Запоріжжя, вул. Чумаченко, б. 21-а з 11.02.2019 року по 03.04.2019 року. 25.11.2019 року на вимогу виконання ухвали суду від 12.11.2019 року КНП «Міська лікарня №1» ЗМР надала копії витребуваних документів. 05.02.2020 року [PERSON] було уточнено позовну вимогу в частині визнання незаконним та скасування наказу № 530к/тр від 01.10.2019 року «Про переведення [PERSON] », яким вона була переведена відповідачем на 0,5 ставки та 0,25 ставки лікаря акушера-гінеколога поліклінічного відділення (за рахунок спецкоштів) на 0,25 ставки з 01.10.2019 року. 30.03.2020 року позивач надала до суду уточнену позовну заяву, в якій позовні вимоги доповнено вимогою щодо визнання незаконними та скасування: наказу КУ «Міська лікарня №1» Департаменту охорони здоров`я Запорізької міської Ради № 164к/тр від 11.02.2019 року, за яким вона була переведена на посаду лікаря акушера-гінеколога на 0,75 ставки на час курсів [PERSON] та 0,25 ставки лікаря акушера - гінеколога поліклінічного відділення з 11.02.2019 року по 03.04.2019 року. 29.07.2020 року та 31.07.2020 року [PERSON] надала до суду письмові пояснення по справі. У судовому засіданні [PERSON] позов підтримала, просила його задовольнити. Суду зазначила, що вона працює лікарем-акушером з 1991 року, має стаж безперервної роботи 27 років. 09.01.2014 року була зарахована на посаду лікаря акушера-гінеколога жіночої консультації поліклініки КЗ «Центральна лікарня Комунарського району», за переводом з КУ «Міська поліклініка імені 8 Марта». 11.04.2015 року їй було підтверджено першу кваліфікаційну категорію зі спеціальності акушерство і гінекологія. Рішенням сесії Запорізької міської Ради від 30.08.2017 року КЗ «Центральна лікарня Комунарського району» реорганізовано з 21.11.2017 року шляхом приєднання до КУ «Міська лікарня № 1», тому наказом № 234 р. від 20.11.2017 року їй з 21.11.2017 року продовжено строк дії трудового договору на підставі ст. 36 КЗпП України. На підставі рішенням Запорізької міської Ради № 67 від 30.08.2017 року реорганізовано КЗ «Центральна лікарня Комунарського району» шляхом приєднання до КУ «Міська лікарня № 1». 26.11.2018 року відповідно до наказу Департаменту охорони здоров`я Запорізької ОДА №599-о їй присвоєна вища кваліфікаційна категорія зі спеціальності акушерство і гінекологія. Повернувшись з передатестаційного циклу для атестації на вищу кваліфікаційну категорію зі спеціальності акушерство і гінекологія дізналась про реорганізацію та скорочення працівників. 10.09.2018 року було винесено наказ про попередження працівників КУ «Міська лікарня № 1» про майбутнє звільнення, з яким вона ознайомилась лише 10.12.2018 року, так як знаходилась на лікарняному, а потім на курсах. Вважає, що керівництвом було порушено її права, тому що не враховано її переважне право на залишення на посаді (26.11.2018 року їй присвоєна вища категорія зі спеціальності акушерство і гінекологія), натомість прийнято на роботу на 0,5 ставки лікаря акушера-гінеколога першої кваліфікаційної категорії [PERSON] та на 0,5 ставки лікаря акушера-гінеколога першої кваліфікаційної категорії [PERSON] . Головним лікарем [PERSON] 30.01.2019 року та 05.02.2019 року було надано перелік вакантних посад, де запропоновано посаду лікаря акушера-гінеколога поліклінічного відділення за адресою: м. Запоріжжя, вул. Чумаченка, 21 А (спецрахунок) ставка - 0,25, на що згоди чи відмови вона не надала, а написала лише «ознайомлена». 06.02.2019 року [PERSON] повідомили, що у разі не надання до відділу кадрів письмової згоди до 11.02.2019 року щодо подальшого бажання працювати на запропонованих вакантних посадах в КУ «Міська лікарня № 1», її буде скорочено. Тому, 08.02.2019 року вона вимушена під тиском звільнення написати заяву про переведення на 0,75 ставки лікаря акушера - гінеколога в КУ «Міська лікарня №1» [PERSON] з 11.02.2019 року по 03.04.2019 року та 0,25 ставки - лікаря акушера-гінеколога поліклінічного відділення (спецрахунок). Наказом КУ «Міська лікарня № 1» № 164к/тр від 11.02.2019 року вона була переведена на посаду лікаря акушера-гінеколога на 0,75 ставки на час курсів [PERSON] та 0,25 ставки лікаря акушера - гінеколога поліклінічного відділення з 11.02.2019 року по 03.04.2019 року. Так як, 03.04.2019 року закінчився строк навантаження 0,25 ставки лікаря акушера - гінеколога поліклінічного відділення, відповідно до наказу відповідача № 164к/тр від 11.02.2019 року вона переписала раніше складену заяву про переведення і, враховуючи, що їй була надано тимчасове навантаження - 0,75 ставки на час курсів [PERSON] , тобто до 03.04.2019 року, вона знов вимушена була написати заяву про переведення на 0,25 ставки лікарем акушером - гінекологом в КУ «Міська лікарня №1» та 0,25 ставки - лікаря-акушера-гінеколога поліклінічного відділення (спецрахунок). Таким чином, написання заяви про переведення від 03.04.2020 року стало наслідком тиску з боку керівництва щодо її звільнення. 01.10.2019 року відповідачем було запропоновано додаткові 0,25 ставки лікаря акушера-гінеколога жіночої консультації амбулаторно-поліклінічного підрозділу, з чим вона погодилася, написавши відповідну заяву. Таке погодження було викликане тим, що вона була вимушена керівництву лікарні перед цим написати заяви проти своєї волі про переведення в зв`язку з неодноразовим незаконним попередженням про звільнення з посади. Наказом № 530к/тр від 01.10.2019 року вона була переведена відповідачем на 0,5 ставки та 0,25 ставки лікаря акушера-гінеколога поліклінічного відділення (за рахунок спец. коштів) на 0,25 ставки з 01.10.2019 року. Вважає, що ці накази № 530к/тр від 01.10.2019 року, № 164к/тр від 11.02.2019 року та № 216 к/тр від 03.04.2019 року є незаконними, такими що підлягають скасуванню оскільки вільну згоду на переведення вона не давала, а відповідні заяви були написані нею під тиском відповідача щодо її незаконного звільнення без дотримання її права на переважне залишення на роботі. Представник позивача - [PERSON] позов підтримала, просила його задовольнити. Додатково зазначила наступне. Згідно ст. 32 КЗпП України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство або в іншу місцевість допускається тільки за згодою працівника, за винятком тимчасового переведення. З боку лікарні [PERSON] була піддана незаконному звільненню, так як відповідно до ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. За наявності цих обставин розірвання трудового договору проводиться з обов`язковим додержанням передбаченого статтею 49-2 зазначеного Кодексу порядку вивільнення працівників, відповідно до якого вони попереджаються про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Відповідно до ч. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення із зазначених підстав допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. З часу попередження [PERSON] про наступне звільнення відповідачем, на виконання статті 49-2 КЗпП України, їй не пропонувалися вакантні посади на час відповідно до зазначеного законодавства України. Крім того, відповідач при звільненні [PERSON] із займаної посади, як нормативну підставу для звільнення зазначив п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Разом із тим, керівництвом лікарні залишено поза увагою, приписи частини 2 статті 40 КЗпП України, якими передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. За загальним правилом, таке переведення повинно забезпечуватися на іншу посаду за цією ж трудовою функцією (спеціальність, кваліфікація, виконувані обов`язки). Крім того, згідно із ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці. Тому, відповідач одночасно із попередженням про звільнення [PERSON] , повинен був та міг запропонувати їй іншу посаду за цією ж трудовою функцією (спеціальність, кваліфікація, виконувані обов`язки), у новоутвореному підприємстві. Одночасно із попередженням про звільнення [PERSON] не було запропоновано іншу посаду за цією ж трудовою функцією (спеціальність, кваліфікація, виконувані обов`язки), у новоутвореному підприємстві. Крім того, відповідачем не враховано, що згідно частини першої статті 42 Кодексу законів про працю України визначено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. З трудової книжки [PERSON] встановлено, що остання працює безперервно, має трудовий стаж 26 років, тобто тривалий час, що є достатнім для надання переваги при скороченні чисельності працівників відповідачем. Окрім цього, 26.11.2018 року, відповідно до наказу Департаменту охорони здоров`я Запорізької ОДА №599-о, їй присвоєно вища кваліфікаційна категорія зі спеціальності акушерство і гінекологія, що також надає переважне право залишення на роботі. Данні факти стверджують, що відповідач не повинен був пропонувати [PERSON] переведення на іншу роботу, так як вона мала переважне право. Основним підставами для скасування наказів № 530к/тр від 01.10.2019 року, № 164к/тр від 11.02.2019 року та № 216 к/тр від 03.04.2019 року є те, що заяви на переведення [PERSON] писала під тиском керівництва, вони не відповідали її внутрішній волі і свідомості, тому що їй погрожували звільненням. Також, просила суд звернути увагу, що 16.07.2019 року, після неодноразових звернень [PERSON] отримала копію трудової книжки, з якої довідалася про наказ від 03.04.2019 року, а також про те, що 26.11.2018 року є запис в її трудову книжку про те, що їй присвоєно вища кваліфікаційна категорія зі спеціальності «Акушерство і гінекологія» за наказом Департаменту охорони здоров`я Запорізької ОДА №599-о, а також те, що в лютому 2019 року за її заявою від 08.02.2019 року остання не була переведена на іншу посаду в зв`язку зі звільненням, а навпаки 02.01.2019 року була переведена відповідачем на посаду акушера-гінеколога жіночої консультації поліклінічного відділення за наказом від 02.01.2019 року за № 04 к/тр. Представник КНП «Міська лікарня №1» Запорізької міської ради - Вовк О.М. проти позову заперечувала, підтримала пояснення, надані у відзиві на позов. Вважає позов безпідставним, так як порушень законодавства з боку лікарні не було. На письмове прохання саме [PERSON] Державною службою України з питань праці головного управління держпраці у Запорізькій області була проведена перевірка з питань дотримання законодавства про працю в частині переважного права залишення на роботі при вивільненні працівників за п.1 ст. 40 КЗпП України. Перевірка здійснювалася в період з 02.08.2019 року по 06.08.2019 року, жодних порушень виявлено не було, про що складено відповідний акт, і [PERSON] з ним ознайомлена. Після того, як було винесено наказ КУ «Міська лікарня № 1» від 10.09.2018 року про попередження працівників про майбутнє звільнення на виконання вимог наказу від 08.08.2018 року «Про скорочення штату працівників», усіх осіб, які підлягали скороченню було ознайомлено, окрім [PERSON] , яка у цей період проходила тематичне удосконалення у сфера акушерства і гінекології. З 18.10.2018 року по 15.11.2018 року [PERSON] за особистим проханням та поза графіком керівництвом лікарні була направлена на передатестаційний цикл. Тобто, знов попередити позивача про майбутнє скорочення не вдалося. 26.10.2018 року відбулось засідання комісії про розгляд переважного права на залишення на роботі. Серед осіб, особисті справи яких були предметом розгляду на комісії, була і [PERSON] . Рішенням комісії затвердили списки кандидатур, які мають переважне право на залишення на роботі при скороченні чисельності штату поліклініки за адресою: [ADDRESS] , де була обрана [PERSON] - лікар акушер-гінеколог. При розгляді кандидатур приймали до уваги, що у усі лікарі акушери-гінекологи, в тому числі і [PERSON] , мають першу кваліфікаційну категорію, продуктивність праці і стаж роботи. 26.11.2018 року [PERSON] присвоєно вищу кваліфікаційну категорію зі спеціальності акушерство і гінекологія, проте надати відповідне підтвердження до відділу кадрів остання змогла лише в грудні 2018 року, так як у періоди з 16.11.2018 року по 23.11.2018 року та з 26.11.2018 року по 07.12.2018 року остання знаходилась на лікарняних. По цих же підставам, [PERSON] лише 10.12.2018 року ознайомили з наказом про майбутнє скорочення, вручили їй попередження про майбутнє звільнення, на якому [PERSON] поставила особисто підпис і також відмовилась від запропонованих їй посад, про що було складено акт. Так як, 21.12.2018 року Департаментом охорони здоров`я Запорізької міської ради було видано наказ про припинення юридичної особи - КУ «Міська лікарня № 1» шляхом перетворення у КНП «Міська лікарня № 1» ЗМР, то 02.01.2019 року КУ «Міська клінічна лікарня № 1» видала наказ про переведення працівників, в тому числі і [PERSON] . Позивач неодноразово зверталась із проханнями та листами до керівництва лікарня щодо можливості продовжити працювати у лікарні на посаді лікаря акушера-гінеколога. У зв`язку із чим, останній 30.01.2019 року вкотре було запропоновано вільні посади, серед яких була ставка 0, 25 на посаду лікаря акушер-гінеколога поліклінічного відділення (спецрахунок). Крім того, [PERSON] запропонували тимчасово на період підвищення курсів кваліфікації лікаря акушера-гінеколога [PERSON] 0,75 ставки на посаді лікаря акушер-гінеколога жіночої консультації. Позивач погодилась і 08.02.2019 року написала заяву у відділі кадрів, жодного примусу не було, 11.02.2019 року було видано відповідний наказ, з яким [PERSON] ознайомилась. Після закінчення курсів [PERSON] , тобто 03.04.2019 року, [PERSON] звернулась до керівництва з проханням надати додатково ставку, їй знов запропонували 0,25 ставки на посаді лікаря акушер-гінеколога жіночої консультації. Позивач погодилась, 03.04.2019 року написала заяву про переведення, відповідно було винесено наказ, з яким [PERSON] ознайомилась, про свідчить її підпис. В жовтні 2019 року [PERSON] запропонували 0,5 ставки на посаді лікаря акушер-гінеколога жіночої консультації амбулаторно-поліклінічного підрозділу, на що вона погодилась та знову написала заяву, про що було видано відповідний наказ. Зазначене свідчить про те, що жодного примусу з боку керівництва чи співробітників відділу кадрів не було. Звернула увагу суду, що [PERSON] звільнена не була, а продовжила працювати, тому порушення прав останньої з боку лікарні відсутні. Також, вважає, що [PERSON] пропустила строк звернення до суду з відповідним позовом, посилаючись на те, що копію трудової книжки отримала лише 16.07.2019 року. Даний факт не відповідає дійсності, тому що позивач була ознайомлена із записом в трудовій книжці та особисто нею було поставлено підпис від 04.04.2019 року про те, що вона з 04.04.2019 року згідно її заяви та ознайомленим нею наказом - переведена на посаду лікаря - акушера гінеколога жіночої консультації амбулаторно - клінічного підрозділу 0,25 ставки та посаду лікаря - акушера гінеколога поліклінічного відділення (спецрахунок) 0,25 ставки. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила, що працює на посаді інспектора відділу кадрів КНП «Міська лікарня № 1». [PERSON] працювала на посаді лікаря акушера-гінеколога, мала навантаження менше, ніж у всіх лікарів. В 2018 році у зв`язку з реорганізацією відбулося скорочення штату, було видано відповідний наказ, з яким ознайомились усі співробітники, які підпадали під скорочення, окрім, [PERSON] , так як остання знаходилась на курсах, а потім на лікарняних. З наказом [PERSON] ознайомили 10.12.2018 року, запропонували вакантні посади, від яких остання відмовилась, про що було складено акт. На засідання комісії 26.10.2018 року про переважне право на залишення на роботі були розглянуті усі працівники, до уваги брали категорію, завантаженість та стаж роботи. У [PERSON] була перша кваліфікаційна категорія, завантаженість 0, 8 і стаж роботи 27 років, тобто менше, ніж у [PERSON] , тому останній і було надано переважне право. Про те, що [PERSON] була направлена на курси головний лікар знала, проте станом на 26.10.2018 року (коли розглядалося питання про переважне право) позивачу ще не було присвоєно вищої категорії. Лише 18 грудня 2018 року підтвердження про присвоєння вищої кваліфікаційної категорії зі спеціальності «Акушерство і гінекологія» було надано [PERSON] до відділу кадрів. У періоди з 16.11.2018 року по 23.11.2018 року та з 26.11.2018 року по 07.12.2018 року остання знаходилась на лікарняних. 21.12.2018 року Департаментом охорони здоров`я Запорізької міської ради було видано наказ про припинення юридичної особи - КУ «Міська лікарня № 1» шляхом перетворення у КНП «Міська лікарня № 1» ЗМР, тому 02.01.2019 року КУ «Міська клінічна лікарня № 1» видала наказ про переведення працівників, в тому числі і [PERSON] . Позивач зверталась як до головного лікаря [PERSON] , так і до відділу кадрів з проханнями залишитись працювати в КНП «Міська лікарня № 1», останній було запропоновано ставка 0,25 на посаду лікаря акушер-гінеколога поліклінічного відділення (спецрахунок) та тимчасово на період підвищення курсів кваліфікації лікаря акушера-гінеколога [PERSON] 0,75 ставки на посаді лікаря акушер-гінеколога жіночої консультації. [PERSON] у відділі кадрів без жодного примусу написала заяву, про було винесено наказ, з яким позивач була особисто ознайомлена. Жодних претензій і заперечень не було. Даний наказ не було внесено до трудової книжки, так як це було тимчасове переведення, на два місяці, тобто до 03.04.2019 року. Потім, [PERSON] знов на її прохання було запропоновано 0,25 ставки на посаді лікаря акушер-гінеколога жіночої консультації та 0,25 ставки на посаді лікаря акушер-гінеколога поліклінічного відділення (спецрахунок). Позивач ознайомилась з наказом із записом у трудовій книжці, продовжувала виконувати свої професійні обов`язки, отримувала відповідну заробітну плату. 01.10.2019 року звільнилась ставка 0,5 на посаді на посаді лікаря акушер-гінеколога жіночої консультації амбулаторно-поліклінічного підрозділу, її запропонували [PERSON] , остання погодилась, написала заяву і її було переведено. За клопотанням представника позивача [PERSON] в якості свідків були допитані [PERSON] (син [PERSON] ) та [PERSON] (чоловік позивача). Свідок [PERSON] зазначив, що його мати працює на посаді лікаря акушера-гінеколога в КНП «Міська лікарня № 1» по вул. Чумаченка в м. Запоріжжі. Він працює менеджером по логістиці в ТОВ «Альбатор», 16.07.2019 року за проханням матері взяв відпустку, для того, що на автомобілі відвезти [PERSON] з лікарні до Управління охорони праці. В той день бачив у неї трудову книжку, коли вона вийшла з відділу кадрів. У суді свідок [PERSON] пояснив, що він чоловік [PERSON] , остання у липні 2019 року зверталась до нього з проханням звозити її на автомобілі до Управління охорони праці, проте з роботи його не відпустили, тому возив син. Вдома він бачив трудову книжку дружини, проте з її змістом він ознайомлений не був. Суд, заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи, дійшов до такого. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. Згідно з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно вимог ст.ст. 76,81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно копії трудової книжки, серії [NUMBER] на ім`я [PERSON] встановлено, що 09.01.2014 року вона була зарахована на посаду лікаря акушера-гінеколога жіночої консультації поліклініки КЗ «Центральна лікарня Комунарського району», за переводом з КУ «Міська поліклініка імені 8 Марта». 11.04.2015 року відповідно до наказу № 146 к/п від 11.06.2015 року [PERSON] підтверджено першу кваліфікаційну категорію зі спеціальності «Акушерство і гінекологія» (т.1, а.с.81-87). 08.08.2018 року КУ «Міська лікарня № 1» був виданий наказ № 234р «Про скорочення штату працівників» (т.1, а.с.103-105). 09.08.2018 року відбулось засідання профспілкового комітету, на якому профспілковий комітет дав згоду на скорочення чисельності та штату працівників (т.1, а.с.158). КУ «Міська лікарня № 1» 10.09.2018 видано наказ № 239р «Про попередження працівників КУ «Міська лікарня № 1» про майбутнє звільнення» (а.с. 106-109). 17.10.2018 року видано наказ про направлення [PERSON] на передатестаційний цикл для атестації на вищу кваліфікаційну категорію зі спеціальності акушерство і гінекологія з 18.10.2018 року по 15.11.2018 року. Згідно ч.1 ст.42 КЗпП України, при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Частина 2 ст.42 КЗпП України визначила перелік категорій осіб, які мають перевагу в залишенні на роботі при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації працівників. Це, зокрема, сімейні, працівники з тривалим безперервним стажем роботи, учасники бойових дій, інваліди війни та інші особи. В першу чергу роботодавець зобов`язаний проаналізувати, хто з працівників має більш високу кваліфікацію і продуктивність праці згідно ч.1 ст.42 КЗпП України. За умови встановлення, що у всіх працівників є рівні умови продуктивності праці і кваліфікації, можна аналізувати, чи користується хтось переважним правом на залишення на роботі згідно ч.2. ст.42 КЗпП України. Відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату, яка кількість ставок підлягає скороченню. У зв`язку із зменшенням кількості ставок, у штатний розпис вносяться зміни і скорочуються окремі посади. Одночасно з виданням наказу про скорочення штатної чисельності працівників, роботодавцеві варто створити орган, який проаналізує, хто користується переважним правом на залишення на роботі. Після створення спеціальної комісії з розгляду питань щодо скорочення штатної чисельності працівників, по кожному працівнику варто зібрати максимально повну і об`єктивну інформацію про показників його роботи на підприємстві. Щодо критеріїв і порядку визначення працівників з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці, то такі законодавством не передбачені, при цьому в Листі Міністерства соціальної політики України від 21.05.2012 року №80/06/187-12 «Про переважне право на залишення на роботі», зазначено, що на практиці для виявлення таких працівників роботодавцем робиться порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації працівників. У процесі проведення такого аналізу, як правило, враховуються такі обставини: наявність відповідної освіти, післядипломної освіти, документів про підвищення кваліфікації, відсутність дисциплінарних стягнень, наявність заохочень за успіхи у роботі, отримання премій за виконання особливо важливих робіт, відсутність прогулів, відпусток без збереження заробітної плати, тривалого перебування на лікарняних, зауважень з боку адміністрації щодо строків і якості виконуваних завдань, обсяги виконуваних робіт тощо. Рівень кваліфікації вимірюється рівнем освіти працівника, а також додатково здобутими навиками і вміннями. Також обов`язково враховуються наявність чи відсутність заохочень та дисциплінарних стягнень, що має бути підтверджено документально. Продуктивність праці вимірюється певними показниками, яких має досягати працівник. В даному випадку беруться до уваги виконання працівником своїх посадових обов`язків, дотримання трудової дисципліни, відсутність прогулів, відпусток без збереження заробітної плати, зауважень з боку керівництва щодо строків і якості виконуваної роботи, обсяг виконуваної роботи тощо. Стаття 42 Кодексу законів про працю України визначає, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Згідно частини другої статті 49-2 КЗпП України при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. 26.10.2018 року відбулося засідання комісії зі скорочення штатної чисельності, на якому вирішувалось, зокрема, питання щодо переважного права залишення на роботі. Питання відносно [PERSON] відповідачем розглядалось, що підтверджується протоколом № 4 засідання комісії про розгляд переважного права залишення на роботі від 26.10.2018 року (т.1 а.с. 162-163). Аналіз змісту вказаного протоколу свідчить, що в даному випадку роботодавцем було проведено порівняльний аналіз продуктивності та кваліфікації працівників із наведенням відповідних даних. Згідно порядку денного, розглядалося питання про скорочення штатної чисельності працівників жіночої консультації за адресою: [ADDRESS] та поліклініки за адресою: [ADDRESS] . Окремим списком лікарів та середнього медичного персоналу вищевказаних установ (з урахуванням категорії, медичного стажу у даному закладі та пільг) було зроблено порівняльний аналіз продуктивності праці та кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, і тих, які підлягають звільненню. При вивільненні працівників, у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці в першу чергу підлягає оцінці кваліфікація та продуктивність праці працівників, що підлягають скороченню. І лише за умови рівноцінності кваліфікації та продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені у частині другій статті 42 КЗпП України. Доказами більш високої продуктивності праці можуть бути: виконання значно більшого обсягу робіт порівняно з іншими працівниками, які займають аналогічну посаду чи виконують таку ж роботу, накази про преміювання за високі показники у роботі тощо. До такого правового висновку дійшов Верховний Суд в Постанові від 22 травня 2019 року у справі № 753/3889/17. Таким чином, протоколом №4 від 26.10.2018 року засідання комісії про розгляд переважного права залишенні на роботі, було затверджено списки кандидатур, які мають переважне право на залишення на роботі при скороченні чисельності штату працівників, у т. ч. лікар акушер - гінеколог [PERSON] (перша кваліфікаційна категорія, медичний стаж роботи - 46 років 9 місяців, стаж у даному закладі - з 1985 року, продуктивність праці за період з 01.01.2018 року по 24.05.2018 року - 2,2) та лікар акушер - гінеколог [PERSON] (перша кваліфікаційна категорія, медичний стаж роботи - 19 років 10 місяців, стаж роботи у даному закладі - з 2014 року, продуктивність праці за період з 01.01.2018 року по 24.05.2018 року - 2,7, має неповнолітню дитину та виховує її самостійно), натомість [PERSON] - лікар акушер-гінеколог (перша кваліфікаційна категорія, медичний стаж роботи - 27 років, стаж у даному закладі - з 2001 року, продуктивність праці за період з 01.01.2018 року по 24.05.2018 року - 0,8). Крім того, судом встановлено, що накази про преміювання за високі показники керівництвом відносно [PERSON] не виносились. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч.2 ст.40, ч.3 ст.49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 09 серпня 2017 року № 1264цс17, постановах Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 591/3603/17, від 27 березня 2019 року у справі 591/2905/17, від 20 березня 2019 року у справі № 757/10885/16-ц, в яких були встановлені подібні правовідносини та аналогічні фактичні обставини. З наведеного можна зробити висновок, що спочатку підлягає оцінці кваліфікація та продуктивність праці всіх працівників, які займають таку ж, як скорочувана посада, і виконують таку ж роботу на підприємстві, в установі, організації. При умові рівноцінності кваліфікації та продуктивності праці таких працівників, вирішується питання про те, хто із працівників має переважне право на залишення на роботі. Тобто порівняння продуктивності праці і кваліфікації працівників має проводитись на початку процедури скорочення та до попередження конкретного працівника про наступне вивільнення. Порівняння продуктивності праці і кваліфікації працівників КУ «Міська лікарня № 1» проводилась 26.10.2018 року, тобто до початку процедури скорочення та до попередження [PERSON] про наступне вивільнення (попередження було 10.12.2018 року). 26.11.2018 року відповідно до наказу Департаменту охорони здоров`я Запорізької ОДА №599-о [PERSON] присвоєна вища кваліфікаційна категорія зі спеціальності акушерство і гінекологія, про що свідчить посвідчення № б/н від 26.11.2018 року (т. 1, а.с. 110). Тобто, на момент засідання комісії про розгляд переважного права залишенні на роботі - 26.10.2018 року [PERSON] мала ще першу кваліфікаційну категорію. Із наказом № 239р від 10.09.2018 року «Про попередження працівників КУ «Міська лікарня № 1» про майбутнє звільнення» були ознайомлені усі працівники, позивач [PERSON] була ознайомлена лише 10.12.2018 року (т. 1, а.с. 109). Того ж дня, тобто 10.12.2018 року відповідачем було надано позивачу перелік вакантних посад, які були станом на 10.12.2018 року в КУ «Міська лікарня №1», але вона відмовилась обирати запропоновані посади, про що був складений акт від 10.12.2018 року. На запит суду КНП «Міська лікарня № 1» ЗМР надала інформацію щодо кількості відпрацьованих днів [PERSON] за період з 10.09.2018 року (день винесення наказу про скорочення штату) по 10.12.2018 року (день ознайомлення з відповідним наказом). Згідно наданої інформації, судом встановлено, що за період з 10.09.2018 року по 10.12.2018 року [PERSON] не було відпрацьовано жодного дня. З понеділка 03.09.2018 року по середу 17.10.2018 року [PERSON] проходила тематичне удосконалення у сфері акушерства і гінекології. З четверга 18.10.2018 року по четвер 15.11.2018 року позивач перебувала на передатестаційному циклі. З п`ятниці 16.11.2018 року по п`ятницю 23.11.2018 року, та з понеділка 26.11.2018 року по п`ятницю 07.12.2018 року [PERSON] перебувала на лікарняних. На підтвердження даних фактів, позивачем листки непрацездатності суду не надано, однак у судовому засіданні сторонами дані обставини не оспорювалися. Враховуючи надану інформацію, суд дійшов висновку, що про присвоєння вищої кваліфікаційної категорії зі спеціальності «Акушерство і гінекологія» [PERSON] мала змогу повідомити керівництво лікарні та відділ кадрів лише 10.12.2018 року (понеділок), коли вийшла з лікарняного. Перебування [PERSON] у цей час на лікарняному, курсах підвищення кваліфікації дійсно не звільняло власника - КУ «Міська лікарня №1» від виконання свого обов`язку перед позивачем щодо запропонування саме їй в першу чергу вакантної посади, яка з`явилася в установі станом на 28.11.2018 року (вакансія лікаря акушера-гінеколога жіночої консультації), проте дані дії можливі були лише після її попередження про звільнення за скороченням, а попереджена позивач була лише 10.12.2018 року, тому її права порушено не було, так як на той час були лікарі, які вже були попереджені про майбутнє звільнення і мали право претендувати на вакантну посаду. Працівників про наступне вивільнення попереджають за два місяці письмово (окремим письмовим повідомленням або під розписку в наказі). Дата відліку двох місяців починається не з дня видання наказу, а з дня попередження конкретної особи про її звільнення. Дійсно у попередженні [PERSON] про майбутнє звільнення від 10.12.2018 року зазначене щодо майбутнього звільнення із займаної посади за п. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку зі скороченням штату 16.01.2019 року, проте 30.01.2019 року позивачу було запропоновано 0,25 ставки на посаду лікаря акушера-гінеколога (спецрахунок), відповіді (згоди чи відмови) [PERSON] не надала. 05.02.2019 року [PERSON] знов запропонували наявні вакантні посади, серед яких була і 0,25 ставки на посаду лікаря акушера-гінеколога (спец.рахунок), з даним переліком [PERSON] ознайомилась під підпис у графі «із запропонованих посад обрала», графа «від запропонованих посад відмовилась» не заповнена позивачем (т. 1, а.с. 19). Крім того, 06.02.2019 року адміністрацією лікарні було повідомлено [PERSON] , що у разі ненадання до відділу кадрів письмової згоди до 11.02.2019 року щодо подальшого бажання працювати на запропонованих вакантних посадах, її буде скорочено відповідно до вимог чинного законодавства України. Таким чином, КУ «Міська лікарня № 1» дотрималась двомісячного строку з дня попередження [PERSON] про її звільнення, так як її попередили 10.12.2018 року, а скорочення відбудеться 11.02.2019 року. 19.12.2018 року міським головою Запорізької міської ради Буряком В.В. було прийнято рішення про припинення юридичної особи - КУ «Міська лікарня № 1» шляхом перетворення у КНП «Міська лікарня № 1» ЗМР (т. 2, а.с. 52). Тобто КУ «Міська лікарня № 1» є правонаступником усіх прав та обов`язків КНП «Міська лікарня № 1 « ЗМР. 21.12.2018 року Департаментом охорони здоров`я Запорізької міської ради було видано наказ № 479, яким затверджено склад комісії з припинення юридичної особи - КУ «Міська лікарня № 1» шляхом перетворення у КНП «Міська лікарня № 1» ЗМР (т. 1, а.с. 231-233) Згідно вимог ч.1 ст.80 ЦК України юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом. Дані державної реєстрації включаються до єдиного державного реєстру, відкритого до загального доступу. За змістом ч. 1 ст. 104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (перетворення)… У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників. Ліквідація (припинення) КУ «Міська лікарня №1» відбувалась шляхом реорганізації (перетворення) у КНП «Міська лікарня № 1» Запорізької міської ради, яка була зареєстрована в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб 03.12.2018 року та є правонаступником прав та обов`язків КУ «Міська лікарня №1», а реєстрація припинення КУ «Міська лікарня №1» відбулась лише 02.04.2019 року. 02.01.2019 року КУ «Міська клінічна лікарня № 1» видала наказ № 04 к/тр про переведення працівників, в тому числі і [PERSON] у зв`язку з припиненням юридичної особи - КУ «Міська лікарня № 1» шляхом перетворення у КНП «Міська лікарня № 1» ЗМР (т. 1, а.с. 112). Перетворення - це спосіб реорганізації, який передбачає зміну форми власності або організаційно-правової форми юридичної особи без припинення господарської діяльності підприємства. Відповідно до ч.3 ст.36 КЗпП України, у разі реорганізації підприємства (злиття, приєднання, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Зміна підпорядкованості підприємства, установи, організації (далі - підприємство) не припиняє дії трудового договору, і на новому підприємстві зберігаються трудові відносини з працівниками (ч. 2 ст. 36 КЗпП). У цьому разі накази (розпорядження, постанови) про продовження трудових відносин не видаються. На кожному підприємстві кількість працівників, які підлягають персональному обліку, визначається штатним розписом. Отже, на новому підприємстві необхідно внести зміни і доповнення до штатного розпису з урахуванням посад приєднаного підприємства і оформити їх відповідними наказами. Для «легалізації» працівників на новому підприємстві потрібне відповідне рішення керівника підприємства. Для цього кадрова служба підприємства, до якого приєднано інше підприємство, має видати наказ. Копія цього наказу передається до бухгалтерії підприємства для внесення відомостей на нових працівників. У трудові книжки працівників вноситься відповідний запис. Відповідний запис було внесено відділом кадрів до трудової книжки [PERSON] , номер запису - 24 від 02.01.2019 року (т. 1, а.с. 85). Тобто, твердження позивача, що вона вже пройшла процедуру звільнення через реорганізацію юридичної особи не відповідає вимогам ст. 36 КЗпП України. Керівництвом лікарні було запропоновано [PERSON] тимчасово, на період підвищення курсів кваліфікації лікаря акушера-гінеколога [PERSON] , 0,75 ставки на посаді лікаря акушер-гінеколога жіночої консультації та 0,25 ставки на посаду лікаря акушера-гінеколога (спецрахунок). 08.02.2019 року [PERSON] написала власноруч заяву (т. 1, а.с. 119), наказом по установі від 11.02.2019 року № 164к/тр її було переведено на посаду лікаря акушера - гінеколога жіночої консультації з адресою: м. Запоріжжя, б. 21-а , на 0,75 ставки на час курсів підвищення кваліфікації [PERSON] та на 0,25 ставки лікаря акушера-гінеколога поліклінічного відділення за адресою: м. Запоріжжя, вул. Чумаченка, б. 21-а, з 11.02.2019 року до 03.04.2019 року, тобто тимчасово (т. 1, а.с. 166). З наказом [PERSON] ознайомилась під розписку, незгоду з переводом при ознайомлені з наказом не зазначила. Відповідно до п.2.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників від 29.07.1993 року № 58 - усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження)...» Таким чином, запис про переведення [PERSON] на роботу відповідно до наказу про переведення від 11.02.2019 року № 164к/тр до трудової книжки роботодавцем не вносився, так як це було тимчасове переведення строком до 03.04.2019 року. Отже, доводи [PERSON] щодо порушення законодавства в частині невнесення запису до трудової книжки спростовується встановленими фактами та вимогами до ведення трудових книжок. 03.04.2019 року [PERSON] власноруч написала заяву про переведення (т.1, а.с.80), наказом по КНП «Міська лікарня № 1» ЗМР було переведено позивача на посаду лікаря акушера- гінеколога жіночої консультації (0,25 ставки) цього підрозділу та на посаду лікаря акушера- гінеколога поліклінічного відділення за адресою: м. Запоріжжя, вул. Чумаченка, б. 21-а (спецрахунок) (0,25 ставки) (т. 1, а.с. 121). З наказом [PERSON] була ознайомлена під розписку, незгоди з переводом при ознайомлені з наказом позивач не зазначила. Запис про даний наказ було внесено до трудової книжки [PERSON] (т. 1, а.с. 86). Крім того, із записом у трудовій книжці позивача було ознайомлено наступного дня (04.04.2020 року), про що міститься відмітка у карті ознайомленні працівника із записами в трудових книжках, запис № 2 (т. 1, а.с. 81). У жовтні 2019 року [PERSON] запропонували 0,5 ставки на посаді лікаря акушер-гінеколога жіночої консультації амбулаторно-поліклінічного підрозділу, на що вона погодилась та знову написала власноручно відповідну заяву (т. 2, а.с. 22), проте дана заява не містить дати її написання та підпису позивача, 01.10.2019 року видано наказ № 530 к/тр про переведення [PERSON] лікаря акушера-гінеколога жіночої консультації амбулаторно-поліклінічного підрозділу на посаду лікаря акушер-гінеколога жіночої консультації амбулаторно-поліклінічного підрозділу (0,5 ставки) та на посаду лікаря акушера-гінеколога поліклінічного відділення за адресою: м. Запоріжжя, вул. Чумаченка, б. 21-а (спецрахунок) (0, 25 ставки) (т. 2, а.с. 21). Судом встановлено, що заяви про переведення позивачем були написані добровільно, факт чинення на неї тиску роботодавцем свого підтвердження не знайшов. Така обставина лише вказується позивачем, однак жодними об`єктивними та достовірними доказами не підтверджується. Так, допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] , яка працює на посаді інспектора відділу кадрів КНП «Міська лікарня № 1» свідчила про те, що написання заяв про переведення було ініціативою позивача та наслідком вмовляння позивачем керівництва лікарні не звільняти [PERSON] . Також, суд звертає увагу, що звільнення [PERSON] так і не відбулось, остання продовжила працювати на підприємстві, жодним чином не виявила заперечень з приводу займаних посад, писала власноручно заяви про переведення та ознайомлювалась з усіма наказами і записами в трудовій книжці. При цьому, суд приймає до уваги, що у період з 02.08.2019 року по 06.08.2019 року було проведено інспекційне відвідування КНП «Міська лікарня № 1» ЗМР стану дотримання законодавства про працю (перевірялось питання переважного право залишення на роботі при вивільненні працівників та додержання процедури переведення на іншу посаду відносно [PERSON] ). Згідно акту № ЗП 2229/314/АВ від 06.08.2019 року Головного управління Держпраці у Запорізькій області порушень виявлено не було (т. 1, а.с. 75-77). Представником відповідача були надані заперечення з приводу прийняття судом уточнених позовів, а саме: 05.02.2020 року (в частині визнання незаконним та скасування наказу № 530к/тр від 01.10.2019 року «Про переведення [PERSON] », яким вона була переведена відповідачем на 0,5 ставки та 0,25 ставки лікаря акушера-гінеколога поліклінічного відділення (за рахунок спец, коштів) на 0,25 ставки з 01.10.2019 року) та 30.03.2020 року (в частині визнання незаконними та скасування: наказу КУ «Міська лікарня № 1 » Департаменту охорони здоров`я Запорізької міської Ради № 164к/тр від 11.02.2019 року, за яким вона була переведена на посаду лікаря акушера-гінеколога на 0,75 ставки на час курсів [PERSON] та 0,25 ставки лікаря акушера - гінеколога поліклінічного відділення з 11.02.2019 року по 03.04.2019 року). Сторони користуються рівними процесуальними правами. Крім прав та обов`язків, позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження (ст. 49 ЦПК України). По цивільній справі за позовом [PERSON] було відкрито провадження і вирішено розглядати справу у спрощеному позовному провадженні з викликом сторін. 12.11.2019 року судове засідання було відкладено, для можливості надати відповідь на відзив [PERSON] і витребування документів за клопотанням її представника; 27.11.2019 року позивач почала надавати вільні пояснення з приводу позову, проте, ознайомившись з документами в період технічної перерви, представник позивача [PERSON] заявила клопотання про відкладення для витребування судом документів. 12.12.2019 року знов судове засідання було відкладено за клопотанням представника позивача для надання додаткових документів і написання відповіді на відзив; 16.01.2020 року судове засідання було відкладено за заявою позивача (хвороба представника [PERSON] ); 05.02.2020 року за заявою представника відповідача Вовк О.М. судове засідання відкладено (підстава - тарифна відпустка), і саме 05.02.2020 року до суду було надано уточнену позовну заяву [PERSON] в частині визнання незаконним та скасування наказу № 530к/тр від 01.10.2019 року «Про переведення [PERSON] », яким вона була переведена відповідачем на 0,5 ставки та 0,25 ставки лікаря акушера-гінеколога поліклінічного відділення (за рахунок спец, коштів) на 0,25 ставки з 01.10.2019 року, яку було направлено і відповідачу (згідно квитанції АТ «Укрпошта» 05.02.2020 року о 10 год. 04 хв.). В судовому засіданні 11.03.2020 року судом були розглянуті клопотання сторін, і прийняті пояснення [PERSON] з приводу позову. Тобто, розгляд справи по суті було фактично розпочато саме 11.03.2020 року. Так, 30.03.2020 року [PERSON] подала до суду знов уточнений позов в частині визнання незаконними та скасування: наказу КУ «Міська лікарня № 1 » Департаменту охорони здоров`я Запорізької міської Ради № 164к/тр від 11.02.2019 року, за яким вона була переведена на посаду лікаря акушера-гінеколога на 0,75 ставки на час курсів [PERSON] та 0,25 ставки лікаря акушера - гінеколога поліклінічного відділення з 11.02.2019 року по 03.04.2019 року. Зазначені уточнені позови (збільшення позовних вимог) були подані до суду, вже після початку першого судового засідання, проте, з метою недопустимості доступу до правосуддя, суд вважав за доцільне прийняти зазначені позови (уточнені), докази до них і надати їм відповідну правову оцінку вже перебуваючи у нарадчій кімнаті. Вимогу [PERSON] про стягнення КНП «Міська лікарня № 1» заробітної плати, яку їй повинно бути виплачено за роботу на посаді лікаря акушера-гінеколога жіночої консультації поліклінічного відділення, з 02.01.2019 року по час винесення рішення у справі суд залишає без задоволення з урахуванням відмови у задоволенні вимог щодо визнання незаконними та скасування наказів про переведення. Також, суд розглянув і твердження представника відповідача щодо пропуску [PERSON] строку звернення до суду за захистом порушеного права. Суд, при відкритті провадження у справі, своєю ухвалою від 10.10.2019 року строк звернення [PERSON] до суду із позовом про скасування наказу про переведення поновив у зв`язку з тим, щоб не порушувати право позивача на доступ до правосуддя. Крім того, дослідити усі доводи [PERSON] , у т.ч. і щодо несвоєчасної її обізнаності про оскаржуємий наказ, неможливо було без проведення судового розгляду. Водночас, під час розгляду справи суд дійшов до висновку, що [PERSON] звернулася із первісним позовом до суду із спливом тримісячного строку, визначеного ст. 233 КЗпП України, тобто фактично із пропуском строку звернення до суду за захистом свого порушеного права, так як позивач була 04.04.2019 року ознайомлена із записом в трудовій книжці щодо наказу про її переведення та особисто нею було поставлено підпис від 04.04.2019 року, а позовну заяву до суду подала тільки 23.07.2019 року, тобто після спливу тримісячного строку визначеного ст. 233 КЗпП України. Відмова у задоволенні позову за пропуском строку можлива тільки внаслідок обґрунтованості вимог. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України. Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. Також слід зазначити, що згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, дійшов висновку, що позов [PERSON] задоволенню не підлягає через його необґрунтованість та недоведеність. Таким чином, незважаючи на пропуск позивачем строку на звернення до суду, суд дійшов висновку, що за обраним [PERSON] способом захисту нею не наведено жодних мотивів порушення її особистого права як працівника внаслідок дій відповідача по переводу, тому суд приймає рішення про відмову у задоволенні позову не через сплив строку звернення до суду, а у зв`язку з недоведеністю та необґрунтованістю позовних вимог.

Outcome: dismissed