Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-31 00:00:00

22 лютого 2016 року [PERSON] звернулася до Золочівського районного суду Харківської області з відповідною позовною заявою, в якій просить стягнути, з урахуванням уточнень, із Державної установи «Державний інститут праці і соціально-економічних досліджень» заборгованість по заробітній платі у розмірі 5717,27 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 12130,08 грн., моральну шкоду в розмірі 2000,00 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 900,00 грн. Свої вимоги мотивує тим, що в період з 01 квітня 2015 року по 17 грудня 2015 року вона працювала в Державній установі «Державний інститут праці і соціально-економічних досліджень» охоронником приміщень, про що свідчить відповідний запис у її трудовій книжці. Середньомісячна заробітна плата протягом зазначеного часу складала 1639,20 грн. З огляду на те, що у вересні 2015 року [PERSON] взагалі припинили виплату заробітної плати, 17.12.2015 року вона подала відповідну заяву, на підставі якої була звільнена за власним бажанням. При звільненні з [PERSON], в порушення вимог ст. 116 Кодексу законів про працю України, не було проведено остаточного розрахунку. Згідно довідки ДУ «Державний інститут праці і соціально-економічних досліджень» станом на 30.11.2015 року заборгованість перед [PERSON] становить 4788,38 грн. Таким чином, заборгованість станом на 17.12.2015 року, з урахуванням заробітної плати за грудень 2015 року, становить 5717,27 грн. Зауважила, що після звільнення вона неодноразово приїздила до керівництва установи та телефонувала до бухгалтерії з вимогою провести з нею остаточний розрахунок, однак її вимоги до цього часу залишаються без задоволення. При цьому, стосовно причини нездійснення із [PERSON] розрахунку, керівництво посилається на відсутність необхідних коштів. Станом на 26.07.2016 року середній заробіток за час затримки розрахунку складає 3442,32 грн., із розрахунку добутку середньоденної заробітної плати (54,64) та кількості днів (222), що дорівнює 12130,08 грн. Крім того, не проведення ДУ «Державний інститут праці і соціально-економічних досліджень» із позивачем повного розрахунку при звільненні призвело до моральних страждань, порушення нормального перебігу життя, що вимагало від неї додаткових зусиль для його організації, змушувало затрачувати зусилля та час для звернення до суду. Через невиплату заробітної плати [PERSON] не має можливості задовольнити свої першочергові потреби, в тому числі, не тільки для себе, а й для свої близьких, що безумовно призвело до порушення нормальних життєвих зв'язків. Вказані моральні страждання позивач оцінила у 2000 гривень. Через безрезультатність звернення до відповідача за виплатою заборгованості по заробітній платі, позивач була змушена звертатися до суду, витративши 900 гривень на правову допомогу. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. 01 квітня 2015 року [PERSON] була прийнята на роботу до Державної установи «Державний інститут праці та соціально-економічних досліджень» на підставі наказу №19 від 31 березня 2015 року, на посаду охоронника приміщень, про що в трудовій книжці [PERSON] було зроблено відповідний запис №10 (а.с.7). З довідки Державної установи «Державний інститут праці та соціально-економічних досліджень» №275/01 від 18.12.2015 року вбачається, що [PERSON], що на вказаному підприємстві обіймає посаду охоронника, в якості заробітної плати в серпні 2015 року було нараховано 1306,80 гривень, виплачено 0 гривень, в вересні 2015 року нараховано 1650 гривень, виплачено 0 гривень, в жовтні 2015 року нараховано 1650 гривень, виплачено 0 гривень, в листопаді 2015 року, виплачено 610 гривень. Заборгованість із виплати заробітної плати і заборгованість по авансовим звітам по стану на 30.11.2015 року становить 4788,38 гривень. 17 грудня 2015 року [PERSON] була звільнена з роботи з Державної установи «Державний інститут праці та соціально-економічних досліджень» за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України на підставі наказу №35 від 17 грудня 2015 року. Позивачем надано письмовий розрахунок сум, що мали б бути їй сплачені при звільненні, розрахунок сум приведений станом на 26 липня 2016 року. Сума заборгованості по заробітній платі - 5717,27 гривень (вказуючи, що вказана у довідці заборгованість у сумі 4788,38 гривень існувала станом на 30.11.2015 року, що відповідно станом на день звільнення становить 5717,27 гривень); 12130,08 гривень сума заробітку за час затримки розрахунку, при обрахунку якої представник зауважив, що час затримки станом на 26.07.2016 року становить 222 дні, тобто беручи до уваги середній заробіток перед звільненням середньоденна заробітна плата становила 54,64 грн., а 222Х54,64 грн. становить 12130,08 гривень. При вирішенні спору суд виходить з того, що спірні правовідносини врегульовані положеннями Конституції України, Цивільного Кодексу, Податкового Кодексу України, судом також прийнято до уваги п. 6 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року. Статтею 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю. Громадянам гарантується право від незаконного звільнення, право на своєчасне отримання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до положень ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 47 Кодексу законів про працю України встановлює обов'язок власника або уповноваженого ним органу провести розрахунок з працівником і видати йому трудову книжку. Так власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Стаття 117 Кодексу законів про працю України обумовлює відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Так в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Стаття 233 Кодексу законів про працю України регламентує строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів. Так, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Стаття 237-1 Кодексу законів про працю України передбачає, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Стаття 23 ЦК України передбачає можливість відшкодування моральної шкоди. Так особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 1167 ЦК України передбачені підстави відповідальності за завдану моральну шкоду, так моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Статті 10, 59, 60 ЦПК України передбачають, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з п. 167.1 ст. 167 Податкового кодексу України ставка податку становить 18 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих). Підпункт 168.1.1 пункту 168.1 ст. 168 Податкового кодексу України встановлює, що податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов'язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу. Останній абзац п. 6 Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» вказує, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. В порушення вимог ст.ст.10,27, 59, 60 ЦПК України відповідач, в ході розгляду справи, своїм правом на надання доказів на спростування або визнання тверджень позивача (як то платіжні відомості тощо) не скористався, хоча не був позбавлений такої можливості, так як про розгляд справи був повідомлений своєчасно та належним чином. Відтак, аналізуючи виниклі правовідносини на предмет дотримання наведених вимог законодавства, розглядаючи справу, виходячи з наявних доказів, суд доходить висновку, що між сторонами з 01 квітня 2015 року по 17 грудня 2015 року існували трудові відносини, що були належним чином оформлені, позивач обіймала посаду охоронника приміщень у Державній установі «Державний інститут праці і соціально-економічних досліджень». Заробітна плата позивача при звільненні дорівнювала 1650 гривень, така ж заробітна платня була в позивача і на протязі двох попередніх місяців вересень, жовтень 2015 року. 17 грудня 2015 року позивач була звільнена за власним бажанням відповідно до положень ст. 38 Кодексу законів про працю України. Водночас, в порушення вимог ст. 47, 116 Кодексу законів про працю України із позивачем не було здійснено розрахунок при звільненні. В зв'язку з чим, суд, вирішуючи справу в межах позовних вимог, погоджуючись із приведеним позивачем розрахунком, вважає вимоги позивача про стягнення заборгованості по заробітній платі у сумі 5717, 27 грн. (станом на 17.12.2015 року неохоплені довідкою про заборгованість 17 робочих днів Х 54,64 грн. середньоденної заробітної плати) обґрунтованими та задовольняє в цій частині. Враховуючи, що відповідачем Державною установою «Державний інститут праці і соціально-економічних досліджень» не здійснено повний розрахунок по виплаті заробітної плати при звільненні позивача [PERSON] 17 грудня 2015 року, позивач, в порядку ст. 117 Кодексу законів про працю України, набула право на виплату її середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Розглядаючи справу в межах позовних вимог, суд, погоджуючись із розрахунком позивача, вважає позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку у сумі 12130,08 гривень (станом на 26 липня 2016 року 222 дні затримки з 17 грудня 2015 року Х на 54,64 грн. середньоденної заробітної платні) обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідні вирахування податків з вказаних сум мають бути вчинені роботодавцем в ході виконання рішення суду відповідно до положень підпункту 168.1.1 пункту 168.1 ст. 168 Податкового кодексу України. Судом встановлено, що відповідачем з 17 грудня 2015 року не здійснено повного розрахунку із [PERSON] по виплаті їй заробітної плати, в зв'язку з чим, вважає доведеними доводи позивача про спричинення їй моральної шкоди внаслідок винної поведінки відповідача - порушення трудових прав із боку роботодавця. [PERSON] зазнала моральних втрат у вигляді моральних страждань, тобто негативних змін, що відбувалися в її свідомості внаслідок усвідомлення факту порушення її трудових прав, і ці негативні зміни призвели до втрати нормальних життєвих зв'язків, а також вимагали від позивача додаткових зусиль для організації свого життя. Відтак, протиправність дій роботодавця по звільненню [PERSON] судом встановлена, як і причинний зв'язок протиправної поведінки роботодавця Державної установи «Державний інститут праці і соціально-економічних досліджень» і моральної шкоди, що настала. Визначену позивачем суму, в яку вона оцінила спричинену моральну шкоду - 2000 грн. суд вважає достатньою та адекватною перенесеним стражданням та з урахуванням засад розумності, виваженості та справедливості, враховуючи глибину душевних страждань позивача, ступень вини відповідача, та

Outcome: approved