Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-20 00:00:00

24.04.2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє вимоги щодо предмета спору - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Мітякіна Світлана Зіновіївна про визначення частки майна, належної померлій [PERSON] у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] , визнання недійсним договору дарування квартири [ADDRESS] , укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого 13.10.2018 р. приватним нотаріусом ХМНО Мітякіною С.З., та визнання за нею право власності на 1/4 частини вказаної квартири в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилалась на те, що [INFO] померла її мати - [PERSON] . За життя у період шлюбу її матір'ю [PERSON] спільно з батьком [PERSON] було набутоу спільну сумісну власність квартиру [ADDRESS] в ЖБК «Простор». Однак, невдовзі після смерті [PERSON] , з метою усунення позивача від можливості оформити своє право на спадщину після смерті матері на частину вказаної квартири, батько всупереч вимогам законодавства, подарував вказану квартиру своєму синові, брату позивачки [PERSON] за договором дарування, посвідченим 13.10.2018 р. приватним нотаріусом ХМНО Мітякіною С.З. серія та номер 2372. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 26.04.2019 року позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду та відкрито провадження по даній цивільній справі, ухвалено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження та призначено до підготовчого судового засідання, задоволено клопотання позивача про витребування доказів. Разом з поданням позовної заяви 24.04.2019 р. позивач звернулася з заявою про забезпечення позову, в якій просила вжити заходи забезпечення позову шляхом накладання арешту на квартиру [ADDRESS] . Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 02.05.2019 року задоволено заяву позивача про забезпечення позову, накладено арешт на квартиру [ADDRESS] . 20.05.2019 р. приватним нотаріусом ХМНО Мітякіною С.З. надано письмові пояснення та докази, витребувані судом ухвалою від 26 квітня 2019 року. 28.05.2019 р. Першою Харківською міською державною нотаріальною конторою надано докази, витребувані ухвалою суду від 26 квітня 2019 року. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 20.06.2019 року закрито підготовче засідання, справу призначено до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. В судовове засідання 05.08.2019 року відповідачі [PERSON] ,[PERSON] не з`явились, були повідомлені про час та місце розгляду справи належним чином, причини неявки суду невідомі. У зв`язку з неявкою відповідачів судове засідання було відкладено на 02.09.2019 року. 05.08.2019 року позивачем [PERSON] через канцелярію суду подано клопотання про розгляд справи за її відсутності, за участі її представника адвоката Вишневецької Т. А. 05.08.2019 року представником позивача [PERSON] через канцелярію суду подане клопотання про стягнення з відповідачів судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 13 500, 00 грн. з доказами, що підтверджують ці витрати. В судове засідання 02.09.2019 р. відповідачі [PERSON] ,[PERSON] не з`явились, були повідомлені про час та місце розгляду справи належним чином, причини неявки суду невідомі. У зв`язку з неявкою відповідачів судове засідання було відкладено на 25.09.2019 року. 25.09.2019 року відповідачі [PERSON] ,[PERSON] не з`явились, були повідомлені про час та місце розгляду справи належним чином, причини неявки суду невідомі. У зв`язку з неявкою відповідачів судове засідання було відкладено на 21.10.2019 року, задоволене клопотання представника позивача про розміщення оголошення про виклик відповідачів на сайті Фрунзенського районного суду м. Харкова. Представник позивача адвокат Вишневецька Т. А. в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просили їх задовольнити, надала пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві, надала оригінали документів для огляду в судовому засіданні. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] не з'явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися своєчасно та належним чином, шляхом направлення судових повідомлень поштою зі зворотнім повідомленням, причини неявки суду невідомі. Третя особа, яка не заявляє вимог щодо предмету спору приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Мітякіна Світлана Зіновіївна в судове засідання не з`явилася, через канцелярію суду надала письмові пояснення, в яких просила розглянути справу за її відсутності. Згідно ч.2 ст.43 ЦПК України відповідач зобов`язаний добросовісно здійснювати процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки, що відповідно до принципу юридичної визначеності, як складової частини конституційного принципу верховенства права, зобов`язує відповідача самостійно цікавитися перебігом розгляду судом пред`явленого до нього позову. Тривала відсутність такого інтересу з боку відповідача свідчить про його небажання захищати свої процесуальні права. Також, про час та місце судового засідання він був повідомлений у відповідність до ст. 128 ЦПК України через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Таким чином, суд вважає, що сторона відповідача не з`явилася в судове засідання без поважних причин. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача та, зі згоди позивача, ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд дослідивши надані докази у їх сукупності, вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Даний принцип полягає у змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, як того вимагають положення ст. 81 ЦПК України, за якими доказуванню підлягають обставиш які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. ст. 13, 81 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, зобов`язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виникає спір. Відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до положень ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю, в редакції, що діяла на час набуття права власності на спірну квартиру, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. В свою чергу ст. 28 Кодексу про шлюб та сім`ю було передбачено, що в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В п. 3.4. інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 р. зазначено, що у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину спадкоємці учасника спільної сумісної власності мають право звернутися з позовом про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності. З огляду на викладене, оскільки при спадкуванні частки в майні, розмір якої не визначено, істотне значення має встановлення її розміру, що може бути зроблено також після відкриття спадщини, спадкоємець не позбавлений законом такого права, і його право на визначення частки померлого витікає з поняття спадкування, яке відповідно до ст. 1216 ЦК України, є переходом права та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). В п. 3.4. інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 р. зазначено, що у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину спадкоємці учасника спільної сумісної власності мають право звернутися з позовом про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ст. 1226 Цивільного кодексу України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Відповідно до ч.1,3 ст.1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно ч.1 ст.1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Згідно ст.1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Статтями 1216, 1218 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті Частинами 1, 2 ст. 71 Закону України «Про нотаріат» встановлено, що у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. На підставі письмової заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, за згодою другого з подружжя, який є живим, у свідоцтві про право власності може бути визначена і частка померлого у спільній власності. Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу [NUMBER] від 24.08.1973 р., шлюб між матір`ю позивача [PERSON] та батьком позивача [PERSON] було укладено 24.08.1973 р., що підтверджується свідоцтвом про шлюб [NUMBER] від 24.08.1973 р., а також витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей про другого з подружжя від 23.04.2019 року. Відповідно до довідки ЖБК «Простор» від 23.03.1994 р. [PERSON] зареєстрований та постійно мешкає за адресою [ADDRESS] та є власником трикімнатної квартири, яка належить ЖБК «Простор». Загальа вартість квартири 8005,48 руб., перший пайовий внесок за квартиру був виплачений у 1980 р. у сумі 3200,00 руб, а повна вартість квартири виплачена у 1992 р. Відповідно до реєстраційного посвідчення, виданого 25.03.1994 р. Харківським міським БТІ, вказана квартира була зареєстрована за [PERSON] на праві особистої приватної власності на підставі довідки ЖБК «Простор» від 23.03.1994 р. Відповідно до положень ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю, в редакції, що діяла на час набуття права власності на спірну квартиру, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Судом встановлено, що у період шлюбу [PERSON] спільно з [PERSON] набули у спільну сумісну власність квартиру [ADDRESS] в ЖБК «Простор», що підтверджується довідкою ЖК «Простор-15» від 06.05.2019 № 34 та довідкою Житлово-експлуатаційної контори ЖБК «Простор» від 23.03.1994 р. Факт спільно проживання та набуття спільної сумісної власності також підтверджується довідкою ЖКО «ЄЛІТ-ПРОСТОР» від 17.04.2019 року, згідно якої [PERSON] була зареєстрована та постійно мешкала за адресою [ADDRESS] з 25.08.1980 року по день смерті [INFO] . Разом з нею станом на день смерті зареєстровано було [PERSON] . Окрім того згідно наданої трудової книжки заведеної на ім*я [PERSON] , [INFO] [PERSON] в період з 1977 року по 1992 рік, тобто в період перебування шлюбу, постійно працювала, тому отримувала дохід, таким чином суд вважає встановленим, що кошти, пайові внески, були сплачені зі спільного сімейного бюджету, що свідчить про набуття спірної квартира матір`ю і батьком позивача спільно та у період шлюбу. З огляду на викладене суд вважає, що частка померлої матері позивача [PERSON] у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] становила 1/2 її частини. Відповідно до свідоцтва про народження [NUMBER] від 24.10.1987 [PERSON] народилася [INFO] , батьками якої є [PERSON] та [PERSON] . Після укладення шлюбу [PERSON] з [PERSON] , [INFO] , позивачка прийняла прізвище чоловіка - [PERSON] (свідоцтво про шлюб [NUMBER] видане 06.02.2009 року). Як вбачається зі свідоцтва про смерть [NUMBER] від 25.09.2018 р., [INFO] [PERSON] померла. 18.10.2018 р. , у встановлений ст. 1269 Цивільного кодексу України строк, [PERSON] звернулася до державного нотаріуса Першої Харківської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, яка була зареєстрована в книзі обліку та реєстрації спадкових справ за №1474, спадкова справа №499/2018, що підтверджується листом завідуючої нотаріальної контори Грошевої О.Ю. від 18.10.2018 р. за вих. №4140/02-14 та витягом про реєстрацію у спадковому реєстрі №53709762 від 18.10.2018 р., що підтверджується матеріалами спадкової справи. Постановою державного нотаріуса Першої Харківської державної нотаріальної контори Грошевою О.Ю. від 05.04.2019 р. №1387/02-14 [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, в зв*язку з не наданням документів на нерухоме майно, що підтверджують належність майна спадкодавцю на праві власності та реєстрацію права власності згідно діючого законодавства. Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №152195180 від 09.01.2019 р. та договору дарування квартири, посвідченого 13.10.2018 р. приватним нотаріусом ХМНО Мітякіною С.З., зареєстровано в реєстрі за № 2372 [PERSON] подарував квартиру [ADDRESS] [PERSON] . Відповідно до ст.. 1261 ЦК України, спадкоємцем за законом на спадщину після смерті [PERSON] є її чоловік та донька. Після смерті [PERSON] позивач 18.10.2018 р., у встановлений ст. 1269 Цивільного кодексу України строк звернулася до державного нотаріуса Першої Харківської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, яка була зареєстрована в книзі обліку та реєстрації спадкових справ за №1474, спадкова справа №499/2018, що підтверджується наданим позивачем листом нотаріуса Першої державної нотаріальної контори Грошевої О.Ю. від 18.10.2018 р. за вих. №4140/02-14 та витягом про реєстрацію у спадковому реєстрі №53709762 від 18.10.2018 р., а також витребуваними судом матеріалами спадкової справи. В свою чергу [PERSON] прийняв спадщину у порядку, визначеному ст. 1268 Цивільного кодексу України як спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, про що свідчить штамп про його реєстрацію в паспорті та довідка житлово-комунального об'єднання «Єліт- Простор» від 17.04.2019 р. № 105. [PERSON] , є спадкоємцем померлої матері, [PERSON] спадщину, яка відкрилась після її смерті, прийняла у порядку ч.1 ст.1269 ЦК України, шляхом подання до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини, а наявність (обсяг) спадкового майна підтверджується матеріалами справи. Таким чином, після смерті [PERSON] спадщину прийняли два спадкоємці, а саме позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] . Брат позивача [PERSON] спадщину не прийняв, у встановлений шестимісячний строк із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса не звернувся. Відповідно до ст. 1267 Цивільного кодексу України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Враховуючи, що частка матері позивача у праві спільної сумісної власності на спірну квартиру становила Ѕ її частини, позивач має право на спадкування після неї 1/4 частини вказаної квартири (1/2:2). Постановою державного нотаріуса Першої Харківської державної нотаріальної контори Грошевою О.Ю. від 05.04.2019 р. №1387/02-14 позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. У вказаній постанові нотаріуса зазначено, що позивачем не подані документи на нерухоме майно, що підтверджують належність майна спадкодавцю на праві власності та реєстрацію права власності згідно діючого законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Аналогічні роз`яснення викладені в п. 37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 р. № 5. Також судом встановлено, що батько позивача [PERSON] , відчужив спірну квартиру на користь свого сина [PERSON] за договором дарування серія та номер 2372, посвідченим 13.10.2018 р. приватним нотаріусом ХМНО Мітякіною С.З. Вказане вбачається з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №152195180 від 09.01.2019 р., а також наданих нотаріусом документів. Згідно з ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. При цьому, ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). В даному випадку позивач не є стороною спірного договору дарування квартири від 13.10.2018 р., однак, разом з тим позивач як спадкоємець після смерті матері, має право на оспорювання цього договору, оскільки цей правочин порушує право позивача на спадкування частини квартири, яка є предметом такого договору Отже, відповідно до положень ст. ст. 203, 215 Цивільного кодексу України оспорюваний договір дарування квартири від 13.10.2018 р., укладений між [PERSON] та [PERSON] , підлягає визнанню недійсним, оскільки при його укладенні було порушено вимоги діючого законодавства, а саме положення щодо спільної сумісної власності подружжя та порядку спадкування частки у такому майні. Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 р. №9, відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. У відповідності до ст. 212 ЦК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. За таких обставин суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог та визнання частки померлої [PERSON] у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] розмірі 1/ 2 її частину; визнання недійсним договору дарування квартири [ADDRESS] , який укладено між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений 13.10.2018 р. приватним нотаріусом ХМНО Мітякіною С.З. та визнання за позивачем права власності на 1/4 частину квартири [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] . Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано суду договір про надання правової допомоги від 19.04.2019 року, додаткову угоду до договору від 19.04.2019 року, акт здачі-приймання виконаних робіт від 05.05.2019 року, квитанції від 23.04.2019 року на суму 3000,000 грн. та 26.04.2019 року на суму 500 та 10000 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно ч. 3,4 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. В зв'язку з зазначеним, суд вважає, що стягненню підлягають підтверджені витрати та стягує з відповідача на користь позивача 13500,00 грн 00 коп. на професійну правничу допомогу. Крім того, позивачем для визначення розміру судового збору було замовлено оцінку вартості спірної квартири, за проведення якої позивачем було сплачено 1000 грн., що підтверджується квитанцією від 23.04.2019 року.

Outcome: approved