Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-10 00:00:00

24.07.2015 р. [PERSON] (далі за тексом - позивач) звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просить стягнути з [PERSON](далі за текстом - відповідач) на її користь аліменти на утримання дитини [PERSON] ([INFO]), в розмірі 1/4 частки його заробітку, але не менше чим по 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтуванні позову позивач посилається на те, що з відповідачем по справі вони знаходяться в шлюбі та мають спільну дитину. Дитина мешкає з позивачем та знаходяться на його утриманні. Позивачу важко утримувати дитину, а відповідач добровільно не надає матеріальної допомоги на її утримання, тому позивач змушений звернутися до суду із зазначеним позовом. У судове засідання позивач не з'явився, надіслав до суду заяву, в якій уточнив позовні вимоги та просив суд стягувати з відповідача аліменти на утримання дитини в твердій грошовій сумі в розмірі 800,00 (вісімсот) гривень 00 копійок щомісячно, з наступною індексацією відповідно до закону, з дня пред'явлення позову і до досягнення дитиною повноліття. Також позивач в заяві зазначив, що в разі неприбуття в судове засідання відповідача, згоден на прийняття заочного рішення у справі (а. с. 25). Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату час та місце розгляду справи 2 (двічі) повідомлялася належним чином, про що свідчать поштові повідомлення про вручення судових повісток про виклик до суду, однак до суду не з'являвся; клопотання про розгляд справи у його відсутності не подавав, про причини неявки не повідомляв. Враховуючи той факт, що відповідач 2 (двічі) повідомлений належним чином, до суду не з'являвся; згоду позивача, що викладена у його письмовій заяві, суд вважає можливим, у відповідності до ч. 4 ст. 169 Цивільного процесуального кодексу України (далі за текстом - ЦПК України), ухвалити рішення по справі при заочному розгляді, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. У зв'язку з неявкою сторін в судове засідання, судом у відповідності до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, суд вважає що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню і такий висновок суду ґрунтується на наступному. Між сторонами склалися правовідносини, що випливають із сімейного законодавства, пов'язані з обов'язком батьків утримувати малолітніх дітей, тому при вирішенні спору між сторонами, слід керуватися Сімейним Кодексом України (далі за текстом - СК України). Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Згідно копії свідоцтва про шлюб серія [NUMBER], виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Арцизького районного управління юстиції Одеської області 19.02.2012 р. між позивачем і відповідачем зареєстровано шлюб (а. с. 3). Згідно копії свідоцтва про народження [PERSON] ([INFO]), її батьком вказаний [PERSON] - відповідач по справі (а. с. 4). З копії довідки №1131 від 24.07.2015 р., виданої виконавчим комітетом Арцизької міської ради Одеської області, вбачається що дитина [PERSON] проживає з матір'ю (а. с. 5). Згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Такий принцип рівності прав та обов'язків батьків щодо дитини ґрунтується на нормах Конституції України, які проголошують, що усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах (ст. 21), громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками (ст. 24). Обов'язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов'язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві, зокрема ст.180 СК України на батьків покладено обов'язок по утриманню дитини до досягнення нею повноліття. Згідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Отже, обов'язок батьків з утримання своїх дітей виникає незалежно від факту реєстрації шлюбу, наявності між ними фактичних шлюбних відносин або спільного проживання. Батьки зобов'язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обов'язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним. Відповідно до роз'яснень, що надані у п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Частиною 3 ст. 181 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються в долі від доходу його матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом (ст. 183 СК України). Розмір аліментів у твердій грошовій сумі визначається судом за заявою платника або одержувача, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення. Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону (ст. 184 СК України). В судовому засіданні встановлено, що відповідач є батьком неповнолітньої [PERSON], що підтверджено свідоцтвом про її народження та не заперечувалося відповідачем, тому проживаючи окремо, зобов'язаний утримувати свою дитину до досягнення нею повноліття. Таким чином, виходячи з аналізу перелічених норм закону, враховуючи обставини та матеріали справи, суд приходить до висновку, що не зважаючи на те, що шлюб між сторонами не розірваний, в наявний час вони проживають окремо один від одного, відповідач, будучи батьком неповнолітньої дитини, проживаючи окремо, зобов'язаний утримувати свою дитину, яка проживає з матір'ю до досягнення дитиною повноліття. Суд вважає за необхідне визначити розмір аліментів, які відповідач повинен виплачувати на користь позивача на утримання дитини до її повноліття, у твердій грошовій сумі, яка підлягає індексації відповідно до закону. З огляду на викладене, на стан здоров'я і матеріальне становище дитини, стан здоров'я і матеріальне становище платника аліментів, приймаючи до уваги обов'язок батька дитини, утримувати дитину, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги позивача та стягувати аліменти з батька неповнолітньої [PERSON] на користь позивача на утримання дитини в розмірі 800,00 (вісімсот) гривень щомісячно, починаючи з дня пред'явлення позову до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд вважає необхідним покласти на відповідача витрати по сплаті судового збору. Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд вважає необхідним допустити негайне виконання судового рішення в межах суми платежу за 1 (один) місяць.

Outcome: approved