Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-10 00:00:00

\~ 23 лютого 2016 року [PERSON] звернулась до Словянського міськрайонного суду Донецької області із позовом до [PERSON] про надання дозволу дитині на виїзд на тимчасово неконтрольовану\~ Українською владою територію через лінію зіткнення у межах Донецької області без згоди та супроводу батька. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Центрально-Міського районного суду м. Горлівки Донецької області. Від шлюбу вони мають дитину - [PERSON], [INFO]. Рішенням Ц-Міського районного суду м. Горлівки Донецької області від 10 червня 2011року з відповідача було стягнуто на користь позивачки аліменти на утримання доньки. Цим судовим рішенням встановлено і не заперечувалось сторонами, що донька проживає разом зі матірю і перебуває на утриманні позивачки. З початком проведення антитерористичної операції на території Донецької області, місто Горлівка опинилася на території непідконтрольній владі Україні у звязку із чим, позивачка разом із донькою вимушені були переїхати на територію, контрольовану Українською владою. У м. Горлівка залишилось житло, яке належить [PERSON] на праві власності. 16 червня 2015 року, тимчасовий порядок здійснення контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів і вантажів вздовж лінії зіткнення у межах Донецької та Луганської областей (далі Тимчасовий порядок) було змінено і тепер цим порядком передбачено, що вїзд на неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог передбачених для таких осіб правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (пункт 5.1.1. Тимчасового порядку), тобто, лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16- річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. На даний час позивачка вирішила переїхати на своє постійне місце проживання до [INFO], у звязку із необхідністю догляду за батьками похилого віку які постійно проживають в [INFO], а також у звязку з тим, що винаймати житло на контрольованій Україною території стало дуже дорого із підвищенням тарифів на комунальні послуги. У звязку із викладеним, позивачка вимушена була звернутися до суду із даним позовом та просити суд ухвалити рішення яким надати [PERSON] дозвіл на виїзд на тимчасово неконтрольовану Української владою територію через лінію зіткнення у межах Донецької області до міста Горлівка Донецької області у її супроводі, без згоди та супроводу батька [PERSON], на період по 01 січня 2018 року від дня набрання рішення законної сили. Позивач [PERSON], у судовому засіданні на задоволенні позову наполягала, пояснила, що вона не має наміру повернутися на постійне проживання до м. Горлівка, а бажає лише поїхати провідати своїх хворих батьків та також квартиру, яка належить на праві власності її дочці.Дитину вона не може залишити на території, підконтрольній владі України, оскільки тут її немає з ким залишити, а батько дитини має свою сімю, дитину на час, коли вона поїде до м. Горлівка брати до себе не бажає, взагалі вона не може з ним навіть поспілкуватися на цю тему, тому що не може до нього додзвонитися. Як і дочка не може йому подзвонити. Під час розгляду справи, судом приймалися усі передбачені діючим законодавством заходи щодо належного повідомлення відповідача про місце, день та час розгляду справи. Згідно із\~Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 1085-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження», пересилання пошти не здійснюється до м. Горлівка Донецької області, де зареєстровано місце проживання відповідача, що позбавило суд можливості надіслання поштою судового виклику до суду за зареєстрованим у передбаченому законом порядку місцем проживання та перебування відповідача (ч.5 ст.74 ЦПК України). Тому, відповідно розяснень ВССУ (вих. № 10-1437/0/4-14 від 13 жовтня 2014 року), згідно із вимогами ч. 9 ст. 74 ЦПК України, виклик у судове засідання відповідача був здійснений шляхом розміщення оголошення у друкованому засобі масової інформації державної сфери розповсюдження - газеті «Урядовий курєр», а також у друкованому засобі масової інформації місцевої сфери розповсюдження - газеті «Донеччина», відповідно розпорядження КМУ від 16 грудня 2015 року №1333-р. (а.с. 107,63). Крім того, судом був повідомлений про час та місце судового розгляду відповідач та представник відповідача по телефону, про що були складені телефонограми. Незважаючи на прийняті судом заходи, відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, про причини своєї неявки суд не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи чи розгляд справи у його відсутності від нього до суду не надходило. Однак представником відповідача [PERSON], який діє на підставі договору про надання правових послуг адвоката від 06 травня 2016 року (а.с. 59) на адресу суду були надані письмові заперечення. Так, представником відповідача зазначено, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню виходячи з наступного. Згідно із Конвенцією про права дітей від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Верховною Радою України за № 789 від 27 лютого 1991 року, в усіх діях, щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, держави - учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Держави - учасниці зобов'язуються поважати права дитини па сімейні зв'язки, щоб дитина не розлучалась з батьками всупереч їх бажанню. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів). опікунів і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно із ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» (далі - Закон) оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріального засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі погреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до нього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно із підпунктом 1 пункту 4 Правил перегинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57. виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Відповідно ст.ст. 7,155 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч Інтересам дитини. Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Враховуючи наведене, у разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітнього за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з'ясуванням питання про державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування дитини у цій державі, строку та мети виїзду, що не було дотримано позивачем. 17 серпня 2015 року відповідач надав позивачу свою згоду, посвідчену приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу, зареєстровану в реєстрі за № 3513, на пересування по території України, а саме на тимчасові поїздки, на виїзд з постійного та/або тимчасового місця проживання та/або місця перебування з території Донецької області та/або Луганської області без права вїзду на визначені території в зворотному напрямку, з правом перетину будь-яких пропускних пунктів, постів, кордонів (через лінію зіткнення у межах Донецької області та Луганської областей) його малолітньої дочки [PERSON] на період з 17 серпня 2015 року по 31 грудня 2015 року включно. Дана заява була зроблена відповідачем для того, щоб його дитина разом з позивачкою мала змогу виїхати із зони бойових дій на підконтрольну Україні територію після того, як позивачка без його згоди неодноразово вивозила дитину до Російської Федерації через неконтрольовані Україною контрольно-пропускні пункти так званої «Донецької народної республіки». В свою чергу, позивачка, обгрунтовуючи необхідність надання дозволу на виїзд дитини на тимчасово неконтрольовану Українською владою територію через лінію зіткнення у межах Донецької області до міста Горлівка Донецької області без зазначення мети поїздки саме для дитини, періоду виїзду та ін.. лише зазначила в позовні заяві, що вона вирішила переїхати на постійне місце проживання в м. Горлівка у зв'язку із необхідністю догляду за батьками, а також у зв'язку з тим, що винаймати житло на контрольованій Україною території стало дуже дорого із підвищенням тарифів на комунальні послуги. В обґрунтування необхідності догляду за батьками, позивачка надала суду копію довідки стаціонарного відділення № 2 міської лікарні № 1 м. Горлівки № 108 від 28.07.2015 р. про те, що її батько [PERSON] знаходиться на стаціонарному лікуванні з 27 липня 2015 року по день надання довідки 28 липня 2015 року, однак відомостей про необхідність постійного сторонньою догляду не містить, по-перше. По-друге, наявність хвороби у батька позивача на даний час ця довідка не підтверджує. По-третє, довідка датована липнем 2015 року, коли українська влада вже рік не контролювала місто Горлівку, а тому ця довідка є недійсною та не може бути взята судом до уваги, оскільки викладена в ній інформація не може бути перевірена. Щодо неможливості позивачки винаймати житло та сплачувати комунальні послуги, то ці твердження не відповідають фактичним обставинам, оскільки відповідно до наданої позивачем в матеріали іншої цивільної справи № 623/2231/15-п. яка перебуває в провадженні Московського районного суду м. Харкова, копії договору оренди квартири від 01 грудня 2015 р„ укладеного між [PERSON] та [PERSON], місячна орендна плата становить 2250.50 грн. Тоді як, середньомісячні доходи позивача, отримані нею протягом 2015 року від мене в якості аліментів на дитину, становлять 28 251,55 грн. щомісячно, тобто більше ніж в 12 раз перевищують витрати на оренду житла, по-перше. По-друге, за рахунок отримуваних від нього аліментів позивачка змогла взяти в кредит автомобіль Кіа Спортейдж первинною вартістю 18 4685,79 грн. та погасити цей кредит в жовтні 2015 року. Тому, такі доводи позивача про «скрутне матеріальне становище» в обґрунтування необхідності виїзду її та малолітньої дитини до зони бойових дій - є неспроможними. Отже, позивачка фактично намагається вивезти дитину на інше місце проживання без згоди батька, та у порушення прав дитини, яка має право на спілкування з батьком, та відповідача, який мас право та зобов'язаний приймати участь у вихованні дитини. Позивач не правильно трактує правову підставу надання дозволу на виїзд дитини без згоди батька до досягнення дитиною повноліття, визначену ст. 4 Закону, якою передбачена можливість ухвалення судом рішення на разовий виїзд, а не на виїзд на строк визначений судом без згоди батька, не позбавленого батьківських прав. Крім того, надання дозволу на вїзд неповнолітньої дитини до зони бойових дій. можливість кожного разу лишитись на ніч у замінованих полях та лісосмугах між блокпостами української армії та блокпостами сепаратистів, які один одного кожного дня обстрілюють з артилерії, та знаходження в окупованому місті, яке щодня обстрілюється терористами, - аж ніяк не узгоджується з вимогами Конвенції щодо забезпечення у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини, а навпаки - наражає дитину на максимальну небезпеку. Зазначені позивачкою надумані доводи ніяким чином не викликають необхідність знаходження неповнолітньої дитини в окупованому місті, яке піддається щоденному обстрілу. За цих обставин апеляційний суд Донецької області своїм рішення від 05 жовтня 2015 року по справі № 22-ц/775/790/2015 вже відмовляв позивачу у задоволенні аналогічних позовних вимог.

Outcome: partial