Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-10 00:00:00

23 грудня 2019 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] про визнання [PERSON] , [INFO] , такою, яка втратила право користування належним йому житлом, зокрема квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування своїх вимог позивач вказує, що є власником вище вказаної квартири, в якій також зареєстрована, але не проживає з 2009 року відповідач. Перешкоди у користуванні даним житлом їй не чиняться, участі в утриманні даного майна вона не приймає, самостійно з реєстраційного обліку за його квартири не знімається. При цьому, право відповідача на користування його - [PERSON] квартирою, що підтверджується її реєстрацією за вказаною адресою, викликає для позивача додаткові витрати з утримання майна, що створює для нього суттєві матеріальні труднощі. Реєстрація відповідача за вказаною адресою, порушує його права як власника даного майна та вимагає захисту його прав в судовому порядку. Позивач [PERSON] подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав (а.с. 11). Відповідач [PERSON] в судове засідання не прибула, відзиву на позовну заяву не надіслала, про дату, час та місце судового засідання повідомлялася за зареєстрованим місцем проживання та з розміщенням оголошення на офіційному сайті Жовтневого районного суду Миколаївської області вебпорталу Судової Влади України (а.с. 18, 22, 28). З урахуванням положень ч.1 ст. 223ЦПК України, враховуючи, що судом здійснено належне повідомлення відповідача про дату, час та місце судового засідання, суд вважає можливим розгляд справи за її відсутності. Третя особа [PERSON] до суду не прибула, про причини неявки не повідомила, хоча про дату, час та місце судового розгляду повідомлена належно (а.с. 23). Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, технічна фіксація судового засідання не здійснювалася у зв`язку з неявкою всіх учасників справи. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, суд встановив, що позивач є власником квартири [ADDRESS] . Його право як власника вказаного майна зареєстровано Миколаївським міжміським бюро технічної інвентаризації 26.08.2003 року на підставі договору міни від 20.05.2003 року (а.с. 8-9). За вказаною адресою дійсно зареєстрована, але з 2009 року не проживає [PERSON] [INFO] , що підтверджується даними акту від 13 вересня 2019 року, а також слідує з листа Первомайської селищної ради від 10.01.2020 року та повідомлення відділення поштового зв`язку про неможливість вручення судової повістки [PERSON] , у зв`язку з непроживанням останньої за вказаною адресою (а.с. 10, 20, 22). Відповідно до положень ст. 264 ЦАК України, вирішуючи питання про правову норму, яка підлягає застосуванню до даних правовідносин, суд виходить з наступного. Квартира [ADDRESS] є особистою власністю позивача. Згідно позовної заяви, відповідач є донькою його дружини. За такого суд вважає, що в даному випадку, підлягають застосуванню положення статей 317, 319, 391 та 406 ЦК України, статей 64, 156 ЖК України, які визначають права власника майна, та регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Такий правовий висновок здійснено судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України у справі № 6-2931цс16 від 15.05.2017, та висновки Верховного Суду щодо застосування норм права до спірних правовідносин, відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, підлягає врахуванню судами при ухваленні рішення. Так, за статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь - які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь - яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Згідно ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як встановлено в ході судового розгляду, відповідач [PERSON] не проживає в квартирі позивача з 2009 року, тобто не використовує надане їй позивачем право поживання в його квартирі з власної волі, отже за положеннями ч.2 ст. 405 ЦК - втратила право на користування цим житлом та позивач вправі, як власник даного майна, не продовжувати наданого відповідачу права з використання його майна, яке відповідачем не використовувалось без поважних причин, та яке для позивача є обтяжливе з огляду на необхідність несення додаткових витрат з утримання майна, отже вимоги про визнання відповідача такою, що втратила право користування даною квартирою обґрунтовані та підлягають задоволенню. На підставі ст. 141 ЦПК України, з відповідача [PERSON] на користь позивача належить стягнути судові витрати.

Outcome: approved