Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-16 00:00:00

22.10.2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» про встановлення факту звільнення, зобовязання внести до трудової книжки відомості про звільнення та видачу трудової книжки посилаючись на те, що з відповідачем він перебуває у трудових відносинах з 06.03.2007року, що підтверджується копією трудової книжки, де є запис про прийняття його на роботу до ТОВ «Краснолиманське». Починаючи з 3 кварталу 2014 року відповідач припинив здійснювати виплату заробітної плати і він фактично з цього часу не працює, тому 18.11.2014 року звернувся з заявою до відповідача про звільнення з підприємства з 24.11.2014 року за власним бажанням у звязку з несвоєчасною виплатою заробітної плати та порушення власником законодавства про працю відповідно до ч.1 ст.38 КЗпП України , проведенням з ним повного розрахунку та видачу трудової книжки. Вказану заяву він надіслав на адресу відповідача рекомендованим листом з описом вкладення та повідомленням про вручення поштового відправлення, однак вищевказаний лист із заявою про звільнення йому був повернутий з приміткою «підприємство не працює». Таким чином, він скористався своїм правом на звільнення за власним бажанням, надіславши відповідну заяву, однак відповідач не видав наказу про його звільнення, не видав його копії та трудової книжки, що є порушенням його прав, тому він просить суд встановити факт його звільнення з ТОВ «Краснолиманське» з 24.11.2014 року за власним бажанням відповідно до ч.3 ст.38 КЗпП України, зобовязати відповідача внести запис до трудової книжки про звільнення та видати йому трудову книжку. В судовому засіданні позивач на позові наполягав. Представник відповідача ТОВ «Краснолиманське» позов не визнала в повному обсязі посилаючись на те, що 05.09.2014 року невідомими озброєними особами відбулося силове захоплення приміщень та виробничих потужностей ДП Вугільна компанія «Краснолиманська» та ТОВ «Краснолиманське», у звязку з чим діяльність підприємства повністю паралізована, відсутній будь-який контроль за додержанням трудових прав і соціальних гарантій працівників, повністю не контролюються процеси, що забезпечують промислову безпеку вугледобувного підприємства, припинені відрахування до місцевого та державного бюджетів, тому прокуратурою Донецької області відкрито кримінальне провадження і на разі слідство триває . Заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи та дослідивши докази по справі у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з таких підстав. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до ЦПК в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна із сторін зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і що до яких у сторін виникає спір. Відповідно до ст.213 ч.3 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно та всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Матеріалами справи встановлено, що позивач [PERSON] з відповідачем перебуває у трудових відносинах з 06.03.2007року, що підтверджується копією його трудової книжки, де є запис про прийняття його на роботу до ТОВ «Краснолиманське» (а.с.13-17). Починаючи з 3 кварталу 2014 року відповідач припинив здійснювати виплату заробітної плати і позивач фактично з цього часу не працює, тому 18.11.2014 року звернувся з заявою до відповідача про звільнення з підприємства з 24.11.2014 року за власним бажанням у звязку з несвоєчасною виплатою заробітної плати та порушення власником законодавства про працю відповідно до ч.1 ст.38 КЗпП України , проведенням з ним повного розрахунку та видачу трудової книжки (а.с.8-9). Вказану заяву позивач надіслав на адресу відповідача рекомендованим листом з описом вкладення та повідомленням про вручення поштового відправлення, однак вищевказаний лист із заявою про звільнення йому був повернутий з приміткою «підприємство не працює» (а.с.10-12). Відповідно до п.4 ч.1 ст.36 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи працівника є підставою припинення трудового договору. Право працівника на розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк за його ініціативою передбачено ст.38 КЗпП України Так, ст.38 ч.1 КЗпП України встановлено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. З положень ст.47 КЗпП України вбачається, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в\~статті 116\~цього Кодексу. На вимогу працівника видати копію наказу про звільнення. Таким чином, позивачем дотримано вимоги ч.1 ст.38 КЗпП України про попереднє попередження відповідача про намір звільнитися і оскільки власник не видав наказ про звільнення позивача з роботи та не видав трудову книжку, як того вимагають положення ст.116 КЗпП України та Інструкції про ведення трудових книжок працівників, то суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги позивача з урахуванням встановленого порушення права [PERSON] на звільнення і єдиного способу захисту порушеного його права. Заява про звільнення позивача [PERSON] згідно рекомендованого листа надійшла до відповідача 18.11.2014 року, тому суд з урахуванням 2-х тижнів, за які працівник повинен повідомити власника про звільнення встановлює дату звільнення позивача з 02.12.2014 року, тобто частково задовольняє вимоги позивача, який просив звільнити його з 24.11.2014 року. Доводи відповідача про те, що позивачем було пропущено передбачений ст.233 КЗпП України тримісячний строк для звернення до суду за вирішенням цього трудового спору не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки згідно до ст.268 ч.1 п.1 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу, що випливає із порушення особистих немайнових прав, тобто на вимогу про встановлення факту звільнення, тому суд при розгляді даного спору керується ст.257 ЦК України, яка встановлює позовну давність тривалістю 3 роки. Із матеріалів позовної заяви вбачається, що на момент предявлення позову ТОВ «Краснолиманське» не перебуває в процесі припинення, інформація про що міститься в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб підприємців (а.с.18-20). Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача [PERSON] з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» на користь держави підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 487,20 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial