Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-13 00:00:00

22 липня 2014 року позивачка звернулася до суду з вищевказаним позовом. В обґрунтування своїх вимог посилалася на те, що вона перебувала в цивільному шлюбі з відповідачем від якого має дитину [PERSON], [INFO]. В даний час дитина проживає з позивачкою та знаходиться на її утриманні. Відповідач з родиною не проживає, уникає спілкування з сім'єю, участі в житті дочки не приймає, матеріальної допомоги на утримання дочці не надає, однак відмовляється звертатись до нотаріальної контори з метою належного оформлення дозволу на виїзд дитини за кордон для оздоровлення. Раніше дозволи надавав та на сьогодні відмовляється. Вважає, що така позиція як батька неповнолітньої [PERSON] шкодить її інтересам та не сприяє всебічному та гармонійному розвитку дитини. Просить: видати рішення на вільний виїзд з України її доньки [PERSON], повернення якої гарантує; надати дозвіл на оформлення документів для неодноразових тимчасових туристичних поїздок за межі України неповнолітньої [PERSON] у супроводі матері [PERSON], без письмового дозволу та супроводу її батька [PERSON], до досягнення дитиною 16-річного віку; надати дозвіл на виїзд за межі України неповнолітньої [PERSON] у супроводі матері [PERSON], без письмового дозволу та супроводу її батька [PERSON], до досягнення нею 16-річного віку, та на виїзд до Литві, Італії та інших країн. У судовому засіданні позивачка заявлені вимоги підтримала та просила їх задовольнити у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився про день, час та місце слухання справи повідомлялась належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Справа розглянута в порядку ст. 169 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Як встановлено у судовому засіданні, за ствердженням позивачки, вона [PERSON] перебувала в цивільному шлюбі з [PERSON] три роки по липень 2006 року. Від даних відносин у сторін народилась дитина [INFO] [PERSON], про що свідчить Свідоцтво про народження видане 13 жовтня 2010 року Красногвардійським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис № 840 від 227 вересня 2006 року (а. с. 6). В даний час дитина проживає з позивачкою та знаходиться на її утриманні. Відповідач з родиною не проживає, уникає спілкування з сім'єю, участі в житті дочки не приймає, матеріальної допомоги на утримання дочці не надає, що підтверджується нотаріальною заявою [PERSON] від 15.09.20.10 року про відмову від дитини (а. с. 7). Проте, відповідач відмовляється звертатись до нотаріальної контори з метою належного оформлення дозволу на виїзд дитини за кордон для оздоровлення. При цьому жодних вагомих аргументів, які б пояснювали та обґрунтовували відмову відповідача у наданні відповідного дозволу до суду не надано. Таким чином з матеріалів справи вбачається, що відповідач не приймає участі у вихованні дитини. На даний час відповідач перешкоджає у виїзді дитини за кордон для відпочинку, створюючи перешкоди в оформлені проїзного документа дитини, а також в перетинанні державного кордону України під час виїзду на відпочинок за кордон. Згідно п. 18 Правил оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених поставною Кабінету Міністрів України № 231 від 31 березня 1995 року, з наступними змінами та доповненнями, за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений за рішенням суду. Пунктом 4 частини 2 статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» проїзний документ на дитину оформляється на термін три роки або до досягнення нею 18-річного віку. Відповідно ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 276 січня 1995 року із подальшими змінами, затверджені Правила перетинання державного кордону громадянами України, ( далі-Правила). Пунктом 2.2 Правил, передбачено, що виїзд за межі України громадян України, які не досягли 16- річного віку у супроводі одного з батьків здійснюється у разі пред'явлення оригіналу або нотаріального посвідчення копії рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16 - річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Зміст позовних вимог та положення закону, що регулює питання виїзду громадян за кордон та видачу проїзних документів суперечливі. Так, позивачкою визначено період на який має бути надано дозвіл на виїзд дитини за межі України без згоди батька на підтвердження чого надано Гарантійний лист туристичної агенції (а. с. 22), в якому чітко визначено куди та з якою метою буде виїздити дитина, позивачкою визначено, що саме вона буде супроводжувати дитину при виїзді за межі України та на територію України до місця її мешкання, оскільки ці питання є суттєвими для вирішення справи та пов'язані зі строком, на який видається проїзний документ дитини. Відповідно до ч.3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків. Встановленим цим Кодексом. Позивачкою надано суду докази на підтвердження необхідності надання саме судом дозволу на виїзд дитини для відпочинку за межами України, наявність заброньованих квитків з визначеним строком за для відпочинку неповнолітньої дитини, зазначена особа, яка буде супроводжувати дитину у цей період за межі України, проте позовні вимоги щодо надання дозволу на вільний виїзд з України її дочки та надання дозволу на постійний виїзд за межі України дитини до 16 років не підлягають задоволенню, оскільки не обґрунтовані та не базуються на Законі. Враховуючи відсутність спростувань обставин справи відповідачем, те що виїзд дитини за межі України відповідає інтересам дитини, приймаючи до уваги неможливість отримання необхідної для цього згоди батька, який створює перешкоди в оформлені належних документів для виїзду дитини за кордон, у зв'язку з чим суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити частково, надати дозвіл на виїзд за кордон в період з 20 серпня 2014 року по 30 вересня 2014 року без письмової згоди батька - [PERSON], у супроводі матері [PERSON] неповнолітній дочці [PERSON], [INFO] та надати дозвіл на оформлення необхідних для виїзду за кордон неповнолітньої [PERSON], [INFO] проїзних документів. У відповідності до ст. 88 ЦПК України, враховуючи результат розгляду справи, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] витрати по сплаті судового збору у сумі 243 грн. 60 коп. В решті заявлених позовних вимог [PERSON] слід відмовити. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial