Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-30 00:00:00

22.06.2020 року [PERSON] - позивач по справі, звернувся до суду з позовною заявою та просив постановити рішення, яким визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, посвідчене 29.09.2005 року державним нотаріусом Новоград-Волинської державної нотаріальної контори Житомирської області, у спадковій справі № 655 за 2005 рік, зареєстроване в реєстрі № 521649, видане на спадкове майно [PERSON] , померлої [INFO] , на ім`я [PERSON] , [INFO] , що складається з 5/6 ідеальних частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться за адресою: ІІ-ий [ADDRESS] . Крім того, визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, площею 0,0748 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , серії ЯК № 617385, виданий 26.05.2011 року на підставі Рішення сесії міської ради Новоград-Волинського району Житомирської області № 610 від 28.12.2009 року, за кадастровим номером земельної ділянки 1811000000:00:020:0287. В обґрунтування позову зазначає, що [INFO] померла його мати [PERSON] , після смерті якої відкрилася спадщина за законом, зокрема, на житловий будинок з господарськими спорудами [ADDRESS] . Факт прийняття спадщини після смерті матері підтверджується наявними у нього документами, виданими на її ім`я матері та її особистими речами, - речами побутового вжитку. [INFO] помер його рідний брат [PERSON] . Приблизно через рік після смерті останнього, син покійного, [PERSON] , - відповідач по справі, почав чинити перешкоди у користуванні спірним майном, замінив вхідний замок та повідомив, що він є одноосібним власником домоволодіння. 13.06.2020 року він звернувся до Новоград-Волинської державної нотаріальної контори із заявою та відповідними документами про видачу свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно, яке належало померлій [PERSON] , проте йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з наявністю іншого спадкоємця, який прийняв спадщину та отримав свідоцтво про право на спадщину. Тоді він дізнався, що у 2005 році його рідний брат [PERSON] звернувся до Новоград-Волинської державної нотаріальної контори Житомирської області із заявою про те, що він є єдиним спадкоємцем. Факт прийняття спадщини та місце відкриття спадщини були перевірені за будинковою книгою, де вказано, що разом із спадкодавцем були зареєстровані [PERSON] та [PERSON] (його дружина). Що фактично не відповідає дійсності, бо йому достеменно відомо, що на день смерті його мати разом із своїм чоловіком була зареєстрована та проживала за іншою адресою ( [ADDRESS] ). На підставі отриманого свідоцтва про право на спадщину його брату [PERSON] був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 617385 від 26.05.2011 року, і відповідно, проведена державна реєстрація даної землі. Вважає, що на підставі оспорюваних правовстановлюючих документів [PERSON] вважається власником спірного житлового будинку, незаконно та безпідставно володів та користувався ним з 2005 року, а тому він звернувся до суду з даним позовом (а.с.1-3). Крім того, позивачем подано до суду клопотання про звільнення від сплати судового збору (а.с.12). 26.06.2020 року у справі постановлено ухвалу, якою відмовлено у задоволенні клопотання позивача [PERSON] про звільнення від сплати судового збору (а.с.18). Того ж, 26.06.2020 року позовну заяву залишено без руху, надано позивачу термін для усунення її недоліків (а.с.19). 07.07.2020 року позивачем, у порядку виконання ухвали суду, подано до суду заяву з квитанцією про сплату судового збору у справі, чим усунено недоліки позовної заяви (а.с. 27-29). 03.08.2020 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні, призначено підготовче судове засідання на 27.08.2020 року, встановлено учасникам справи строки вчинення процесуальних дій (а.с.31). 21.08.2020 року відповідачем [PERSON] подано до суду відзив на позовну заяву, у якому вказує на те, що позов не визнає та просить відмовити у його задоволенні, у тому ж числі, у зв`язку з тим, що сплив строк позовної давності. В обґрунтування відзиву зазначає, що він не є відповідачем у справі, так як не приймав спадщину, яка відкрилась після смерті [PERSON] . Разом з тим, вказує, що спадщину після її смерті прийняв [PERSON] . Звертає увагу, що з моменту відкриття спадщини після смерті [PERSON] до моменту звернення позивача [PERSON] (13.06.2020 року) до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно пройшов двадцять один рік. Таким чином, зі сторони позивача не було фактичного вступу в управління або володіння спадковим майном, оскільки він не проживав із [PERSON] взагалі. Наполягає на тому, що позивачу було відомо про смерть його матері [PERSON] , однак ним не було подано до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини, у визначений законом строк, заяви про її прийняття (а.с.43-52). 31.08.2020 року позивачем подано до суду відповідь на відзив, у якому позивач відзначає, що саме [PERSON] , який є сином його брата [PERSON] , який помер, на сьогоднішній день чинить йому перешкоди у користуванні спірним майном, заявляючи при цьому, що він є одноосібним власником спірного домоволодіння, є належним відповідачем по даній справі, тобто особою, котра повинна відповідати за його позовом. Крім того, зазначає, що факт прийняття ним спадщини, після смерті матері [PERSON] , у відповідності до статті 549 ЦКУ РСР, підтверджується наявними у нього оригіналами документів, що були видані на її ім`я, зокрема: Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 15.07.1952 року; Атестатом про середню освіту серії [NUMBER] від 26.06.1969 року; Профспілковим квитком від 28.03.1985 року та Медичною карткою. Звертає увагу, що перебіг позовної давності за змістом статті 76 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. При цьому, вказує, що матеріалами справи стверджується, що право на позов у нього, як позивача, виникло у червні 2020 року, коли він звернувся до Новоград-Волинської державної нотаріальної контори із відповідною заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно та фактично дізнався про порушення свого цивільного права, що свідчить про те, що він не пропустив трирічний термін звернення до суду, так як позовна заява ним була подана 19.06.2020 року (а.с.64-68). 27.08.2020 року, 29.09.2020 року, 26.10.2020 року, 04.11.2020 року та 09.11.2020 року підготовче судове засідання відкладалося/оголошувалася перерва з різних підстав, які були визнані судом поважними (а.с. 60, 91-92, 104, 121-122, 134-136). 09.11.2020 року відповідачем подано до суду заяву про застосування строків позовної давності (а.с.127). Крім того, учасниками справи було подано до суду ряд клопотань (а.с.25,87,98,101,131-133). 23.11.2020 року за результатами підготовчого засідання закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні, під час розгляду справи по суті, позивач та його представник позовні вимоги підтримали, з підстав викладених у змісті позовної заяви та відповіді на відзив. Відповідач та його представник позовні вимоги не визнали, просили відмовити у задоволенні позовних вимог, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Заслухавши учасників справи, з`ясувавши обставини, на які вони посилається як на підставу позовних вимог і заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, встановлено наступне. [INFO] померла матір позивача - [PERSON] , [INFO] , що слідує із свідоцтва про смерть (а.с.4 т.1). 29.09.2005 року на ім`я [PERSON] видане Свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті матері - [PERSON] на спадкове майно, яке складається із: п`яти шостих ідеальних частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходять в [ADDRESS] номер двадцять сім - а (а.с.7,8 т.1). На підставі рішення Новоград-Волинської міської ради № 610 від 28.12.2009 року, [PERSON] видано Державний акт на право власності на земельну ділянку, серії ЯК № 617385, площею 0,0748 га, яка розташована: [ADDRESS] , цільове призначення земельної ділянки: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер земельної ділянки: 1811000000:00:020:0287 (а.с.82 т.1). За життя, 11.02.2014 року [PERSON] склав заповіт на все майно на ім`я [PERSON] , [INFO] , яка є неповнолітньою дочкою позивача [PERSON] (а.с.183-184 т.1). 18.04.016 року [PERSON] скасував заповіт, складений 11.02.2014 року (а.с.185-186 т.1). [INFO] помер [PERSON] , [INFO] , що слідує із свідоцтва про смерть (а.с.5 т.1). 21.08.2020 року [PERSON] - відповідач у справі, звернувся до приватного нотаріуса Новоград-Волинського міського нотаріального округу Плюйко Володимира Петровича про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, у тому числі на житловий будинок та земельну ділянку, які є предметом розгляду у даній справі, після смерті свого батька [PERSON] , однак йому було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку із отриманням від Новоград-Волинського міськрайонного суду інформації про відкриття провадження у даній справі та отримання інформації із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з якого встановлено, що на дане майно державним виконавцем накладено арешт, про що було винесено відповідну Постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії (а.с.112 т.1). У свою ж чергу, 13.06.2020 року [PERSON] - позивач у справі, звернувся до Новоград-Волинської державної нотаріальної контори Центрально-західного міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Міністерства юстиції України із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері [PERSON] , однак було винесено Постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дій, у зв`язку з наявністю іншого спадкоємця, зокрема: [PERSON] , який прийняв спадщину та отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно після смерті останньої (а.с.9 т.1). Надаючи правову оцінку даним правовідносинам суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 524 ЦК Української РСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Згідно ч. 1 ст. 525 ЦК Української РСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Із ч. 1 ст. 529 ЦК Української РСР слідує, що при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. За ч. 1 ст. 549 ЦК Української РСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно до пункту 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Мін`юсту України від 14 червня 1994 року № 18/5, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (ст. 549 Цивільного кодексу). Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном, може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців. Аналіз змісту статей 548, 549 ЦК УРСР (у редакції, чинній на момент смерті [PERSON] ) свідчить, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Діями спадкоємця, що свідчать про прийняття ним спадщини є: 1) фактичний вступ в управління або володіння спадковим майном; 2) подача державну нотаріальну контору за місцем відкриття спадщини заяви про прийняття спадщини. Вищевказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач вказує на те, що факт прийняття спадщини після смерті матері підтверджується наявними у нього документами, виданими на ім`я останньої, зокрема: профсоюзним білетом, медичною карткою, свідоцтвом про її народження, атестатом про середню освіту та будинковою книгою, оригінали яких були оглянуті у судовому засіданні (а.с.71-81 т.1). Із матеріалів спадкової справи встановлено, що 29.09.2005 року із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] звернувся лише [PERSON] . Разом з тим, зі змісту заяви [PERSON] , поданої до нотаріальної контори, слідує що державним нотаріусом факт прийняття та місце відкриття спадщини перевірено за будинковою книгою, виданою Новоград-Волинським МБТІ 04.06.1990 року, згідно якої померла [PERSON] на день смерті була зареєстрована в м. Новоград-Волинський ІІ-ий [ADDRESS] , разом з нею на день смерті та протягом шести місяців після смерті були зареєстровані: син [PERSON] , [PERSON] (а.с.150 т.1). Також, судом встановлено, що із паспорта позивача слідує, що він у період з 14.2.1991 року по 30.01.1997 року та з 01.02.1997 року по 05.03.2007 року був зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] (а.с.163). Відтак, вбачається, що спадкові права позивача порушені, оскільки відповідно до п. 133 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця та те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця. У свою ж чергу, позивач із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] до Новоград-Волинської державної контори Житомирської області звернувся лише 13.06.2020 року (а.с.162). При цьому, відповідачем подано до суду клопотання про застосуванням строків позовної давності у даній справі. Щодо застосування строків позовної давності, то суд виходить із наступного. За статтями 71, 76, 80 ЦК Української РСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Таким чином, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) обставини. При цьому положення статті 76 ЦК Української РСР містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення терміну з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача. Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Статтею 13 Конституції України визначено, що власність зобов`язує. Аналіз вище наведеного положення закону свідчить про те, що власник зобов`язаний цікавитись майном, дбати про його стан, вчиняти дії, передбачені чинним законодавством, з метою оформлення права власності. У разі набуття статусу власника майна на підставі спадкування за законом, на особу, крім прав, покладається й обов`язок щодо утримання такого майна. У відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу. Згідно ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ст. ст. 27 - 30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно пункту 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії. У справі, що розглядається, позивач, який мав право на спадщину не проявив зацікавленості до спадкового майна, зокрема, що складається з 5/6 ідеальних частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться за адресою: ІІ-ий [ADDRESS] , та після смерті матері не дбав про нього, не здійснював його утримання, фактично ним не користувався, в управління майном не вступив. При цьому, позивачу була відома та обставина, що його брат [PERSON] залишився проживати у спірному будинку та здійснював його утримання, чим прийняв спадщину після смерті матері. У свою ж чергу, після смерті матері позивач знявся з реєстрації у спірному майні та за життя свого брата не заявляв прав на спадкове майно. Разом з тим, заслуговує на увагу та обставина, що за життя [PERSON] складав заповіт на неповнолітню дочку позивача. З огляду на дані обставини, суд приходить до переконання, що позивачу було відомо те, що спадщину після смерті матері прийняв його брат [PERSON] , а тому суд, з урахуванням того, що позивач з позовом до суду звернувся зі спливом двадцяти одного року після смерті матері, відмовляє у його задоволенні, застосувавши позовну давність у даних правовідносинах. У силу ст. 141 ЦПК України судовий збір у справі з відповідача стягненню не підлягає.

Outcome: dismissed