Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-12 00:00:00

22.02.2021 до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] . Позивач просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житлом, а саме квартирою, що знаходиться за адресою [ADDRESS] та зняти [PERSON] з реєстрації за цією адресою. Позов обґрунтовує тим, що [PERSON] на праві власності належить кв. [ADDRESS] . В квартирі також зареєстрований його рідний брат [PERSON] , який з 20.10.2017 за місцем реєстрації не проживає, тобто більше року. [PERSON] добровільно з реєстрації знятися не бажає. В цій квартирі [PERSON] не проживає з тих причин, що має у власності кваритиру, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , де і проживає. Факт реєстрації відповідача у квартирі позивача є перешкодою у користуванні майном. 12.02.2021 відкрито провадження у справі. Розгляд справи призначено в загальному позовному провадженні, призначено підготовче засідання у справі на 13.04.2021. Позивач у підготовчому судовому засіданні позов підтримав, просив задовольнити. 13.04.2021 від відповідача надійшов відзив на позов. У відзиві зазначає, що дійсно не проживає з 2014 року в квартирі [ADDRESS] . З реєстрації самостійно не знявся до цього часу лише з причин постійної зайнятості на роботі, тобто через відсутність вільного часу. Таким чином, позов визнає, зазначивши, що про наслідки визнання позову відомо. Просив справу розглядати за його відсутності, а позов задовольнити. Відповідно до частини третьої статті 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно з частиною четвертою статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] зареєстрований з 20.09.2004 за адресою [ADDRESS] , що підтверджується інформацією, наданою Відділом адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області та копією паспорту громадянина України. На підставі договору дарування від 20.10.2017 [PERSON] подарував [PERSON] квартиру [ADDRESS] . З 20.03.2018 [PERSON] зареєстрований за адресою [ADDRESS] , що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи. Згідно з відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно державним реєстратором здійснено запис від 20.10.2017 про право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до положень частин першої, другої статті 319 ЦПК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. За змістом частини другої статті 386 ЦПК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно із статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 09.12.2020 у справі №209/2642/18. Суд звертає увагу і на той факт, що тривалість відсутності відповідача в належній позивачеві квартирі, об`єктивно свідчить про зміну його місця проживання, а тому визнання за ним втрати права на користування жилим приміщенням не буде свідчити про втрату ним житла взагалі. Судом з`ясовано, що відповідач у зареєстрованій квартирі не проживає за власним бажанням, перешкод йому ніхто не чинить, участі у сплаті житлово-комунальних послуг не бере з позивачем, спільне господарство не веде, спільним побутом з позивачем не пов`язаний, тобто підстав для продовження терміну зберігання за відповідачем права користування спірним житлом, передбачених ст. 71 ЖК України, немає. Тому на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилається позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги та визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування зазначеним житловим приміщенням. Що стосується вимоги позивача щодо зняття відповідача з реєстрації за адресою [ADDRESS] , суд зазначає наступне. Відповідно до встановленого ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. Отже, при задоволенні вимог про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, окремого застереження щодо зняття з реєстрації місця проживання не потрібно. Рішення суду щодо визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням є відповідною правовою підставою для зняття особи з реєстраційного обліку. З огляду на наведене, вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Outcome: partial