Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-28 00:00:00

24.03.2016 року [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом до [PERSON], в якому просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання сина в твердій грошовій сумі в розмірі по 800 гривень щомісячно, починаючи з часу звернення з позовом до суду і до досягнення сином повноліття, а також понесені нею судові витрати на правову допомогу відповідно до документів, що будуть подані в судове засідання. Мотивуючи позовні вимоги позивачка зазначила, що перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 21.10.2001 року по 07.11.2014 року. Від шлюбу вона та відповідач мають неповнолітню дитину: сина [PERSON], [INFO]. Син проживає з нею та знаходиться на її утриманні. Спільне життя з відповідачем не склалося через різні погляди на сімейне життя, ведення господарства, виховання сина. Тривалий час, а саме з жовтня 2015 року, відповідач матеріальної допомоги на утримання сина не надає, чим ставить її сім'ю в скрутне матеріальне становище, а їй одній важко утримувати дитину. Відповідач є фізично здоровим, працездатним, тому має можливість виконувати обов'язки по утриманню неповнолітнього сина. Оскільки відповідач офіційно ніде не працює, має мінливий дохід, тому просить розмір аліментів визначити у твердій грошовій сумі. В судове засідання позивачка [PERSON] не з'явилася, 15.04.2016 року подала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить позов задовольнити (а.с.21). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином (а.с.19, 26). 18.04.2016 року від відповідача [PERSON] до суду надійшла заява про розгляд справи у його відсутності. Крім того, відповідач зазначив, що не згоден із сумою аліментів - 800 грн., яка зазначена позивачкою, а також не згоден із стягненням з нього судових витрат (а.с.24). При цьому, заперечень щодо позову та доказів, якими вони обґрунтовуються, відповідач, на пропозицію суду, викладену в ухвалі від 25.03.2016 року, - не подав. В судове засідання не з'явилися всі особи, які беруть участь в справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, при цьому позивачка та відповідач заявили клопотання про розгляд справи за їх відсутності, перешкод для розгляду справи в судовому засіданні немає, тому суд вважає, що справу можна розглянути без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України. Вирішуючи спір, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 21.10.2001 року, який розірвано за рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області 07.11.2014 року (а.с.9-10). Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину: сина - [PERSON], [INFO], батьком якого в свідоцтві про народження зазначений відповідач, а матір'ю - позивачка, що вбачається із свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с.5). Дитина сторін - [PERSON], [INFO], проживає з матір'ю та знаходиться на її утриманні, що вбачається із довідок виданих виконкомом Рахнівсько-Лісової сільської ради від 21.03.2016 року за №1474 та від 22.03.2016 року №1493 (а.с.6-7). Судом встановлено, виходячи із позовної заяви, що відповідач [PERSON] здоровий, працездатний, але не працює, отримує мінливий, нерегулярний дохід внаслідок тимчасових підробітків шляхом проведення ремонтів житла на замовлення громадян, що не заперечується відповідачем, оскільки заперечень щодо вказаних обставин [PERSON] до суду не надіслав, не дивлячись на пропозицію суду, викладену в ухвалі від 25.03.2016 року. Із заяви відповідача від 18.04.2016 року (а.с.24) вбачається, що останній не працює, проте, ним не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що він звертався в пошуках роботи в підприємства, установи, організації і йому відмовлено у працевлаштуванні, або в районний центр зайнятості з метою постановки на облік як безробітного і йому відмовлено у постановці на облік. Також, відповідач не надав суду належних та допустимих доказів про те, що він не може працювати, або що наявні лікарські протипоказання щодо працевлаштування. Виходячи з позовної заяви, з жовтня 2015 року відповідач не приймає належної участі в матеріальному утриманні сина [PERSON], що не заперечується відповідачем, оскільки заперечень щодо вказаної обставини відповідач до суду не надіслав, не дивлячись на пропозицію, викладену в ухвалі суду від 25.03.2016 року. Таким чином, судом встановлено, що відповідач не позбавлений можливості забезпечувати на рівні з позивачкою інтереси та утримання дитини, тобто може надавати допомогу на утримання сина, тоді як він такої допомоги на утримання дитини не надає, у зв'язку із чим, як вбачається з досліджених у справі доказів, основний обсяг обов'язків, пов'язаних з утриманням дитини, покладено на позивачку, з якою проживає дитина, що ставить сім'ю позивачки в скрутне матеріальне становище та у нерівні умови. При цьому, відповідач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що приймає участь щомісячно в матеріальному утриманні сина, а також, що він не спроможний сплачувати аліменти на утримання сина в розмірі 800 грн. на місяць. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експерта (ч.ч.1, 2 ст.57 ЦПК України). Цивільним процесуальним законодавством України встановлено, що докази у справі повинні бути належними та допустимими. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.ч.1, 2, 3 ст. 58 ЦПК України). Таким чином, під час судового розгляду предметом доказування є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення. Об'єктом оцінки судом при ухваленні рішення є як докази (фактичні дані, відомості), так і процесуальні джерела, що їх містять (показання свідків, висновки експертів, тощо). Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 року №2 «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і, відповідно до ст.9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом. У п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом. Таким чином, суд констатує той факт, що відповідачем не надано належних, достовірних та допустимих доказів на підтвердження неможливості надавати матеріальну допомогу на утримання дитини в розмірі 800 грн. на місяць. Отже, судом встановлено, що відповідач ухиляється від надання добровільної матеріальної допомоги на утримання сина [PERSON]. Встановленим судом фактам відповідають сімейні правовідносини, які регулюються Конституцією України, Сімейним кодексом України, Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 року, що ратифікована Постановою ВР України №789-ХІІ від 27.02.1991 року, і є частиною національного законодавства України. Так, відповідно до ст.51 Конституції України, батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Статтями 18, 27 Конвенції про права дитини встановлено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтями 180-182, 184, 191 СК України, передбачено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. У разі ухилення батьків від утримання дитини, кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються судом у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. При призначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. Якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу отримує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Зазначений розмір, визначений у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно з положеннями ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Крім того, відповідно до положень ч.4 ст.212 ЦПК України, результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, і, враховуючи, що право позивачки на матеріальне утримання дитини з боку батька порушене та підлягає судовому захисту, суд приходить до висновку про те, що позов [PERSON] в частині стягнення аліментів підлягає задоволенню. Позивачка наполягала на задоволенні позовних вимог про стягнення аліментів на утримання дитини в повному обсязі, тобто в розмірі по 800 грн. щомісячно, зазначаючи, що з жовтня 2015 року сама несе обсяг витрат на утримання сина, а відповідач від матеріального утримання сина ухиляється. Враховуючи, що усі обставини, які становлять предмет доказування, мають бути підтверджені визначеними у ч.2 ст.57 ЦПК України засобами доказування, суд вважає достовірно встановленими лише ті факти та обставини, які визнаються обома сторонами та підтверджуються письмовими доказами. Зокрема, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано за рішенням Шаргородського районного суду від 07.11.2014 року (а.с.9-10), що вони мають спільну неповнолітню дитину - сина [PERSON](а.с.5), утримання якого є предметом даного спору, що дитина знаходиться на утриманні позивачки (а.с.7), що відповідач добровільно матеріальної допомоги на утримання сина не надає з жовтня 2015 року, хоча є працездатним, отримує дохід від тимчасових заробітків. З огляду на те, що судом встановлено той факт, що відповідач не приймає належної участі у матеріальному утриманні дитини і основний обсяг обов'язків по її утриманню покладено на позивачку, то це ставить сторони у нерівні умови. Тому, при визначенні розміру аліментів, суд вважає, що він повинен бути визначений у твердій грошовій сумі, оскільки позивачка просить визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі, а відповідач зазначив в заяві до суду, що він не працює, тобто не має постійного стабільного доходу. Крім того, розмір аліментів, які слід стягнути з відповідача, повинен бути визначений в сумі по 800 грн. щомісячно, починаючи з 24.03.2016 року, тобто з часу пред'явлення позовної заяви до суду, відповідно до ст.191 СК України, до досягнення дитиною повноліття. При цьому, суд враховує, що, відповідно до ст.7 ЗУ «Про державний бюджет України на 2016 рік», прожитковий мінімум на дитину віком від 6 років до 18 років становить: з 1 січня 2016 року - 1455 гривень, з 1 травня - 1531 гривня, з 1 грудня - 1637 гривень, тому аліменти в розмірі 800 грн., які підлягають стягненню з відповідача, становитимуть приблизно половину прожиткового мінімуму, встановленого державою для дитини відповідного віку, зокрема, сина сторін, якому виповнилося повних 14 років. Також, суд виходить із захисту інтересів дитини, забезпечення одержання дитиною сторін коштів, необхідних для її життєдіяльності, збереження того рівня життя, який дитина мала б тоді, коли б проживала з обома батьками і утримувалася за рахунок обох батьків, оскільки визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі якраз і забезпечить надійний захист інтересів дитини та отримання нею надійного стабільного матеріального утримання з боку батька. При цьому, суд звертає увагу на те, що згідно з п.6 ч.1 ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. При вирішенні даного спору суд враховує, що одним із проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Ця позиція суду ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року №15-рп/2004 у справі №1-33/2004. Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону (ч.2 ст.184 СК України). Отже, позов [PERSON] про стягнення аліментів підлягає задоволенню. Згідно з вимогами ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Крім того, ст.1 ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних і адміністративних справах» встановлено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Позивачкою додано до позову копію договору про надання їй правової допомоги адвокатом Кострицею В.С. (а.с.11-12), проте, доказів про оплату за надання правової допомоги - не надано, тому вимоги позивачки про стягнення з відповідача витрат на оплату правової допомоги задоволенню не підлягають. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України, підлягає стягненню з відповідача судовий збір в сумі 551,20 грн.

Outcome: approved