Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-17 00:00:00

23 жовтня 2018 року до Варвинського районного суду Чернігівської області надійшла зазначена позовна заява. З урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, поданої 15 січня 2019 року (а.с. 127-130, том 1), позивачка просить: - визнати спільним майном подружжя: автомобіль марки «DAF 95XF 430» 2005 року випуску, вартістю 231 000 грн.; причіп «LATRE 96-3105» 1997 року випуску, вартістю 108 000 грн.; автомобіль марки «HYUNDAI H200» д.н. [NUMBER] , який вона оцінює в 176 967 грн.; - визнати недійсними, укладені між [PERSON] та [PERSON] 3 листопада 2018 року та видані ТОВ «Спецавтомото», договори купівлі-продажу: автомобіля марки «DAF 95XF 430» д.н. [NUMBER] за №7449/18/003923; автомобіля марки «HYUNDAI H200» д.н. [NUMBER] за №7449/18/003925 та причепа марки «LATRE 96-3105» д.н. [NUMBER] за №7449/18/ 003924 ; - виділити у її власність 1/2 частку автомобіля марки «DAF 95XF 430» д.н. [NUMBER] , вартістю 231 000 грн.; 1/2 частку причепа «LATRE 96-3105» д.н. СВ 5047 ХТ, вартістю 108 000 грн.; 1/2 частку автомобіля марки «HYUNDAI H200» д.н. [NUMBER] , вартістю 176 967 грн.; - стягнути з відповідачів [PERSON] та [PERSON] понесені нею судові витрати. В обґрунтування позовних вимог позивачка [PERSON] посилається на те, що з 20 серпня 2008 року до 18 серпня 2018 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . За час перебування у шлюбі ними за спільні кошти було придбано: автомобіль марки «DAF 95XF 430» д.н. [NUMBER] , 2005 року випуску, вартістю 231 000 грн; причіп «LATRE 96-3105» д.н. [NUMBER], 1997 року випуску, вартістю 108 000 грн; автомобіль марки «HYUNDAI H200» д.н. [NUMBER] , який вона оцінює в 176 967 грн. Зазначені транспортні засоби вважає спільною сумісною власністю подружжя. Добровільно вирішити питання щодо розподілу майна [PERSON] відмовився. 3 листопада 2018 року транспортні засоби були перереєстровані на ім`я [PERSON] , який є батьком [PERSON] . При цьому [PERSON] та [PERSON] діяли недобросовісно. Зокрема, [PERSON] знав (не міг не знати), що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, згоди на укладення договорів купівлі-продажу вона не надавала. Таким чином [PERSON] незаконно здійснив перереєстрацію спірних транспортних засобів на свого батька, а тому договори купівлі-продажу, укладені між [PERSON] та [PERSON] , від 3 листопада 2018 року за №7449/18/003923, №7449/18/003924, №7449/18/003925 та видані ТОВ «Спецавтомото», є недійсними. 20 листопада 2018 року до суду надійшов відзив відповідача [PERSON] , в якому він просить відмовити [PERSON] у задоволенні позову в повному обсязі на тій підставі, що транспортні засоби придбавались не за сімейні кошти (а.с. 53-54, том 1). Зазначає, що автомобілі були придбані його батьком [PERSON] для використання останнім у підприємницькій діяльності. Крім того, 20 листопада 2018 року [PERSON] подав зустрічний позов до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя (а.с. 47-49, том 1). Просить визнати спільним сумісним майном подружжя та розподілити речі на загальну суму 77 850 грн, а саме: -телевізор марки «SAMSUNG» - 5000 грн; -холодильник марки «SAMSUNG» - 16 000 грн; -морозильну камеру «ARISTON» - 6 000 грн; -пральну машину марки «BEKO» - 4 000 грн; -шафу-купе в спальню - 3 500 грн; -меблі вітальні з дзеркалом; - мебельний гарнітур (шафа для одягу, шафа з поличками та відділом для речей, стіл для письма та комп`ютера) - 4 500 грн; -супутникову антену (тарілка) з тюнером - 3 000 грн; - газову плиту з неіржавіючої сталі з електродуховкою - 7 000 грн; - його комп`ютер власної збірки з монітором, мишкою, клавіатурою та колонками - 2 000 грн; - акустику фірми «Genius 5.1» (5 динаміків, 1 саббуфер, дистанційний пульт) - 6 000 грн; -душову кабіну з телефонним зв`язком, радіо - 5 000 грн; -шафу під умивальник з дзеркалом у ванній кімнаті - 2 500 грн; -жіночий велосипед - 1 700 грн; -ковролін у трьох кімнатах - 1 000 грн; -міжкімнатні двері (3 шт.) - 1 000 грн; -мультиварку - 800 грн; -пилосос - 700 грн; -кухонні шафи - 4 500 грн; -мікрохвильову піч - 700,00 грн; - рулон дермонтину для оббивки м`яких меблів пастельного кольору (новий) - 1 000 грн; -вентилятор - 150 грн; -керамічний обігрівач - 300 грн. 4 грудня 2018 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання права особистої власності на транспортні засоби (а.с. 75-76, том 1). Ухвалою суду від 5 грудня 2018 року позов [PERSON] прийнято до розгляду, залучено його до участі в справі як третю особу, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, об`єднано позов третьої особи в одне провадження з первісним та зустрічним позовом, витребувано докази за клопотанням представника позивача за первісним позовом (а.с. 102-105, том 1). З урахуванням уточненої позовної заяви про збільшення позовних вимог, поданої 18 березня 2019 року (а.с. 213, 214-216, том 1), третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, [PERSON] просить визнати за ним право особистої приватної власності на: - автомобіль марки «DAF 95XF 430» 2005 року випуску та причіп «LATRE 96-3105» 1997 року випуску з моменту купівлі останніх, а саме з 14 червня 2012 року по дату перереєстрації на його ім`я, тобто до 3 листопада 2018 року; - автомобіль марки «HYUNDAI H200» 2004 року випуску з моменту купівлі, а саме в період з 30 квітня 2009 року по дату перереєстрації на його ім`я, тобто до 3 листопада 2018 року. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що вищевказані транспортні засоби він придбав за особисті кошти, оскільки з 2004 року офіційно займається підприємницькою діяльністю, постійно отримує доходи і розвиває свій бізнес, тривалий час працював у ТОВ «Макіївка». Крім того, разом зі своєю дружиною [PERSON] вони продали двокімнатну квартиру у м . Прилуки , постійно отримують доходи від здачі в оренду належних їм земельних ділянок, вирощують для реалізації овочі та худобу. Водночас [PERSON] та [PERSON] не мали ні коштів, ні потреби для придбання транспортних засобів. Зазначені автомобілі були зареєстровані на його сина [PERSON] лише формально. Із зазначеною [PERSON] оцінкою спірних автомобілів не погоджується, оскільки має висновки (акти) з експертної оцінки, з яких вбачається, що вартість кожного спірного транспортного засобу складає 10 000 грн. 15 січня 2019 року ухвалою суду задоволено заяву [PERSON] про забезпечення позову (а.с. 135-137, том 1), накладено арешт на автомобіль марки «DAF 95XF 430» д.н. [NUMBER] , причіп «LATRE 96-3105» д.н. [NUMBER], автомобіль марки «HYUNDAI H200» д.н. [NUMBER] , із забороною зняття з обліку, здійснення реєстраційних дій та відчуження їх у будь-який спосіб (а.с. 143-145, том 1). Ухвалою суду від 15 січня 2019 року продовжено строк підготовчого провадження в справі, залучено ТОВ «Спецавтомото» третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, витребувано докази за клопотанням позивача за первісним позовом (а.с. 146-149, том 1). 8 лютого 2019 року від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ТОВ «Спецавтомото» надійшли заперечення на позовну заяву [PERSON] (а.с. 182-183, том 1). 8 лютого 2019 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Товариство з обмеженою відповідальністю «Спецавтомото», про визнання права особистої власності на транспортні засоби (а.с. 198-200, том 1). Ухвалою суду від 21 березня 2019 року позов [PERSON] прийнято до розгляду, залучено її до участі в справі як третю особу, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, об`єднано позов третьої особи в одне провадження з первісним та зустрічним позовом, а також з позовом третьої особи [PERSON] (а.с. 241-243, том 1). Третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, [PERSON] просить визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] : - автомобіль марки «DAF 95XF 430» 2005 року випуску; - причіп «LATRE 96-3105» 1997 року випуску; - автомобіль марки «HYUNDAI H200» 2004 року випуску. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що молоде подружжя [PERSON] та [PERSON] не мали коштів на придбання вищевказаних транспортних засобів. Не було у них і потреби у придбанні вантажного автомобіля з причепом, цільовим призначенням якого є перевезення вантажів. Автомобілі за спільні сумісні кошти подружжя придбав її чоловік [PERSON] , лише формально зареєструвавши на свого сина [PERSON] . Вони з чоловіком весь час займались підприємницькою діяльністю, вирощували сільськогосподарську продукцію, тримали худобу та птицю, у 1999 році продали квартиру в м. Прилуки, що була їхньою спільною сумісною власністю. 10 квітня 2019 року до суду надійшов відзив [PERSON] на позовні заяви [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с. 256-257, том 1). [PERSON] просить відмовити у задоволенні первісного позову [PERSON] , задовольнити його зустрічний позов та позови [PERSON] і [PERSON] , які визнає. Зазначає, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Транспортні засоби придбавались його батьком [PERSON] , адже в них з позивачкою за первісним позовом не було для цього коштів. Сама [PERSON] навіть не вказала, коли саме було придбано автомобіль та за яку суму. Сама по собі наявність або відсутність письмової згоди особи, яка не вкладала кошти в придбання майна, не впливає на дійсність правочину. Доказів про наявність у нього та його колишньої дружини грошових коштів для придбання вартісних транспортних засобів матеріали справи не містять. Ухвалою від 24 квітня 2019 року (а.с. 18-20, том 2) закрито підготовче провадженні у справі, задоволено клопотання [PERSON] та [PERSON] про виклик свідків (а.с. 96, 235, том 1), а також частково задоволено клопотання [PERSON] (а.с. 234, том 1) та викликано позивачку [PERSON] для надання особистих пояснень. Позивачка за первісним позовом [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та пояснила, що з 2006 до 2008 року вона проживала однією сім`єю без укладення шлюбу та вели спільне господарство з відповідачем [PERSON] Спочатку навчалися та проживали в Києві, потім повернулися в с. Журавка, де проживали у її батьків. 20 серпня 2008 року вони з [PERSON] одружилися. Постійного місця роботи вона не мала, іноді допомагала своєму батькові-підприємцеві. З 2007 року вона працювала продавцем у свого батька - підприємця [PERSON] З жовтня 2009 року по грудень 2010 року вона працювала бухгалтером у свого батька-підприємця [PERSON] Деякий час перебувала на обліку у Варвинському районному центрі зайнятості. Потім [PERSON] була надана земельна ділянка площею 5 га, на якій вони разом вирощували картоплю. Вирощену картоплю, а також картоплю, придбану у населення, возили продавати в міста Донецьк та Красноармійськ з осені і до весни. Картоплю зберігали в орендованих сховищах у Варвинського споживчого товариства. Фактично вони з чоловіком займалися підприємницькою діяльністю. Для цього вона розрахувалася з роботи, щоб допомагати чоловікові вирощувати та продавати картоплю. Гроші зберігали у свекра і накопичували для придбання квартири в м. Києві. Скільки картоплі вирощували за рік, скільки її реалізовували та на яку суму вона поясни не може. На зароблені гроші вони з чоловіком [PERSON] в 2009 році купили вантажний автомобіль «HUNDAY» за 12000 доларів США, а в 2012 році - вантажний автомобіль «ДАФ» та причіп «ЛАТРЕ» за 25000 доларів США. Вважає придбані транспортні засоби їхньою спільною сумісною власністю подружжя в рівних частках. Позивачка також зазначила, що зустрічні позови та позови третіх осіб не визнає, пояснивши таке. Перші два роки після одруження вони з чоловіком жили у її батьків. Потім її батько в с. Журавка Варвинського району купив їм квартиру, оформив на себе. Він же за власні кошти провів ремонт в квартирі, придбав усі необхідні речі і після цього вони з чоловіком [PERSON] туди перейшли проживати. Відповідач [PERSON] не приймав участі у придбанні квартири, її ремонті та придбанні речей, які він просить визнати спільною сумісною власністю. Тому ні квартира, ні речі, що знаходяться в квартирі, їм не належать. Представник позивачки адвокат Гезердава В.В. позов [PERSON] підтримав, а зустрічний позов [PERSON] та позови третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, [PERSON] та [PERSON] не визнав. Пояснив, що відповідно до ст. ст. 60, 65 СК України спірні автомобілі є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки придбані в період перебування [PERSON] та [PERSON] у зареєстрованому шлюбі. Крім того, фактичні шлюбні відносини позивачки та відповідача почалися раніше. Автомобілі придбано за спільні кошти подружжя для здійснення підприємницької діяльності. Відповідач [PERSON] заперечив щодо заявленого позову його колишньою дружиною [PERSON] та зазначив, що автомобілі, придбані його батьком [PERSON] і не належали йому та його колишній дружині [PERSON] . Разом з тим підтримав свій зустрічний позов щодо розподілу спільно нажитого майна. Допитаний у судовому засіданні як свідок [PERSON] пояснив, що вони з позивачкою [PERSON] уклали шлюб і проживали разом десять років. [PERSON] не було. [PERSON] на момент одруження була студенткою п`ятого курсу, не працювала. Він допомагав своєму батькові, але його доходи були незначні. Деякий період його дружина допомагала своїм батькам. Був період, коли вона стояла на обліку у центрі зайнятості. Вісім років тому [PERSON] купили квартиру. Квартира оформлена на тестя. Але ремонт в квартирі вони робили за спільні з дружиною кошти. Все майно в квартиру вони придбавала також разом з [PERSON] , зокрема придбали у квартиру телевізор, холодильник, пральну машину, морозильну камеру, різні меблі, газову плиту, кухонну побутову техніку та багато іншого. Всі чеки на покупки залишились у [PERSON] , яка залишилася проживати в квартирі. В серпні 2018 року шлюб було розірвано. Вантажний автомобіль «HYUNDAI H200» у 2009 році його батько [PERSON] купив собі для заняття підприємницькою діяльністю, якою він займався з 2004 року. Так само у 2012 році його батько купував вантажний автомобіль «DAF» та причіп «ЛАТРЕ». Купував зазначені транспортні засоби [PERSON] без його участі. І тільки після того, як автомобілі були куплені, батько повідомив про придбання. Чому батько оформив документи про власника автомобілів на нього, він пояснити не може, але зазначив, що на цих автомобілях він іноді допомагав батькові у його підприємницькій діяльності. Тому після розірвання шлюбу він переоформив транспортні засоби на батька, адже вони придбані за батькові кошти. Представник відповідача адвокат Дуденок О.О. в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнала, зустрічний позов [PERSON] підтримала, позови третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, [PERSON] та [PERSON] визнала. Пояснила, що [PERSON] взагалі не придбавав спірних автомобілів, навіть не знає ціни, оскільки його батько [PERSON] сам вибирав транспортні засоби, оплачував покупки та потім використовував автомобілі у своїй підприємницькій діяльності. Щодо зустрічного позову зазначила, що під час перебування у шлюбі [PERSON] та [PERSON] проживали у квартирі батьків позивачки. Після розірвання шлюбу [PERSON] пішов з квартири, а всі речі та документи залишились там. Тому в нього немає доказів на підтвердження зустрічного позову, всі докази у позивачки. Коли точно придбавалися речі пояснити не може. Третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, [PERSON] свої позовні вимоги підтримав на тій підставі, що він здійснював купівлю спірних автомобілів за власні кошти для зайняття підприємницькою діяльністю. Ні син, ні його дружина не приймали участі у придбанні автомобілів, ніколи ними не володіли. Син допомагав йому фізично, але це були поодинокі випадки. Разом з тим він не допускав, що зареєструвавши автомобілі на сина [PERSON] , може поставити під сумнів його особисте право власності на них. Проти первісного позову заперечив з тих же підстав. Позовні вимоги третьої особи [PERSON] визнає. Допитаний у судовому засіданні як свідок [PERSON] пояснив, що він займається підприємницькою діяльністю з 2004 року. Для цього йому потрібні транспортні засоби, які він періодично придбавав, ремонтував, мав для цього ремонтну базу, гаражі та площадки для зберігання автомобілів. Автомобіль марки «DAF 95XF 430» д.н.з. [NUMBER] , причіп «LATRE 96-3105» д.н.з. [NUMBER] та автомобіль марки «HYUNDAI H200» д.н.з. [NUMBER] відносяться до вантажних, придбані ним особисто за власні кошти і використовувалися ним виключно в цілях підприємницької діяльності. Картоплю вирощував він сам у невеликій кількості, на своїх землях незначної площі, сам возив її у Донецьк. Син [PERSON] йому іноді допомагав в перевезенні вантажів, за що він допомагав синові. Невістка [PERSON] двічі перебирала картоплю та двічі їздила з сином в Донецьк. Більше ніякої участі в веденні господарства вона не приймала. За те, що допомагали, вони з дружиною допомагали їм продуктами харчування, грошима. Коли купував автомобілі, оформив їх на сина через свій похилий вік. Але транспортні засоби завжди знаходилися у нього і він ними розпоряджався. [PERSON] ніколи цим не цікавилася і не знала на кого були оформлені транспортні засоби. Про це довідався батько позивачки і після розірвання шлюбу скористався цим. У нього є ще й інші автомобілі, які також оформлені на сина, але це було до його одруження. Третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, [PERSON] , свої позовні вимоги підтримала, просить визнати спірні транспортні засоби спільною сумісною власністю її та її чоловіка [PERSON] та визнати за нею право на одну другу частку, проти первісного позову заперечила. Допитана як свідок [PERSON] пояснила, що вони з чоловіком [PERSON] все життя працювали, були підприємцями, а тому мали кошти, у тому числі і для придбання автомобілів. Купували автомобілі разом з чоловіком. Вона особисто давала продавцеві гроші на придбання одного з автомобілів у сумі 14 000 доларів США. Потім купували автомобілі ще. Автомобілі стояли в них дома. Син у всьому їм допомагав. Справжньої сім`ї у сина [PERSON] не було, хоча він і був у шлюбі. Стосунки не склалися з самого початку. Півроку після одруження син жив з ними, а його дружина - окремо у своїх батьків. Потім пішов до дружини. Згодом батько [PERSON] купив квартиру, зареєстрував її на себе і діти перейшли проживати туди. Квартиру вони облаштували, купили меблі, побутову техніку. Дітей у молодого подружжя не було. Стосунки не складалися. Син часто і тривалий період проживав у них. Невістка до них майже не ходила: приходила один-два рази на рік. Господарства вони ніякого не вели. [PERSON] іноді допомагала своїм батькам у їхній підприємницькій діяльності. Згодом сім`я розпалась остаточно. Син [PERSON] залишив усе спільно нажите майно і перейшов проживати до них. Вони з чоловіком сподівались, що син з невісткою знову зійдуться, але виявилося, що у неї вже нова сім`я. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Товариство з обмеженою відповідальністю «Спецавтомото» свого представника в судове засідання не направили, надіслали заяву про розгляд справи за їх відсутності (а.с. 194, том 1) та письмові заперечення на позовну заяву [PERSON] (а.с. 182-183, том 1), просять відмовити у задоволенні первісного позову в частині визнання недійсними договорів купівлі-продажу транспортних засобів через його необґрунтованість та безпідставність. Пояснюють, що при оформленні договорів ними як посередниками були дотримані вимоги чинного законодавства, отримано всі необхідні документи: від продавця (власника) - паспорт та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, від покупця - паспорт. При цьому комітент (продавець) з покупцем здійснили розрахунок за автомобілі самостійно. Вважають, що позивач [PERSON] має право лише на компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. Заслухавши пояснення сторін, представників сторін та третіх осіб, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків. Судом встановлено, що з 20 серпня 2008 року до 18 серпня 2018 року позивачка за первісним позовом [PERSON] та відповідач за первісним позовом [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 7, 34, том 1). За період шлюбу на ім`я відповідача [PERSON] було зареєстровано у встановленому порядку такі транспортні засоби: - автомобіль марки «HYUNDAI H200» д.н. [NUMBER] , який 30 квітня 2009 року зареєстровано на [PERSON] ; - автомобіль марки «DAF 95XF 430» д.н. [NUMBER] , який 4 червня 2012 року зареєстровано на [PERSON] ; - причіп «LATRE 96-3105» д.н. [NUMBER] , який 4 червня 2012 року зареєстровано на [PERSON] (а.с. 118, 174, 175). Саме на ці транспортні засоби позивачка [PERSON] заявила позовні вимоги про визнання їх спільною сумісною власністю подружжя, виходячи з положень ст. 60 Сімейного кодексу України. Відповідач [PERSON] заперечує щодо заявленого позову на тій підставі, що майно придбане його батьком за особисті кошти. Згідно зі статтею 328 ЦК України , право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Судом встановлено, що спірні транспортні засоби були куплені [PERSON] в 2009 та 2012 роках у приватних осіб. Це підтверджується показаннями свідків [PERSON] та [PERSON] , а також допитаних в суді в якості свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Зокрема, свідок [PERSON] повідомив, що [PERSON] попросив його, як людину з досвідом в питаннях експлуатації великовантажних автомобілів, допомогти придбати автомобіль у невідомого йому громадянина, який мешкав поблизу м. Києва. Оглядали автомобіль «DAF». Автомобіль потребував ремонту. З ними були ще [PERSON] та якийсь чоловік років до сорока. [PERSON] придбав автомобіль та заплатив за нього гроші. Автомобіль «ДАФ» разом з причепом «ЛАТРЕ» в той же день [PERSON] доставив до себе додому в с. Журавку Варвинського району. Свідок [PERSON] пояснив, що він як спеціаліст їздив з [PERSON] на його прохання купувати автомобіль «DAF». Було це навесні, років п`ять тому, а може і більше. Крім них з [PERSON] , при купівлі авто був ще [PERSON] Оплачував покупку [PERSON] Автомобіль було придбано за ціною 20 000 доларів США. До нього додому вони автомобіль і пригнали. При реєстрації транспортного засобу він присутній не був. Статтею 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Таким чином, з наведеного вбачається, що автомобілі були придбані за договором купівлі-продажу. При цьому покупцем є [PERSON] , оскільки саме він прийняв автомобілі та за них сплатив певні грошові суми, виконавши умови, передбачені ст. 655 ЦК України. Суд визнає показання свідків такими, що відповідають дійсності, оскільки вони узгоджуються з іншими обставинами справи, встановленими в судовому засіданні. Зокрема, позивачка [PERSON] не змогла пояснити за яких обставин було придбано автомобілі та за які кошти. Посилання позивачки [PERSON] , що вона та її колишній чоловік [PERSON] займалися підприємницькою діяльністю, а саме, вирощували картоплю та продавали її, і що за рахунок цього накопичили кошти на придбання спірних автомобілів, не підтверджуються доказами. Зокрема, жоден із подружжя не були зареєстровані у встановленому законом порядку приватними підприємцями. Відсутні і будь-які докази того, що позивачці [PERSON] чи відповідачеві [PERSON] були виділені земельні ділянки для вирощування картоплі, про які зазначає позивачка. Крім того, з довідки, виданої Журавською сільською радою [PERSON] , вбачається, що йому виділено земельну ділянку лише для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,25 га, що не дає можливості на такій земельній ділянці вирощувати десятки тон картоплі, про які зазначає позивачка [PERSON] . При цьому позивачка зазначила, що саме за виручені гроші від продажі картоплі нею та її колишнім чоловіком були придбані спірні автомобілі. Проте зазначені позивачкою обставини придбання автомобілів не знайшли свого підтвердження доказами та спростовуються показаннями свідків [PERSON] та [PERSON] , які зазначили, що саме на прохання [PERSON] вони приймали участь у придбанні спірних автомобіля «ДАФ» та причепа «Латре». При цьому не були присутні ні позивачка [PERSON] , ні її чоловік [PERSON] . Крім того, позивачка в судовому засіданні не змогла пояснити яку суму коштів вони заощадили на придбання транспортних засобів та яка їх вартість. В своїх поясненнях [PERSON] стверджувала, що всі виручені грошові кошти від продажі картоплі її чоловік [PERSON] передавав своєму батькові [PERSON] . Проте таке твердження не може сприйняте судом як правдиве, оскільки молоде подружжя разом з батьками відповідача однією сім`єю не були, разом не проживали, спільного господарства не вели. До того ж стосунки позивачки з батьками відповідача не були тісними та довірливими. За таких обставин на розсуд будь-якої досвідченої людини, здатної аналізувати події та факти, передача грошей сторонній особі на зберігання не може сприйматися розумною та достовірною. Посилання позивачки на те, що вони з [PERSON] в період з 2006 до 2008 року перебували в фактичних шлюбних відносинах і до укладення шлюбу заощадили певні кошти також нічим не підтверджено в судовому засіданні. Крім того, позивачка в цей час навчалася в університеті, що виключало можливість заощаджувати будь-які кошти. До того ж суд вбачає протиріччя в самих поясненнях позивачки. В одному випадку позивачка [PERSON] стверджує, що гроші збирали та придбали транспортні засоби в 2009 та в 2012 роках для заняття підприємницькою діяльністю. В іншому випадку вона зазначала, що гроші заощаджували для придбання квартири в м. Києві. Таким чином, суд вважає, що позивачкою не надано відповідних доказів, які підтверджували б ступінь участі працею та грошовими коштами її самої та колишнього чоловіка у придбанні транспортних засобів, З матеріалів справи вбачається, що підприємницькою діяльністю займався [PERSON] , який був належним чином зареєстрований приватним підприємцем в 2004 році (т. 1, а.с. 77), дійсно займався підприємницькою діяльністю протягом 2004-2019 років, мав значні доходи, що підтверджується податковими деклараціями. Крім того, у 1999 році була продана третьою особою [PERSON] належна їй квартира у м . Прилуки (а.с. 77, 78, 81, 82-83, 84-85, 86, 87, 202, 203, 204, 205, 206, 217, 218, 219, 220-221, 222, 223, 224, 225). За характеристикою та призначенням спірні транспортні засоби відносяться до вантажних та можуть бути використані у підприємницькій діяльності. Крім того, саме [PERSON] виконав умови, які мають ознаки укладення договору купівлі-продажу, передбачені ст. 655 ЦК України, - прийняв майно та сплатив відповідну суму коштів. Сам факт реєстрації транспортних засобів на свого сина [PERSON] не може бути підставою визнання цього майна спільною сумісною власності його та колишньої дружини [PERSON] , оскільки праця є основою створення та примноження власності громадян, а розмір часток визначається ступенем трудової участі кожного з них. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна і кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Тому сам по собі факт придбання спірного майна у період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Такий правовий висновок сформовано у постанові Верховного Суду №214/1520/15-ц від 24 жовтня 2018 року. Відповідно до правових висновків, висловлених Верховним Судом України у справах № 6-79цс13, № 6-2641цс15, майно, набуде подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на права спільної сумісної власності. Разом з тим належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи вказані норми та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто, критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режиму спільного майна є: час набуття такого майна, кошти, за які таке майно було набуде (джерело набуття), мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. У п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. За таких обставин суд приходить до переконання, що спірні транспортні засоби, зареєстровані в період шлюбу на відповідача [PERSON] , не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки придбані не ними, не на їхні спільні кошти. В судовому засіданні доведено, що подружжя [PERSON] та [PERSON] не мали коштів для придбання вартісних транспортних засобів, оскільки ні один із подружжя не мали такого джерела доходів, які б забезпечили можливість заощадити необхідну суму коштів. Встановлено, що позивач та відповідачка проживали в квартирі, купленій батьками позивачки та наданій молодому подружжю для проживання. Постійного заробітку чи іншого джерела доходу подружжя не мали. Зокрема, з трудової книжки [PERSON] вбачається, що вона лише періодично працювала у свого батька-підприємця продавцем, а потім бухгалтером. Деякий час перебувала на обліку у Центрі зайнятості, тривалий час не працювала взагалі. Відповідач [PERSON] також не надав суду доказів про його доходи як до моменту придбання транспортних засобів, так і в подальшому. Цю обставину визнав і сам відповідач [PERSON] . Разом з тим, його батьки-підприємці [PERSON] та [PERSON] визнали, що їхній син [PERSON] надавав їм допомогу у веденні підприємницької діяльності. Проте підставою реєстрації транспортних засобів на відповідача [PERSON] зазначають факт родинних відносин, а не його участь у підприємницькій діяльності. Водночас відповідач за первісним позовом [PERSON] , допитаний як свідок, підтвердив, що вони з [PERSON] , перебуваючи у шлюбі, не мали грошових коштів для придбання вартісних транспортних засобів. Щодо позовної вимоги [PERSON] відносно недійсності договорів суд зазначає наступне. 23 жовтня 2018 року [PERSON] звернулась до [PERSON] з позовом про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя (а.с. 3-6, том 1). 2 листопада 2018 року відповідач [PERSON] отримав копію позову [PERSON] від 23 жовтня 2018 року до [PERSON] про поділ майна (транспортних засобів), яке є спільною сумісною власністю подружжя (а.с. 3-6, том 1) разом з ухвалою про відкриття провадження у справі, що підтверджується поштовим повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення (а.с. 44, том 1). 3 листопада 2018 року на підставі договорів комісії, гарантійних листів та договорів купівлі-продажу № 7449/18/003923, № 7449/18/003924, № 7449/18/003925 [PERSON] при посередництві комісіонера ТОВ «Спецавтомото» продав автомобіль марки «DAF 95XF 430» 2005 року випуску, причіп «LATRE 96-3105» 1997 року випуску та автомобіль марки «HYUNDAI H200» 2004 року випуску, [PERSON] (а.с. 118, 184, 185, 186, 187, 188, 189, 190, 191, 192, том 1). Зазначені договори укладені відповідно до Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1200 від 11 листопада 2009 року з наступними змінами. Пунктом 43 Порядку передбачено, що на комісію приймаються транспортні засоби та їх складові частини, що мають ідентифікаційні номери, зареєстровані або зняті з обліку в уповноваженому органі МВС, або машини, зняті з обліку в Держпродспоживслужбі, для їх подальшої реалізації : від громадян України - за наявності паспорта громадянина України чи тимчасового посвідчення громадянина України, свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічного паспорта) або свідоцтва про реєстрацію машини, свідоцтва про спадщину, рішення суду або довідки на складову частину, що має ідентифікаційний номер, виданої уповноваженим органом МВС або Держпродспоживслужбою. На комісію можуть прийматися складові частини, що мають ідентифікаційні номери, на підставі документів, що підтверджують законність їх придбання. Зі змісту договорів вбачається, що [PERSON] та [PERSON] надали комісіонеру - ТОВ «Спецавтомото», свої паспорти, а [PERSON] також і свідоцтва про реєстрацію транспортних засобів. Правомірність дій комісіонера ТОВ «Спецавтомото» під час здійснення посередництва при укладенні договорів купівлі-продажу № 7449/18/003923, № 7449/18/003924, № 7449/18/003925 між [PERSON] та [PERSON] ніким не оспорюється. Водночас відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України та ч. 2 ст. 65 СК України при укладенні одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Саме по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК України, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, вже не діє. Відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним з подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним. З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв`язку слід зауважити, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності. Такий правовий висновок сформований Верховним Судом України у постанові №6-17цс17 від 22 лютого 2017 року. Оскільки суд не знайшов підстав для визнання спірних транспортних засобів спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] , то суд не вбачає у діях відповідачів за первісним позовом [PERSON] та [PERSON] ознак недобросовісності. За таких обставин у задоволенні позовної заяви [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Товариство з обмеженою відповідальністю «Спецавтомото», про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, та визнання недійсними договорів купівлі-продажу, у задоволенні позовної заяви третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання права особистої власності на транспортні засоби, а також у задоволенні позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання права спільної сумісної власності подружжя на транспортні засоби слід відмовити. В задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] від 20 листопада 2018 року про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ спільного майна подружжя (а.с. 47-49, том 1) також слід відмовити у зв`язку з тим, що він не підтверджений жодним доказом, а [PERSON] позов не визнає. Згідно з ч.1 та 2 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права подання доказів, їх дослідження та доведення їх переконливості. Ч. 1 ст. 81 ЦПК України визначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За клопотанням [PERSON] був допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] , який повідомив суду, що [PERSON] звертався до нього, як до друга, з приводу придбання майна. [PERSON] купував у магазині «Ашан» телевізор, холодильник, акустичну систему. Проте коли це мало місце і кому придбавалися зазначені речі він пояснити не зміг. Свідок також зазначив, що проживали відповідач [PERSON] та позивачка [PERSON] у квартирі позивачки, окремо від батьків. Проте, показання свідка [PERSON] не доводять обґрунтованості позовних вимог позивача [PERSON] . Таким чином, судом не було встановлено правових підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] . Позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання за ним права особистої власності на автомобіль марки «DAF 95XF 430» 2005 року випуску; причіп «LATRE 96-3105» 1997 року випуску; автомобіль марки «HYUNDAI H200» 2004 року випуску з моменту їх придбання з 14.06.2012 року слід залишити без задоволення, оскільки за клопотанням сторони позивача має бути застосована позовна давність. Судом встановлено, що [PERSON] приймав участь при реєстрації спірних транспортних засобів на свого сина [PERSON] , а тому ця обставина йому відома з 14.06.2012 року. З того часу до моменту звернення [PERSON] до суду минуло сім років. У відповідності з ст. 257 ЦК України позовна давність встановлюється три роки. Підстав пропущення трирічного строку для звернення до суду з вимого про захист свого цивільного права позивач не звертався. Таким чином суд приходить до переконання, що строк позовної давності пропущено без поважних причин, а тому в задоволенні позову [PERSON] слід відмовити. Позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] не підлягають задоволення з наступних підстав. Згідно зі ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. В позовній заяві [PERSON] зазначила, що її позовні вимоги слід задовольнити на підставі ст. 60 Сімейного кодексу України, оскільки майно, автомобіль марки «DAF 95XF 430» 2005 року випуску; причіп «LATRE 96-3105» 1997 року випуску; автомобіль марки «HYUNDAI H200» 2004 року випуску нажиті спільно з її чоловіком [PERSON] . Проте [PERSON] не зазначила в чому полягає порушення її прав. З досліджених у судовому засіданні доказів вбачається, що позовні вимоги її чоловік [PERSON] визнає, а тому суд вважає, що право позивача [PERSON] не порушено і захисту в судовому порядку не потребує. За таких обставин суд не вбачає правових підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] , а тому в задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed