Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-28 00:00:00

23 січня 2018 року до суду надійшла позовна заява, у якій позивач просить розірвати шлюб з відповідачем. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що позивач та відповідач перебувають у шлюбі, зареєстрованому 03 серпня 2013 року виконавчим комітетом Приворотської сільської ради Брусилівського району Житомирської області, актовий запис № 01. Під час спільного проживання в них народилася дочка [PERSON], [INFO]. Сімейні стосунки сторін не склались через різні погляди на життя. З липня 2016 року шлюбні відносини припинені. Ухвалою судді від 02 лютого 2018 року після виконання вимог, передбачених ч. 6 ст. 187 ЦПК України, відкрито провадження у справі і призначено у справі підготовче засідання на 27 лютого 2018 року 0 09 годині 30 хвилин. У підготовчому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та просила задовольнити, посилаючись на те, що між нею та відповідачем за час шлюбу постійно виникали сварки, з часом вона усвідомила, що в них різні погляди на життя, тому з липня 2016 року їх шлюбні відносини припинилися , і вони проживають окремо. Відповідач позовні вимоги не визнав та просив надати їм строк для примирення - три місяці, протягом якого він мав намір налагодити стосунки з дружиною та зберегти сім'ю заради дитини. Ухвалою суду від 27 лютого 2018 року клопотання відповідача було задоволено та надано подружжю строк для примирення - три місяці і зупинено провадження у справі. Ухвалою суду від 29 травня 2018 року після закінчення строку для примирення провадження у справі було поновлено і продовжено підготовче засідання. Після закінчення строку на примирення в підготовче засідання позивач та відповідач не з'явилися, подавши заяви про розгляд справи за їх відсутністю та розірвання шлюбу, оскільки протягом строку для примирення їм не вдалося налагодити сімейні відносини. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на викладене фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, підстави позовних вимог вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Враховуючи, що відповідач до закінчення підготовчого провадження подав заяву про визнання позову, то суд вважає необхідним ухвалити рішення в підготовчому засіданні. З матеріалів справи судом встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб, виданого 03 серпня 2013 року виконавчим комітетом Приворотської сільської ради Брусилівського району Житомирської області, копія якого долучена до справи, [PERSON] та [PERSON] 03 серпня 2013 року зареєстрували шлюб, про що був здійснений актовий запис № 01. Після укладення шлюбу присвоєні прізвища: чоловіку [PERSON], дружині [PERSON]. Під час шлюбу в них народилася дочка: [PERSON], [INFO], батьком якої є відповідач, мати - позивач, що підтверджується свідоцтвом про народження, копія якого долучена до матеріалів справи. Як вбачається із змісту позовної заяви, шлюбні відносини у позивача та відповідача не склалися в силу різних поглядів на життя. Відповідач не приділяє уваги позивачу, не допомагає по домашньому господарству, не цікавиться її здоров'ям. Позивачем постійно вживались заходи досудового врегулювання та збереження сім'ї, але всі спроби виявилися марними. З липня 2016 року шлюбні відносини між позивачем і відповідачем припинились. Сторони проживають окремо, дитина проживає разом з позивачем. Відповідно до положень ст. 51 Конституції України, ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на добровільній згоді жінки та чоловіка, примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. З статті 5 Протоколу № 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 р., ратифікована Україною 17 липня 1997 р.) вбачається, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Згідно ч. 2 ст. 18, п. 3 ст. 51, ч. 3 ст. 56, ч. 1 ст. 110 СК України дружина і чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань, при цьому способом захисту сімейних прав та інтересів, у тому числі є право на припинення шлюбних відносин шляхом пред'явлення до суду позову про розірвання шлюбу одним з подружжя. Відповідно до ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що за час сімейного життя у сторін склалася обстановка, що виключає можливість спільного проживання, почуття любові один до одного між сторонами втрачено. Примирення між подружжям та збереження сім'ї неможливо, оскільки протягом строку для примирення, визначеного судом сторонам не вдалося налагодити сімейні відносини. За таких обставин суд дійшов до висновку, що сім'я розпалася остаточно, а шлюб існує формально, подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача і відповідача. Враховуючи відсутність обставин, що перешкоджають розірванню шлюбу, передбачених ч. 2 ст. 110 СК України, суд вважає за необхідне позов про розірвання шлюбу задовольнити, оскільки позовні вимоги є обґрунтованими і такими, що не суперечать закону та не порушують права інших осіб. У відповідності до ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. В позовній заяві позивач зазначила, що після розірвання шлюбу вона бажає залишити прізвище [PERSON]. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. За змістом ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у рішенні в порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Виходячи з наведеного, враховуючи, що відповідач подав заяву про визнання позову до початку розгляду справи по суті, то на користь позивача з державного бюджету підлягає поверненню 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, тобто 352 гривні 40 копійок, інша частина судового збору, сплаченого позивачем при поданні позову, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved