Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-22 00:00:00

23 вересня 2020 року позивач [PERSON] , через свого представника [PERSON] , звернулася до Тернопільського міськрайонного суду з позовом до Фермерського господарства «Баворовського» про визнання договору недійсним. Ухвалою суду від 02 жовтня 2020 року позовну заяву залишено без руху і надано позивачу строк для усунення виявлених недоліків. На виконання цієї ухвали представником позивача [PERSON] адвокатом Федірком В.С. 19 жовтня 2020 року подано заяву із позовною заявою у новій редакції, у якій позивач просила усунути їй перешкоди у користуванні земельною ділянкою для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 6125282300:01:001:0180, площею 1,9000 га шляхом зобов`язання Фермерського господарства «Баворовського» повернути їй зазначену земельну ділянку. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що зазначена земельна ділянка належить їй на праві власності на підставі Державного акта про право приватної власності на землю 11-ТР №005383 від 15 березня 2000р. 01 квітня 2020 року за Фермерським господарством «Баворовського» зареєстровано право оренди вищевказаної земельної ділянки строком дії до 20 березня 2028 року на підставі Договору оренди земельної ділянки від 20 березня 2018 року. Однак, договору оренди [PERSON] із відповідачем не укладала і не підписувала. Також вона не підписувала й акту приймання-передачі зазначеної земельної ділянки від 20 березня 2018 року. Підписи на договорі оренди та акті приймання-передачі виконані від імені [PERSON] іншою особою, що підтверджено висновком експертного дослідження № 3/3-382/20 від 18.09.2020р. Таким чином, позивач вважає, що вищевказаний договір оренди земельної ділянки є неукладеним, відтак, Фермерське господарство «Баворовського» користується належною їй земельною ділянкою без належних правових підстав. Посилаючись на наведене, а також правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 16.02.2020р. у справі № 145/2047/16-ц, просила усунути їй перешкоди у користуванні вищевказаною земельною ділянкою шляхом зобов`язання відповідача повернути їй цю земельну ділянку. Разом із позовною заявою позивач подала заяву про забезпечення позову шляхом заборони відповідачу виконувати будь-які сільськогосподарські роботи на вищевказаній земельній ділянці. Ухвалою судді від 20 жовтня 2020 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 19 листопада 2020 року. Ухвалою судді від 20 жовтня 2020 року в задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову у цивільній справі за позовом [PERSON] до Фермерського господарства «Баворовського» про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою відмовлено. 18 листопада 2020 року від голови Фермерського господарства «Баворовського» надійшов відзив на позовну заяву, у якому зазначено, що доводи позивача є безпідставними, оскільки на виконання умов спірного договору оренди вищевказаної земельної ділянки [PERSON] у 2018 та 2019 роках отримала дохід у розмірі 9560,00 грн., що свідчить про те, що, отримуючи орендну плату за користування земельною ділянкою за умовами спірного договору, [PERSON] підтвердила свою згоду з умовами цього договору. За письмовим клопотанням представника відповідача від 18.11.2020р., підготовче судове засідання відкладено на 24 грудня 2020 року на 14 год. 30 хв. Ухвалою суду від 24 грудня 2020 року, занесеною до протоколу судового засідання, задоволено клопотання представника позивача про допит в якості свідка [PERSON] . Ухвалою суду від 24 грудня 2020 року, занесеною до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 09 лютого 2021 року на 10 год. У судовому засіданні 09 лютого 2021 року ухвалами суду, занесеними до протоколу судового засідання, відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] про зупинення провадження у справі, задоволено його клопотання про приєднання до справи додаткових пояснень до відзиву на позов та залишено без розгляду подану ним заяву про виклик свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . У зазначеному судовому засіданні заслухано вступне слово сторін, встановлено порядок з`ясування обставин справи, допитано свідка [PERSON] та оголошено перерву до 23 березня 2021 року до 10 год. 22.03.2020 р. від представника відповідача [PERSON] надійшло клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи та заява про виклик свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою суду від 23 березня 2021 року у задоволенні клопотання представника відповідача про призначення судово-почеркознавчої експертизи відмовлено. Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання, заяву про виклик свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] залишено без розгляду на підставі ч. 2 ст. 126 ЦПК України. В судовому засіданні представник позивача підтримав раніше подані ним пояснення, суть яких викладена в позові. Вказав, що факт непідписання позивачем договору оренди підтверджений висновком експерта, який має значний досвід роботи, і сумнівів у його компетентності немає. Посилаючись на те, що позивач договору не підписувала, просив позов задовольнити. Представник відповідача підтримав раніше надані ним пояснення, просив врахувати, що наявний у матеріалах справи висновок експерта не відповідає вимогам ч. ч. 6, 7 ст. 102 ЦПК України та виконаний на підставі порівняння вільних зразків підпису [PERSON] у документах, різниця в часі між складанням яких та оспорюваним договором оренди становить від 9 до 18 років. Просив у задоволенні позову відмовити. Суд, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, встановив такі обставини: 30 листопада 1998 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] . У свідоцтві зазначено, що після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище « [PERSON] ». Згідно з державним актом на право приватної власності на землю №54від 15 березня 2000 року [PERSON] на підставі рішення Грабовецької сільської Ради народних депутатів від 25 травня 1999 року № 36 передано у приватну власність земельну ділянку для ведення сільського господарства площею 1,90 га, яка розташована на території Грабовецької сільської ради. Як убачається з договору оренди земельної ділянки від 20 березня 2018 року, укладеного між орендодавцем [PERSON] та орендарем Фермерським господарством «Баворовського», орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне володіння та користування земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Великогаївської сільської територіальної громади (село Грабовець) Тернопільського району Тернопільської області, з кадастровим номером 6125282300:01:001:0180, загальною площею 1.9000 га. Термін дії договору встановлено до 20 березня 2028 року. Пунктом 8 договору передбачено орендну плату в розмірі 3\~242,48 гривні за повний рік користування земельною ділянкою. В акті приймання-передачі земельної ділянки від 20 березня 2018 року зазначено, що орендодавець [PERSON] передала, а орендар Фермерське господарство «Баворовського» прийняв земельну ділянку, яка відповідає таким ознакам: місцезнаходження Великогаївська сільська територіальна громада (с. Грабовець), розмір 1.9000 га, кадастровий номер 6125282300:01:001:0180, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Відповідно до витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права №205932849 від 02.04.2020 року право оренди земельної ділянки, кадастровий номер 6125282300:01:001:0180, площею 1,8976 га, 01 квітня 2020 року зареєстровано за Фермерським господарством «Баворовського» на підставі договору оренди землі від 20 березня 2018 року. Відповідно до довіреності від 17 вересня 2020 року, посвідченої старостою Велигогаївської сільської ради [PERSON] , [PERSON] уповноважила [PERSON] представляти її інтереси в усіх без винятку установах, організаціях незалежно від форми власності та підпорядкування. Термін дії цієї довіреності до 17 вересня 2021 року. Згідно з висновком експертного дослідження №3/3-382/20 від 18 вересня 2020 року, проведеним експертом Тернопільського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України Кравцем В.Л. на підставі заяви [PERSON] від 17.09.2020р., підписи від імені [PERSON] у примірнику договору оренди земельної ділянки від 20 березня 2018 року з кадастровим номером 6125282300:01:001:0180 та в акті приймання-передачі земельної ділянки від 20 березня 2018 року виконані не [PERSON] , а іншою особою. З довідки, виданої Головою ФГ «Баворовського» Баворовським А.А. та головним бухгалтером Баворовською С.Б. від 12 листопада 2020 року, вбачається, що за договором оренди земельної ділянки, укладеним між орендодавцем [PERSON] та орендарем Фермерським господарством «Баворовського» 20 березня 2018 року, орендна плата становила: за 2018 рік 8000 грн. 00 коп., ПДФО у сумі 1440 грн. 00 коп., військовий збір у сумі 120 грн. 00 коп.; за 2019 рік 8000 грн. 00 коп., ПДФО у сумі 1440 грн. 00 коп., військовий збір у сумі 120 грн. 00 коп. Як пояснив у судовому засіданні 09 лютого 2021 року свідок [PERSON] , його теща [PERSON] звернулась до нього з проханням обробити її земельний пай. Однак, при перевірці реєстру з`ясувалось, що нібито у 2018 році між нею та Фермерським господарством «Баворовського» було укладено договір оренди. У зв`язку з цим він звернувся до фермерського господарства з проханням надати другий примірник договору, в чому йому було відмовлено. На звернення [PERSON] від 01 квітня 2020 року фермерське господарство надало договір, який зареєстрований у реєстрі речових прав 02 квітня 2020 року. Свідок вказав, що [PERSON] не підписувала вказаного договору та не отримувала кошти за оренду цієї земельної ділянки, у грудні 2020 року [PERSON] , шляхом підкупу та шантажу змушував позивача підписати якийсь документ, однак який саме йому не відомо. Ці обставини йому стало відомо зі слів позивача. Очевидцем цих подій він не був. До правовідносин, які виникли між сторонами, суд застосовує такі норми права: Положеннями ст. ст. 12, 13\~ЦПК України визначено принципи змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до яких учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною третьою статті 203\~ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини. Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли. За частиною першою статті 205\~ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Стаття 207\~ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Частиною другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Згідно із частиною першою статті 627\~ЦК України і відповідно до статті 6\~цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України). Відповідно до ст. 4 Закону України\~«Про оренду\~землі» (тут і далі у редакції, чинній на дату, зазначену в спірному договорі) орендодавцями земельних ділянок є громадяни та юридичні особи, у власності яких перебувають земельні ділянки, або уповноважені ними особи. Згідно зі статтею 13\~Закону України\~«Про оренду\~землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Відповідно до ст.\~16\~Закону України\~«Про оренду\~землі» укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку. Згідно з ч. 1 ст.\~14\~Закону України\~«Про оренду\~землі» договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Відповідно до ч. 1 ст.\~17\~Закону України\~«Про оренду\~землі» об`єкт за договором оренди землі вважається переданим орендодавцем орендареві з моменту державної реєстрації права оренди, якщо інше не встановлено законом. Статтею 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено перелік речових прав та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації, та згідно з п. 2 ч. 1 зазначеної статті державній реєстрації прав підлягає право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис). За частиною першою статті 15\~Закону України\~«Про оренду\~землі» істотними\~умовами договору\~оренди землі\~є: об`єкт\~оренди (кадастровий\~номер,\~місце розташування\~та розмір\~земельної ділянки); строк\~дії договору\~оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц зазначено, що в разі, якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. У цій справі Велика Палата Верховного Суду, розглядаючи позов позивача, який звернувся з вимогою про визнання недійсними договорів оренди, посилаюсь на те, що ці договори не підписував, умови їх не погоджував, тож відповідач безпідставно відмовляє в поверненні використовуваних земельних ділянок позивачу як власнику цих земельних ділянок, покликаючись до умов договорів, підписаних невстановленою особою замість позивача, вказала, що відповідно до статті 204\~ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Разом із тим Велика Палата Верховного Суду констатувала, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення. Зайняття земельних ділянок фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. Тож, у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення таких ділянок. Більше того, негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок. У зазначеній справі Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, висловленого в постанові Верховного Суду України від 22 квітня 2015 року у справі № 6-48цс15, зазначаючи, що правочин, який не вчинено (договір, який не укладено) не підлягає визнанню недійсним. У такому випадку власник земельної ділянки вправі захищати своє порушене право на користування земельною ділянкою, спростовуючи факт укладення ним договору оренди земельної ділянки у мотивах негаторного позову та виходячи з дійсного змісту правовідносин, які склалися у зв`язку із фактичним використанням земельної ділянки. Відповідно до частини другої статті 205\~ЦК України правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Отже, конклюдентними діями може підтверджуватися лише укладення договору в усній формі. Між тим, статтею 18\~Закону України\~«Про оренду\~землі» договір оренди набирає чинності після його державної реєстрації. Зазначена норма виключає можливість укладення спірного договору шляхом вчинення конклюдентних дій, бо такий договір не може бути зареєстрований. Відповідно до ч. 1 ст.\~81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 89\~ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Належними відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Частина 2 цієї статті визначає, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 7 ст. 102 ЦПК України, якою встановлено вимоги до висновку експерта, у висновку експерта має бути зазначено, що експерт попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а у випадку призначення експертизи судом - також про відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків. Статтею 106\~ЦПК України передбачено можливість проведення експертизи на замовлення учасників справи. Відповідно до ч. 6 ст.\~106\~ЦПК України експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду. Згідно з ч. 5 ст.\~106\~ЦПК України у висновку експерта повинно бути зазначено, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 року у справі № 522/1029/18 Верховний Суд дійшов висновку про те, що незазначення у висновку експерта за зверненням учасника справи того, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок, та того, що висновок підготовлено для подання до суду, є підставою для визнання висновку експертизи неналежним та недопустимим доказом. Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні у справі докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, суд вважає, що позов до задоволення не підлягає. Так, судом установлено, що 20 березня 2018 року між орендодавцем [PERSON] та орендарем Фермерським господарством «Баворовського» укладено договір оренди земельної ділянки, відповідно до якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне володіння та користування земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Великогаївської сільської територіальної громади (село Грабовець) Тернопільського району Тернопільської області, з кадастровим номером 6125282300:01:001:0180, загальною площею 1.9000 га. На підставі цього договору сторонами складено акт приймання-передачі земельної ділянки від 20 березня 2018 року, якою передано вищевказану земельну ділянку від орендодавця орендарю, при цьому зазначено цільове призначення (використання) земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Позивач у позовній заяві та її представник у судовому засіданні стверджували, що зазначених договору оренди та акту приймання передачі вона не підписувала. Як зазначено у висновку експертного дослідження №3/3-382/20 від 18 вересня 2020 року, проведеного експертом Тернопільського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України Кравцем В.Л. на підставі заяви [PERSON] від 17.09.2020р., підписи від імені [PERSON] у примірнику договору оренди земельної ділянки від 20 березня 2018 року з кадастровим номером 6125282300:01:001:0180 та в акті приймання-передачі земельної ділянки від 20 березня 2018 року виконані не [PERSON] , а іншою особою. У висновку відсутнє зазначення про те, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та те, що висновок підготовлено для подання до суду. Відтак, зазначений висновок не відповідає вимогам ч. 7 ст. 102, ч. 5 ст. 106 ЦПК України, а тому є неналежним та недопустимим доказом у справі, що узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною в постанові від 18.12.2019 року у справі № 522/1029/18. Тому суд не може взяти до уваги цей висновок як доказ доводів позивача про те, що договору оренди та акту приймання-передачі земельної ділянки вона не підписувала. Суд не погоджується із доводами представника позивача, що цей висновок є належним і допустимим доказом з посиланням на те, що виконаний експертом, який має значний стаж роботи у цій галузі, оскільки порядок, визначений законом щодо обов`язковості зазначення у висновку про обізнаність експерта про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та того, що висновок підготовлено для подання до суду, експертом у висновку не дотримано. Позивач та її представник, з огляду недотримання у цьому висновку вимог ч. 7 ст. 102, ч. 5 ст. 106 ЦПК України, не були позбавлені можливості заявити клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи, однак, зазначеним правом не скористалися. Показання свідка [PERSON] , який вказав, що зі слів позивача йому відомо, що договору оренди вона не підписувала, суд не може взяти до уваги, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 90 ЦПК України показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджується іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами цього Кодексу, а клопотання про допит позивача як свідка, яка може бути допитана виключно з власної згоди, ні вона, ні її представник не заявляли. Крім того, з урахуванням ч. 2 ст. 78 ЦПК України, на переконання суду, не можуть стверджуватися показаннями свідків наявність правовідносин, що виникають з правочинів, для яких законом установлено письмову форму. За таких обставин, беручи до уваги, що позивач не довела належними і допустимими доказами тверджень про те, що спірного договору вона не підписувала, позов [PERSON] до задоволення не підлягає. Оскільки судом не встановлено, що договір оренди є неукладеним, підстави усувати позивачу перешкоди в користуванні земельною ділянкою шляхом її повернення відсутні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed