Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-12 00:00:00

23 серпня 2018 року позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON] освіти, культури, молоді та спорту Дніпровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку, який у жовтні 2018 року уточнила та просила суд визнати незаконним та скасувати наказ [PERSON] освіти, культури, молоді та спорту Дніпровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області від 09.08.2018 року №182-к/тр «Про звільнення з посади директора Комунального закладу «Підгородненський навчальновиховний комплекс №4 «Загальноосвітня школа ІІІІ ступенів дошкільний навчальний заклад» Дніпровської районної ради Дніпропетровської області» [PERSON]А.»; поновити її, [PERSON] на посаді директора Комунального закладу «Підгородненський навчальновиховний комплекс №4 «Загальноосвітня школа ІІІІ ступенів дошкільний навчальний заклад» Дніпровської районної ради Дніпропетровської області»; стягнути з [PERSON] освіти, культури, молоді та спорту Дніпровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області на її, [PERSON] користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 29557 грн. 20 коп. В обґрунтування своїх вимог позивачка вказала на те, що з 1984 року вона працювала на посаді директора Комунального закладу «Підгородненський навчальновиховний комплекс №4 «Загальноосвітня школа ІІІІ ступенів дошкільний навчальний заклад» Дніпровської районної ради Дніпропетровської області». 09 серпня 2018 року о 08-38 год. її, [PERSON] було ознайомлено з наказом відповідача від 09.08.2018 року № 182-к/тр «Про звільнення з посади директора Комунального закладу «Підгородненський навчальновиховний комплекс №4 «Загальноосвітня школа ІІІІ ступенів дошкільний навчальний заклад» Дніпровської районної ради Дніпропетровської області» [PERSON]А.». Не погодившись з вищевказаним наказом про звільнення, вона звернулася до суду з позовом. Стаття 41 КЗпП України визначає пять підстав, згідно з якими може бути розірваний трудовий договір з працівником з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, однак з положень спірного наказу незрозуміло на якій підставі, відповідно до положень ст. 41 КЗпП України, її, [PERSON] було звільнено з посади директора. Окрім того, 09 серпня 2018 року, в другій половині дня, вона, [PERSON] потрапила до Центральної районної лікарні з діагнозом - загальне захворювання, гіпертонічний криз і з 09 серпня 2018 року по 17 серпня 2018 року включно, перебувала на лікуванні. Власником та засновником Комунального закладу «Підгородненський навчальновиховний комплекс №4 «Загальноосвітня школа ІІІІ ступенів дошкільний навчальний заклад» Дніпровської районної ради Дніпропетровської області» є Дніпровська районна рада. В той же час, повноваження органів виконавчої влади та місцевого самоврядування врегульовані ст. 37 Закону України «Про загальну середню освіту»,де ч.3 не передбачає наявність повноважень у органів виконавчої влади на звільнення керівника комунального загальноосвітнього закладу. Тобто з моменту набрання чинності Закону України «Про освіту», повноваження відповідача в частині звільнення керівника комунального навчального закладу були припинені. Також звільнення з посади відбулося без погодження з головою Дніпровської районної державної адміністрації,а потому його вважала незаконним, просила поновити на роботі та стягнути з відповідача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Представник позивача [PERSON] за довіреністю [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити в повному обсязі, посилаючись на обставини зазначені в позові. Суду пояснив, що звільнення [PERSON]\~проведено з\~порушенням законодавства\~про працю,\~оскільки відповідач\~не зажадав\~від позивачки\~надання письмових\~пояснень,\~не повідомив\~в чому\~саме полягає\~порушення трудових\~обов'язків,\~ звільнення\~відбулося в\~період тимчасової\~непрацездатності [PERSON],\~що заборонено\~законом та\~за умови\~непогодження такого\~звільнення органом\~місцевої влади. Представник відповідача [PERSON] освіти, культури, молоді та спорту Дніпровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області за довіреністю [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила відмовити в їх задоволенні, надала суду відзив на позов (а.с.43-46). Представник третьої особи Дніпровської районної ради за довіреністю [PERSON] позовні вимоги вважав не обґрунтованими. Вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, повно та всебічно вивчивши матеріали справи, дослідивши надані сторонами докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Стаття 2 ЦПК України передбачає, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно до\~ст. 43 Конституції України\~кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Стаття 6 Європейської конвенції про захист прав людини гарантує право на справедливий судовий розгляд. У судовому засіданні встановлено, що з 1984 року [PERSON] працювала на посаді директора Комунального закладу «Підгородненський навчальновиховний комплекс № 4 «Загальноосвітня школа ІІІІ ступенів дошкільний навчальний заклад» Дніпровської районної ради Дніпропетровської області». 09 серпня 2018 року на підставі наказу [PERSON] освіти, культури, молоді та спорту Дніпровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області №182-к/тр «Про звільнення з посади директора Комунального закладу «Підгородненський навчальновиховний комплекс №4 «Загальноосвітня школа ІІІІ ступенів дошкільний навчальний заклад» Дніпровської районної ради Дніпропетровської області» [PERSON]А.», [PERSON] була звільнена з посади директора Комунального закладу «Підгородненський навчальновиховний комплекс №4 «Загальноосвітня школа ІІІІ ступенів дошкільний навчальний заклад» Дніпровської районної ради Дніпропетровської області» згідно ст. 41 КЗпП України (а.с.10). [PERSON] звернулася до суду з позовом про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку, вказуючи, що положення спірного наказу вказують на незаконне звільнення з посади. Пунктом 18 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року № 9 передбачено, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність закону. Стаття 41 КЗпП України визначає пять підстав, згідно з якими може бути розірваний трудовий договір з працівником з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Однак, аналізуючи положення спірного наказу про звільнення позивачки з посади, судом встановлено, що відповідачем не обґрунтовано на якій підставі відповідно до положень ст. 41 КЗпП України, [PERSON] було звільнено з посади директора загальноосвітньої шкоди. Відповідач в своєму відзиві на позов цитує ч. 1 ст. 41 КЗпП України, зазначає про одноразове грубе порушення трудових обовязків керівником підприємства, установи організації всіх форм власності, при цьому не вказує в чому саме проявилось одноразове грубе порушення трудових обовязків [PERSON] Згідно з ч. 3\~ст. 40 КЗпП України\~не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом п'ятим цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Згідно п. 17 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року № 9 визначено, що правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч. 3 ст.40 КЗпП) стосуються як передбачених ст. 40, 41(1) КЗпП, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. При цьому маються на увазі щорічні, а також інші відпустки, що надаються працівникам як із збереженням, так і без збереження заробітку. Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обґрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок (довідку в установлених законом випадках) про його тимчасову непрацездатність. 09 серпня 2018 року в другій половині дня [PERSON] потрапила до Центральної районної лікарні з діагнозом - загальне захворювання, гепіртонічний криз, і в період з 09 серпня 2018 року по 17 серпня 2018 року включно перебувала на лікуванні, що підтверджується листком непрацездатності серія АДО №940132 (а.с.12). [PERSON] освіти, культури, молоді та спорту Дніпровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області діє відповідно до Положення, яке затверджено розпорядженням голови Дніпровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області від 28 листопада 2016 року №Р-421/0/291-16, і у своїй діяльності керується нормами Конституції України та іншими нормативноправовими актами. 05 вересня 2017 року Верховною радою України був прийнятий Закон України «Про освіту» (набрав чинності 27.09.2017 року), яким були внесені відповідні зміни до Закону України «Про загальну середню освіту». Так, відповідно до положень ч. 2 ст. 26 Закону України «Про загальну середню освіту» передбачено, що керівник закладу загальної середньої освіти призначається на посаду та звільняється з посади рішенням засновника (засновників) закладу або уповноваженого ним (ними) органу. Відповідно до п. 1.2 Статуту Комунального закладу «Підгородненський навчальновиховний комплекс №4 «Загальноосвітня школа ІІІІ ступенів дошкільний навчальний заклад» Дніпровської районної ради Дніпропетровської області» встановлено, що власником та засновником Комунального закладу «Підгородненський навчальновиховний комплекс №4 «Загальноосвітня школа І ІІІ ступенів дошкільний навчальний заклад» Дніпровської районної ради Дніпропетровської області» - є Дніпровська районна рада (а.с.14-17). В той же час, повноваження органів виконавчої влади та місцевого самоврядування врегульовані ст. 37 Закону України «Про загальну середню освіту», де частина 3 даної статті не передбачає наявність повноважень у органів виконавчої влади (в даному випадку повноважень [PERSON] освіти, культури, молоді та спорту Дніпровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області) на звільнення керівника комунального загальноосвітнього закладу. Згідно в п.5.5.10 Положення про [PERSON] освіти, культури, молоді та спорту Дніпровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області, затвердженого розпорядженням голови Дніпровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області від 28 листопада 2016 року №Р-421/0/291-16, визначено, що начальник відділу освіти, культури, молоді та спорту Дніпровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області призначає на посаду та звільняє з посади керівників навчальних закладів та установ освіти комунальної форми власності виключно за погодженням з головою Дніпровської районної державної адміністрації (а.с.18-22). Як встановлено\~в судовому\~засіданні,\~що також\~підтверджується матеріалами\~справи,\~погодження голови\~Дніпровської районної\~державної адміністрації\~стосовно звільнення\~[PERSON]\~з посади\~директора загальноосвітньої\~школи відсутнє,\~тобто відповідач\~в порушення\~чинного Положення\~не отримав\~відповідного погодження\~від голови\~Дніпровської районної\~державної адміністрації\~на звільнення\~[PERSON]\~з посади\~директора.\~Окрім того, відповідач не витребував у позивачки письмових пояснень і не повідомив в чому саме полягає порушення трудових відносин, а\~з матеріалів справи вбачається, що 09 серпня 2018 року тобто у день звільнення, [PERSON] знаходилася на лікарняному, а тому була звільнена з посади з порушенням вимог ч. 3 ст. 40 КЗпП України.\~Аналогічна правова\~позиція висловлена\~Верховним Судом\~у справі\~№61-10837св18. Відповідно до\~ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею Конституції\~громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до ст. 4 Конвенції МОП N 158 Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця, 1982 року, яка ратифікована Україною 04 лютого 1994 року та набрала чинності для України 16 травня 1995 року, трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов'язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби. Стаття 8 Конвенції передбачає, що працівник, який вважає, що його звільнили необґрунтовано, має право оскаржити це рішення, звернувшись до такого безстороннього органу, як суд, трибунал у трудових питаннях, арбітражний комітет чи до арбітра. Згідно змісту ч. 2 ст. 9 цієї ж Конвенції щоб тягар доведення необґрунтованості звільнення не лягав лише на працівника, методами, зазначеними в статті 1 цієї Конвенції, передбачено першу або другу чи обидві такі можливості:\~\~тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в статті 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавцеві; згадані в статті 8 цієї Конвенції органи наділяються повноваженнями виносити рішення про причину звільнення з урахуванням поданих сторонами доказів та відповідно до процедур, передбачених національними законодавством і практикою. Отже, у спорах про поновлення на роботі, з урахуванням положень згаданої\~Конвенції, ЦПК України та КЗпП України, доведення правомірності звільнення працівника покладено на роботодавця. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно із ст. 76, 77, 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що відповідач не довів належними і допустимими доказами вчинення позивачкою будь-якого грубого порушення трудового обовязку, а тому вважає, що звільнення позивачки було здійснено з порушенням вимог трудового законодавства. Аналізуючи вищевикладені обставини суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині визнання незаконним та скасування наказу [PERSON] освіти, культури, молоді та спорту Дніпровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області від 09.08.2018 року № 182-к/тр «Про звільнення з посади директора Комунального закладу «Підгородненський навчально-виховний комплекс №4 «Загальноосвітня школа ІІІІ ступенівдошкільний навчальний заклад» Дніпровської районної ради Дніпропетровської області» [PERSON]А.» і поновлення [PERSON] на посаді директора Комунального закладу «Підгородненський навчальновиховний комплекс №4 «Загальноосвітня школа ІІІІ ступенів дошкільний навчальний заклад» Дніпровської районної ради Дніпропетровської області», підлягають задоволенню із застосуванням наслідків, передбачених ч. 2\~ст. 235 КЗпП України, а саме: з відповідача на користь позивачки належить до стягнення середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Середній заробіток працівника визначається відповідно до\~ст. 27 Закону України «Про оплату праці»\~за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим\~постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100. ВСУ в постанові від 14.09.2016 за справою № 6-419цс16 сформував правову позицію щодо розрахунку середньої зарплати за час вимушеного прогулу. Статтею 235 КЗпП України встановлено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Згідно роз'яснень, викладених у п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 року №348). У п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року роз'яснення, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Згідно з п.8 Постанови Кабінету Міністрів України №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Згідно довідки про доходи №93 від 04 жовтня 2018 року, виданої [PERSON] освіти, культури, молоді та спорту Дніпровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області, заробітна плата [PERSON] склала: за травень 2018 року 17047,03 грн., за червень 2018 року 23770,02 грн., за липень 2018 року 4380,52 грн. (а.с.62). Всього заробітна плата за два місяці складає 28150,54 грн. та 20 відпрацьовані дні. Середньоденна заробітна плата позивачки складає 1407 грн. 52 коп. (28150,54 грн./20 днів = 1407 грн. 52 коп.). За період з 09 серпня 2018 року (день звільнення з посади) по 13 листопада 2018 року (день ухвалення рішення по справі) було 67 робочих дні, тобто середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді складає 33,5 днів. Тому розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу становить 47151 грн. 92 коп. (1407,52 грн. х 33,5 днів = 47151 грн. 52 коп.). Аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості, справедливості та пропорційності, суд дійшов висновку про необхідність задовольнити позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнути з відповідача на користь позивачки середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 47151 грн. 92 коп. Згідно ст. 141 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. При зверненні до суду з позовом позивач був звільнений від сплати судового збору відповідно до\~ст. 5 Закону України «Про судовий збір», а тому відповідно до\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави. Тому з відповідача в дохід держави суд стягує судовий збір в розмірі 1409,60 грн., що складається з 704,80 грн. за позовні вимоги майнового характеру та 704,80 грн. за позовні вимоги немайнового характеру. В силу\~ст. 430 ЦПК України рішення в частині поновлення на роботі слід допустити до негайного виконання. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved