Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-20 00:00:00

22 лютого 2019 року представник позивача звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання втрати права користування житловим приміщенням. В своїй заяві представник позивача зазначив, що [PERSON] є власниками житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , відповідач зареєстрований за вище вказаною адресою, проте у даному будинку не проживає. Як власник позивач утримує будинок та оплачує комунальні послуги, а реєстрація відповідача у домоволодінні не дає йому змоги отримувати державні пільги на оплату вказаних послуг. Посилаючись на викладене, на порушення прав власника, представник позивача просив суд визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням розташованого за адресою: [ADDRESS] . Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, на адресу суду направили заяву, в якій просили проводити розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримують в повному обсязі та прохають їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, не повідомивши суд про причину своєї неявки, належним чином повідомлений про дату, час та місце проведення судового розгляду справи. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, направив клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд, у відповідності до ст. 280 ЦПК України, може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Приймаючи до уваги викладене, враховуючи наявність зазначених умов проведення заочного розгляду справи, суд розглянув справу заочно, на підставі наявних у ній доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази та давши їм належну оцінку, встановив наступне. [PERSON] відповідно до Договору купівлі-продажу жилого будинку з господарськими будівлями серії [NUMBER] від 19 квітня 2006 року, посвідченому приватним нотаріусом Глобинського районного нотаріального округу Полтавської області Любою Жанною Миколаївною, зареєстровано в реєстрі за № 1324, є власником житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Як вбачається із довідки № 38 від 28.02.2019 наданої виконавчим комітетом Івановоселищенської сільської ради Глобинського району Полтавської області, [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , та має слідуючий склад сім`ї: [PERSON] , [INFO] - дружина; [PERSON] , [INFO] - брат дружини. Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов домогосподарства з метою підтвердження фактичного місця проживання осіб від 21 лютого 2019 року в житловому приміщенні згідно з по господарською та домовою книгою зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Встановлений факт фактичного місця проживання наступних осіб: [PERSON] , [PERSON] . Надаючи правову оцінку викладеним обставинам, суд зазначає наступне. Стаття 41 Конституції України проголошує право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Стаття 47 Конституції України гарантує право кожному на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Як зазначено в ч. 1 ст. 383 Цивільного кодексу України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до положень ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частиною 2 ст. 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ч. 1 ст. 150 Житлового кодексу Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» №24-150/0/4-13 від 28.01.2013 року, при розгляді справ про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, судам необхідно розрізняти правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, колишніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї колишнього власника житла. Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, суд дійшов висновку, що позивач, будучи власником житлового будинку, позбавлений права вільно розпоряджатись своєю власністю, оскільки у ньому зареєстрований [PERSON] , який не проживає в ньому, а тому позов є законним, обґрунтованим і підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved