Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-02 00:00:00

22.08.2016 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить суд стягнути з відповідача [PERSON] на її користь на утримання малолітніх дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON],[INFO], аліменти у розмірі на кожну дитину - по 25% від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку до досягнення дітьми повноліття (а.с.15-16). Вимоги позиву обґрунтовані тим, що 25.02.2005 року між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб. Від шлюбу сторони мають трьох дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON],[INFO]. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 15.06.2016 року шлюб розірвано. Від укладання договору про участь у вихованні та матеріальному забезпеченні дітей відповідач відмовляється, надає на утримання дітей незначну матеріальну допомогу. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі з викладених у позові підстав. Додатково пояснила, що відповідач пішов з сім'ї в 2015 році. До кінця 2015р. він не з'являвся. Кошти на утримання дітей надавав регулярно, але в різному розмірі, інколи приносив дітям гостинці та одежу, що була в користуванні. Позивач отримує заробітну плату в розмірі приблизно 4500,00грн. на місяць, коштів не вистачає. Також зазначила, що не зверталася до відповідача із пропозицією укласти договір про участь у вихованні та матеріальному забезпечені дітей. Відповідач в судовому засіданні вимоги позову визнав частково, у розмірі 35% від доходу щомісячно на всіх дітей, надав суду письмові заперечення на позов (а.с.20-22), в яких зазначив, що розуміє свій обов'язок по утриманню дітей, однак сплата аліментів у розмірі 75% від його доходу є непосильною. Відповідач ніколи не припиняв утримувати та матеріально забезпечувати дітей, бажає приймати участь в їх вихованні, намагається надавати їм повноцінне батьківське піклування. Відповідач залишав гроші за місцем проживання дітей, переказував кошти для дітей на картку батька позивача, купує продукти, забезпечує дітей одягом, оплачує їх відпочинок. Кожен день завозить дітей до школи та намагається кожні вихідні проводити з дітьми. Від позивача не надходило ніяких пропозицій щодо укладання договору про участь у вихованні та матеріальному забезпечені дітей, окрім вимог залишити їй спільне сумісне майно подружжя, набуте під час шлюбу. Додатково відповідач пояснив, що інших утриманців не має, крім зарплати отримує пенсію в розмірі 1600,00грн. на місяць, оскільки є інвалідом ІІ групи. В квартирі, яку придбали під час шлюбу, проживають позивач з дітьми, оскільки спільне проживання сторін неможливе. Відповідач проживає в квартирі, орендованій у його двоюрідної сестри, по цій квартирі сплачує комунальні платежі, за оренду не сплачує. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні докази в їх сукупності, приходить до наступного. Як убачається з матеріалів справи, рішенням Дніпровським районним судом м. Києві від 15.06.2016р. шлюб, зареєстрований 25.02.2005 року між сторонами - розірвано (а.с.6). Від шлюбу сторони мають малолітніх дітей: [PERSON], [INFO] (а.с.3), [PERSON], [INFO] (а.с.4), [PERSON], [INFO] (а.с.5). Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України та ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з вимогами ст. 181 Сімейного кодексу України, способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій або натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 183 Сімейного кодексу України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Сторони проживають окремо, малолітні діти сторін проживають з позивачем, що не заперечується сторонами в судовому засіданні. Відповідач надає матеріальну допомогу на утримання синів, проте не регулярно та розмір цієї допомоги визначається відповідачем на власний розсуд (а.с.27-36). Згідно довідки, виданої Міністерством економічного розвитку і торгівлі України №2102-13/552 від 26.09.2016р., [PERSON] працює в міністерстві на посаді головного спеціаліста та його середній заробіток за період з січня по серпень 2015р. включно становить 8474,13грн. на місяць (а.с.38). Згідно довідки до акту огляду МСЕК Серії 2-18ОВ від 18.06.2007р. відповідачеві встановлена ІІ група інвалідності безстроково за захворюванням, пов'язаним з перебуванням в зоні опромінення на ЧАЕС (а.с.39), відповідно до посвідчення [NUMBER] [PERSON] отримує пенсію, призначену по інвалідності 2 групи внаслідок ЧАЕС (а.с.40), розмір якої, згідно пояснень відповідача, на даний час становить 1600,00грн. на місяць. Що стосується наданого відповідачем договору оренди житлового приміщення від 04.01.2016р., то згідно умов цього договору та пояснень відповідача в судовому засіданні, останнім сплачуються лише комунальні послуги, а небажання відповідача проживати в квартирі за місцем його реєстрації не може впливати на визначення розміру аліментів на утримання дітей. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. За змістом ст. 18 Конвенції «Про захист прав дитини», суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, між 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» у 2016 році прожитковий мінімум на: дітей віком до 6 років: з 1 січня 2016 року - 1167 гривень, з 1 травня - 1228 гривень, з 1 грудня - 1313 гривень; дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2016 року - 1455 гривень, з 1 травня - 1531 гривня, з 1 грудня - 1637 гривень. Пленум Верховного Суду України Постановою № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» в підпункті 4 пункту 17 зазначив, що розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України. Що ж до максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, то відповідно до ч. 3 ст. 70 Закону України від 21 квітня 1999 року «Про виконавче провадження» він не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи. За таких обставин, з урахуванням положень ст. 182 СК України, суд враховуючи як матеріальне становище позивача, яка утримує та проживає з дітьми, так і матеріальне становище відповідача, який офіційно працевлаштований, отримує регулярну заробітну плату та пенсію, надає грошову допомогу на утримання дітей, проте така допомога має нерегулярний та не стабільний характер, стягнень за виконавчими документами з відповідача не проводиться, суд вважає, що розмір аліментів який буде стягуватись на утримання малолітніх дітей повинен бути встановлений у розмірі 3/8 частини від заробітку (доходу) відповідача, щомісячно, починаючи з дати звернення з даним позовом до суду і до досягнення найстаршою дитиною повноліття. При визначенні розміру аліментів, суд виходить із засад розумності та справедливості, враховує можливість відповідача надавати допомогу в зазначеному розмірі, якої буде достатньо, з урахуванням утримання дітей з боку позивача, для належного утримання та розвитку дітей сторін. Згідно ч.1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, враховуючи, що позивача звільнено від сплати судового збору за подання позовної заяви про стягнення аліментів, а відповідач є інвалідом другої групи, суд відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок держави. На підставі викладеного, ст.ст. 7, 141, 180-183, 191 Сімейного кодексу України, Закону України «Про охорону дитинства»,

Outcome: partial