Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-06 00:00:00

23 жовтня 2020 року [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом до Куцурубської сільської ради об`єднаної територіальної громади Очаківського району Миколаївської області. Свої вимоги обґрунтовує тим, що [INFO] помер її батько [PERSON] . Після його смерті спадщину прийняла мати - [PERSON] , яка була зареєстрована з померлим за однією адресою на момент його смерті, але за життя не оформила на себе спадкове майно. [INFO] [PERSON] померла. Позивачка є спадкоємицею за заповітом всього майна померлої. До складу спадщини увійшла земельна ділянка площею 0.36 га, що надана для обслуговування жилого будинку та ведення особистого підсобного господарства, і розташована за адресою: [ADDRESS] , яка була передана у приватну власність [PERSON] відповідно до державного акту на землю, виданого 28 липня 1993 року. При зверненні до нотаріуса щодо оформлення спадкових справ, отримала відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вказану земельну ділянку, оскільки державний акт на право приватної власності на землю виданий з порушенням визначеного законом порядку. Посилаючись на викладене, просила визнати вищевказаний державний акт на право власності на землю недійсним. Позивачка в судове засідання не з`явилися, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує повністю. Представник відповідача - Куцурубської сілської ради об`єднаної територіальної громади Очаківського району Миколаївської області в судове засідання не з`явився, надавши заяву про розгляд справи за його відсутності, позов визнає та не заперечує проти його задоволення. Дослідивши письмові докази, що є у справі, суд дійшов наступного. 28 липня 1993 року Іванівською сільською радою Очаківського району Миколаївської області видано державний акт на право приватної власності на землю за реєстраційним №171, яким посвідчується право приватної власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,36 га що розташована на території с.Іванівка Іванівської сільської ради для ведення особистого підсобного господарства і будівництва жилого будинку (а.с.14). Оскаржуваний державний акт видано на підставі рішення Іванівської сільської ради Очаківського району Миколаївської області № 17 від 25 лютого 1993 року. Так, в зазначеному державному акті на право приватної власності на землю вказано два призначення земельної ділянки - ведення особистого підсобного господарства та будівництво житлового будинку, а у відповідності зі ст.67 Земельного кодексу України ( в редакції 1992 року) право власності на цю ділянку повинно бути посвідчене двома державними актами. Крім того, у державному акті не зазначено адресу її розташування. [INFO] [PERSON] помер (а.а.12). [INFO] померла його дружина [PERSON] (а.с.11). Відповідно до копії заповіту від 29 січня 2007 року [PERSON] є спадкоємицею майна [PERSON] (а.с.13). Як вбачається з роз`яснень завідувача Другої очаківської державної нотаріальної контори за № 640/02-14 від 15 жовтня 2020 року, позивачці [PERSON]. , яка є спадкоємицею майна [PERSON] , відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на вказану вище земельну ділянку, оскільки спірний державний акт не відповідає вимогам чинного законодавства і тому не може бути прийнятий для вчинення нотаріальної дії. Вказані порушення позбавляють позивачку права на отримання спадщини на спірну земельну ділянку після смерті матері. Вирішуючи спір, суд виходить з такого. За змістом ч. 2 ст. 23 ЗК (в редакції 1993 року), право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними радами. Згідно зі ст. 67 ЗК України, що діяв на час видачі оскаржуваного державного акту, громадянам у сільській місцевості за рішенням сільської ради може бути виділена у приватну власність земельна ділянка для будівництва жилих будинків та їх обслуговування у розмірі не більшому, ніж 0,25 га. Відповідно до ст. 56 ЗК України, для ведення особистого підсобного господарства громадянам рішенням сільської ради в межах населених пунктів передаються у власність земельні ділянки у розмірі не більшому, ніж 0,6 га. З аналізу вказаних норм ЗК України слідує, що громадянам може бути виділено у приватну власність земельні ділянки, як для будівництва жилих будинків та їх обслуговування, так і для ведення особистого підсобного господарства, а тому право власності на них має бути посвідчено окремими державними актами. З дослідженого в судовому засіданні державного акту вбачається, що в ньому водночас вказано два різних цільових призначення земельної ділянки, а саме для ведення особистого підсобного господарства та для будівництва житлового будинку, для яких положеннями ЗК України в редакції від 15 січня 1993 року визначено різні умови їх набуття, зокрема в частині площі земельних ділянок для відповідного цільового призначення. Вказане свідчить про неналежне оформлення державного акту, що позбавляє позивачку можливості реалізувати своє право щодо оформлення спадкових прав на земельну ділянку. Частина перша статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист: прав усіх суб`єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55). Відповідно до статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документа, що посвідчує право власності та його державної реєстрації, а відповідно до статті 126 ЗК України (в редакції на час отримання земельної ділянки) таким документом був державний акт, форма якого затверджується Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ч. 1 ст. 393 ЦК України, правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає закону і порушує права власника, визнається судом незаконним та скасовується. Стаття 155 ЗК України закріплює, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Згідно із частиною третьою статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Враховуючи наведені обставини, суд вважає, що державний акт виданий з порушенням законодавства, право власності на земельну ділянку повинно бути посвідчено двома окремими державними актами, а тому вимоги позивачки про визнання оскаржуваного державного акту недійсним та скасування його державної реєстрації є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Враховуючи наведені обставини, суд дійшов висновку, що вимоги про визнання державного акту недійсним є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Outcome: approved