Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-19 00:00:00

23.05.2017р. [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики та іншим вимогам. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 03.02.2017р. відповідачка позичила у нього 550 доларів США зі строком повернення до 14.02.2017р. та сплатою процентів в сумі 8\~000грн. Станом на 14.02.2017р. борг за розпискою не повернутий, вимога позивача, направлена 21.04.2017р. про повернення боргу не задоволена, що зумовило звернення до суду із даним позовом. Враховуючи викладені обставини, посилаючись на норми ст.ст. 258, 525, 526, 625, 1046, 1047, 1049 ЦК України просив суд стягнути з відповідачки (у перерахунку на національну валюту України станом на 14.02.2017р.) основний борг 14\~940,81 грн., заборгованість по відсоткам 8\~000грн., інфляційні нарахування 858,76 грн., три відсотки річних 184,78 грн., а всього 23\~984,35 грн. Представник позивача [PERSON] (діє на підставі довіреності від 19.05.2017р. - а.с. № 27) в судове засідання не зявився, про дату місце та час розгляду справи був повідомлений належним чином, надав заяву, в якій просив справу розглядати без його участі, зазначив, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує (а.с. № 30). Відповідачка [PERSON] в судові засідання, які були призначені на 25.09.2017р. та 20.11.2017р., не зявилася, про дату та час слухання справи повідомлялася належним чином за адресою, наданою адресно-довідковим підрозділом ГУДМС УДМС України в Дніпропетровській області (а.с. № 19). При цьому, судова повістка на 25.09.2017р. була повернута до суду поштою неврученою відповідачці з відповідною позначкою (а.с. № 23), а судова повістка на 20.11.2017р. вручена їй особисто 07.10.2017р., про що свідчить відмітка на поштовому повідомленні про вручення (а.с. № 29). За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін і постановити по справі заочне рішення суду за правилами ч. 4 ст. 169, ч. 1 ст. 224 ЦПК України. Розгляд справи відбувався за правилами ч. 2 ст. 197 ЦПК України без фіксування судового процесу технічними засобами. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] В.М.03.02.2017р. укладено договір позики із [PERSON], відповідно до якого він передав останній грошові кошти в сумі 550доларів США із терміном повернення до 14.02.2017р. та сплатою процентів в сумі 8\~000 грн. (а.с. № 8). На підтвердження укладення договору позики у відповідності до вимог ст. 1047 ЦК України позивачем надано оригінал розписки, який оглянутий суддею 20.11.2017р. та повернутий позивачу (а.с. № 8, 31). Станом на 14.02.2017р. борг не повернутий, вимога позивача про повернення боргу, яка була направлена відповідачці 21.04.2017р. (а.с. № 10, 11), не задоволена. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно зі ст. 1047 цього кодексу, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш, як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно вимог ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові від 18.09.2013р. № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошей. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Приймаючи до уваги, що до теперішнього часу відповідач не виконав умови договорів позики і не повернув позивачу грошового боргу в сумі 550 доларів США, тому порушене право позивача підлягає захисту в судовому порядку шляхом стягнення зазначеної суми на користь позивача. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити йому суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Отже, з відповідачки підлягають стягненню проценти за договором позики в обумовленій ним сумі 8\~000грн. Як вбачається з розрахунку суми боргу з урахуванням 3-х процентів річних в позовній заяві, сума 3-х відсотків річних становить 184грн.78коп. за період з 14.02.2017р. по 22.05.2017р. (а.с. № 7). Разом із тим не підлягають задоволенню вимоги про стягнення інфляційних витрат, оскільки їх нарахування суперечить вимогам закону. Як передбачено нормами Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991р. № 1282-ХІІ, індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає (рішення Верховного Суду України від 28.03.2012р. у справі 6-36736вов10). Тому норми ч. 2 ст. 625 ЦК щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобовязання, яке визначене у гривні. Як встановлено, між сторонами укладено договори позики в іноземній валюті, тому суд не може застосувати до цих правовідносин положення закону, який регулює порядок сплати боргу, визначеного договором у гривні. Згідно правової позиції Верховного Суду України у справі за № 6-284цс17 від 01.03.2017р., згідно зі статтею 524 ЦК України зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим ч. 2 ст. 524 та ч. 2 ст. 533 ЦК України допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Суд дійшов до висновку, що з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню сума боргу, відповідно до умов договору та положень цієї норми, визначена за курсом долара США станом на 20.11.2017р.(день ухвалення судового рішення), оскільки договором позики не обумовлено інше. Враховуючи викладене, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню сума боргу за договорами позики в розмірі 550 доларів США, в перерахунку на національну валюту станом на 20.11.2017р.- 14\~574грн.50коп. (один долар США за курсом НБУ дорівнює 26,499 грн.). Підсумовуючи висновки суду, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню в частині стягнення суми основного боргу в розмірі 14\~574грн.50коп., суми процентів 8\~000грн. та трьох відсотків річних в сумі 184грн.78коп., а всього 22\~759грн.23коп. Обговорюючи питання розподілу судових витрат, з урахуванням часткового задоволення позовних вимог, на підставі ст. 88 ЦПК України суд вважає за можливе стягнути з відповідачки на користь позивача суму сплаченого при подачі позову судового збору в розмірі 607грн. 31коп. (22\~759грн. 23коп. (сума, що стягнута) * на 640грн. (сума сплаченого судового збору) /23\~984грн. 35коп. (сума предявлена до стягнення). (а.с. № 1). В іншій частині судові витрати позивачу не повертаються, у звязку з відмовою у позові в певній частині позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial