Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-09 00:00:00

21 червня 2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], в якому просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS]. В обґрунтування заявленого позову позивач посилається на те, що вона являється власником житлового будинку [ADDRESS], який належить їй на підставі рішення Новомосковського міськрайонного суду від 17.01.2007 року. У зазначеному житловому будинку позивач зареєструвала своїх доньок [PERSON], [PERSON], та онуку [PERSON] Всі троє відповідачів зареєстровані в належному їй будинку, але фактично в ньому ніколи не проживали, будь-яких їхніх особистих речей в будинку немає, потреби в користуванні вказаним житловим будинком відповідачі не мають, оскільки у них наявне інше постійне місце проживання. Таким чином, відповідачі будучи зареєстрованими в будинку, як члени сім'ї власника, понад один рік в ньому не проживають, комунальні послуги не сплачують, добровільно вирішити питання щодо знання з реєстрації не бажають, в такий спосіб створюють позивачу перешкоди у користуванні та розпорядженні своїм майном, а тому посилаючись на норми ст.405 ЦК України, позивач просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS]. Ухвалою суду від 18 липня 2018 року відкрито провадження у справі. За результатами підготовчого провадження відповідною ухвалою суду справу призначено до судового розгляду по суті. Позивач в судове засідання не з'явилася, надавши суду заяву про розгляд справи у її відсутність, згідно якої позов підтримала у повному обсязі та не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, вважаються такими, що повідомлені належним чином, оскільки судові повістки направлялися за місцем їх реєстрації, а тому у відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд з погодження позивача, провів заочний розгляд справи. На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Суд, дослідивши докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що позивач являється власникам житлового будинку [ADDRESS], який належить їй на підставі рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 січня 2007року (а.с.11-12), що також підтверджується витягом Комунального підприємства «Новомосковське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» №14692304 від 25.05.2007 року (а.с.13). Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеним законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає суду підстави дійти висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Згідно домової книги (а.с.7-8), а також у відповідності до відомостей відділу адресно-довідкової роботи Управління паспортної роботи громадянства та реєстрації фізичних осіб ГУ ДМС України у Дніпропетровській області (а.с.20,21,22) в зазначеному житловому будинку зареєстрованими значаться відповідачі по справі - [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], які в розумінні вимог Житлового Кодексу України, являються членами сім'ї власника, та були зареєстровані у будинку зі згоди позивача. Частина 2 ст. 405 ЦК України передбачає, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Вимоги ст.156 ЖК України передбачають, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Суду подано акт голови квартального комітету №28 від 05червня 2018 року, складений за участю сусідів, у відповідності до якого [PERSON], [PERSON], [PERSON], зареєстровані, але не проживають в будинку [ADDRESS], і взагалі ніколи в ньому не проживали та не користувалися вказаним домоволодінням (а.с.15). У відповідності до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Як випливає із зазначеної норми закону, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно при позбавлення права власності на житлове приміщення, позбавленні права користування житловим приміщенням, визнанні особи безвісно відсутньою, оголошенні фізичної особи померлою. З огляду на те, що Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-1438а15). Як зазначає у своєму позові [PERSON], наявність реєстрації відповідачів у належному їй на праві власності житловому будинку, заважає їй вільно розпоряджатися своєю власністю, у зв'язку з чим суд вважає за необхідне визнати [PERSON], [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS]. Даних про наявність будь-якої домовленості між позивачем та відповідачами, з приводу користування житловим приміщенням, а також доказів про поважність причин відсутності відповідачів у житловому приміщенні за місцем реєстрації суду не надано. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved