Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-18 00:00:00

23 квітня 2019 року позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, відзначаючи, що він з відповідачкою по справі 14 листопада 2001 року зареєстрували шлюб. Від шлюбу дітей не мають. З самого початку спільне життя з відповідачем складалося, проте останні приблизно десять років між ними стали виникати непорозуміння через несумісність характерів і різних поглядів на сімейне життя. На цьому підґрунті у них почали виникати сварки та скандали, які поступово призвели до того, що вони стали зовсім чужими людьми. Між ними втрачені почуття поваги, любові і прихильності одне до одного. Подальше спільне життя позивач вважає неможливим, у зв`язку з чим просить постановити рішення, яким розірвати шлюб між ним і [PERSON] . У судовому засіданні позивач підтримав свої позовні вимоги, просив задовольнити їх, пояснивши суду, що він з 22 липня 2019 року виїхав жити і працювати у Полтавську область, бо в нього фактично там утворилася нова сім`я. Місяць , який давав суд для примирення, до примирення не привів, бо воно, примирення, не було і не є можливим, він не кохає [PERSON] Просив задовольнити його позов. У судовому засіданні відповідачка не визнала позов [PERSON] до неї про розірвання шлюбу, пояснивши суду, що вона переконана, що сім`ю ще можна зберегти, бо чоловік просто захопився іншою жінкою, але це захоплення мине. Вона заперечує проти розлучення, бо у них не вирішене питання щодо розподілу майна. Крім того, їй потрібно придбати житло. На сьогоднішній день нею до суду не подано позову про розподіл майна подружжя. Просила відмовити [PERSON] у задоволенні позову. Суд, вислухав у судовому засіданні сторони, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню на підставі ст.112 Сімейного кодексу України, виходячи з наступного. Так, у судовому засіданні судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому відділом реєстрації актів громадянського стану Пологівського району Запорізької області 14 листопада 2001 року шлюбі, що підтверджується копією виданого 14 листопада 2001 року свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] (а.с.5). Сторони дітей не мають. З матеріалів справи і пояснень сторін вбачається, що між ними склалися напружені стосунки, сторони шлюбні відносини не підтримують з лютого 2019 року, у позивача фактично склалися сімейні стосунки з іншою жінкою. Позивач не має бажання дійти примирення, оскільки після спливу місячного строку, який судом надався сторонам для примирення, позивач на розірванні шлюбу наполягає. Суд, проаналізував добуті докази в сукупності, вважає, що позов підлягає задоволенню, оскільки згідно ст.51 Конституції України та ст.24 Сімейного Кодексу України законодавець закріпив, що шлюб ґрунтується на вільній згоді дружини і чоловіка, примус до шлюбу не допускається. Відповідно до частин 3 і 4 статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. З огляду на те, що протягом строку для примирення сторони не досягли примирення, позивач на розірванні шлюбу наполягає, а відповідач, не надаючи переконливих доказів, не визнає позовні вимоги, суд вважає, що сім`я розпалася остаточно і подальше сумісне життя подружжя та збереження шлюбу суперечать інтересам кожного з них. На підставі ст.ст.133,141 ЦПК України, вважаючи, що обидві сторони не вжили всіх заходів щодо збереження шлюбу, суд стягує з відповідача на користь позивача половину понесених витрат зі сплати судового збору в сумі 384,20 грн. згідно квитанції на а.с.1.

Outcome: approved