Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-08 00:00:00

24.04.2019 року [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Львова з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, в якому просить суд ухвалити рішення, яким в порядку розподілу спільного майна подружжя стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію належної частки у спільному майні подружжя в розмірі 91 967,86 грн. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що [PERSON] перебував у шлюбі з [PERSON] з 14.01.2016 року. Шлюб зареєстровано у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Бродівського районного управління юстиції у Львівській області, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу 14 січня 2016 року складено відповідний актовий запис за №02, що підтверджується свідоцтвом про шлюб № [NUMBER] . Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова по справі №466/755/19 від 26.03.2019 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] .. Протягом тривалості їх шлюбу з [PERSON] , вони спільно проживали на постійній основі за адресою: [ADDRESS] . Дана квартира належить на праві приватної власності бабусі [PERSON] . Позивач зазначає, що за час їх спільного проживання, за спільні кошти подружжя та в результаті спільної праці, ними були придбані наступні речі: меблева стінка в кімнату (орієнтовна вартість 5 000,00 гривень), кухонна стінка (орієнтовна вартість 10 000,00 гривень), ноутбук фірми Asus (орієнтовна вартість 4 000,00 гривень) та рідкокристалічний телевізор марки Samsung (точна вартість 4 935 гривень 72 копійки). Підтвердженням даних покупок можуть слугувати спільні фотографії з [PERSON] , на фоні зазначених речей, а також видаткова накладна № ФЛЧФТ - 0904 - 15624646 від 21 грудня 2016 року на покупку зазначеного телевізора. Також позивач вказує, що за час їх шлюбу, ними був відкритий депозит «Стандарт», номер депозитного рахунку [NUMBER] , у відділенні банку АТ КБ «ПриватБанк» за адресою: м. Львів, Лінкольна, буд. 10а , на ім`я дружини [PERSON] . Даний депозит було оформлено 03.01.2017 року строком на один рік, тобто включно до 03.01.2018 року, сума на початок терміну складала 15 000,00 гривень, ставка по депозиту складала 20% річних. По закінчені депозиту, вони прийняли рішення продовжити строк дії даного депозитного договору на ще один рік. 06.01.2018 року було поновлено депозитний договір, сума на початок терміну складала 117 625 гривень 14 копійок, ставка по даному договорі була 13.5% річних. Дата завершення дії другого терміну депозитного договору - 06.01.2019 року. Згідно виписки за договором «Стандарт» від 21.09.2018 року, станом на 07.09.2018 року, підсумкова сума по депозиту складала 152 557 гривень 78 копійок. Орієнтовна сума на момент завершення дії депозиту мала бути 160 000,00 гривень. Окрім цього, позивач зазначає, що депозит формувався з спільних сімейних коштів. Тому дані кошти є їх спільним майном, набутим за час перебування у цивільному шлюбі та проживання однією сім 'сю, тобто є спільною сумісною власністю подружжя у рівних частках. [PERSON] повідомляє також суд, що 08.04.2019 року було направлено адвокатський запит до відділення АТ КБ «ПриватБанку», який знаходиться за адресою: 79068, м. Львів, вул. Лінкольна Авраама, буд 10 а. Звернення з даним адвокатським запитом було спрямоване на отримання з АТ КБ «ПриватБанку» вичерпної інформації (разом із підтверджуючими документами) по депозитному договору «Стандарт» за номером рахунку № [NUMBER] відкритим на ім`я [PERSON] , а також отримання копії даного депозитного договору і інформації про те, чи знімала (та коли знімала) гр. [PERSON] грошові кошти (та в якому розмірі) за вказаним депозитним договором. Разом з тим, відповіддю АТ КБ «ПриватБанк» від 11.04.2019 року за №20.1.0.0.0/7- 190411/1912, було відмовлено у наданні відповіді на адвокатський запит, оскільки інформація є банківською таємницею відповідно до статті 60 Закону України «Про банки і банківську діяльність». Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно з ч. 2 ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Кошти, що не підлягають поділу: ті, які покладені на рахунки в банках до укладення шлюбу, були отримані в результаті укладенні договору дарування, спадкування, як премія, нагорода, стягнена моральна шкода за рішенням суду, страхові суми та інші у відповідності до ст. 57 СК України. При цьому в п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року за № 11 роз`яснено для врахування судами, що у випадках поділу грошових сум (вкладів), внесених у банківські (фінансові) установи за договорами банківського вкладу (депозиту) за рахунок заробітної плати, пенсії, стипендії, інших доходів подружжя, права зазначених установ не зачіпаються. Таким чином, незалежно від джерел походження, кошти, які перебувають на розрахункових рахунках кожного з подружжя, які були покладені під час шлюбу (та не були отримані в результаті укладення договору дарування, спадкування, як премія, нагорода, стягнена моральна шкода за рішенням суду, страхові суми та інші відповідно до ст. 57 СК України) підлягають поділу у рівних частках. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Так, як вказує позивач, матеріалами справи підтверджується, що він з відповідачем перебував у шлюбі з 14.01.2016 року, який був розірваний рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 26.03.2019 року у справі №466/755/19. Депозитний договір «Стандарт» за номером депозитного рахунку [NUMBER] , був відкритий сім`єю на ім`я дружини [PERSON] у відділені АТ КБ «ПриватБанку» за адресою: м. Львів, вул. Лінкольна, буд 10а . Даний депозит був відкритий з 03.01.2017 року по 03.01.2018 року, після чого дійшовши спільної згоди, позивач із відповідачем вирішили продовжити даний депозитний договір на ще один рік, а саме з 06.01.2018 року по 06.01.2019 року. Також матеріалами справи підтверджується те, що за час шлюбу позивачем разом із відповідачем було набуто у спільну сумісну власність та за спільні кошти: рідкокристалічний телевізор марки Samsung (точна вартість 4 935 гривень 72 копійки), що підтверджується видатковою накладною № ФЛЧФТ - 0904 - 15624646 від 21 грудня 2016 року, меблева стінка в кімнату (орієнтовна вартість 5 000 гривень), кухонна стінка (орієнтовна вартість 10 000 гривень), ноутбук фірми Asus (орієнтовна вартість 4 000 гривень), підтвердженням даних покупок, можуть слугувати спільні фотографії позивача та відповідача на фоні вищевказаних речей. Відповідно до чинного законодавства, загальною спільною власністю чоловіка і жінки є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, що може бути об`єктом права приватної власності, крім майна нажитого кожним з чоловіка і жінки за час їхнього роздільного проживання при фактичному припиненні подружніх відносин. Згідно з положеннями ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності, навіть якщо один із них не мав самостійного заробітку. Частиною 1 статті 71 СК України, встановлено, що майно, що є об`єктом права щільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік к домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Відповідно до н. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання жлобу. визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення ведення спільного господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Відповідно до ч. 3 та ч. 4 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або заводом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Статтею 372 ЦК України, визначено, що майно, яке є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відтак, підсумовуючи вищенаведене, позивач вказує, що загальна вартість спільного майна подружжя, яке було нажито позивачем та відповідачем за час проживання у шлюбі складає грошову суму в розмірі 183 935,72 грн., які складаються із наступного: 160 000,00 грн. - грошові кошти вкладені на депозитний рахунок по депозитному договору «Стандарт» в AT КБ «ПриватБанк» за номером рахунку № [NUMBER] відкритим на ім`я [PERSON] ; 5 000,00 грн. меблева стінка в кімнату; 10 000.00 грн. кухонна стінка; 4 000.00 грн. ноутбук фірми Asus; 4 935,72 грн. рідкокристалічний телевізор марки Samsung. На підставі ст. 61 СК України, вищевказане спірне майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя - сторін у справі та підлягає розподілу. Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до вимог ст.70 ч.1 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частинами 1, 2, 4 ст. 71 СК України, передбачено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 24 постанови, до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те. що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК). Оскільки при поділі майна враховуються інтереси подружжя, позивач вважає, що в порядку розподілу вартості спільного майна подружжя необхідно визнати за позивачем право компенсації 1/2 частини нажитого за час проживання у шлюбі майна в розмірі 91 967.86 грн. в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя. Враховуючи вищевикладене, вимушений звернутися до суду. 18 червня 2019 року [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, в якому просить суд ухвалити рішення, яким в порядку розподілу спільного майна подружжя стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію належної частки у спільному майні подружжя у розмірі 28 798,48 грн. та судові витрати по справі. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 26 липня 2019 року, зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, прийнято до спільного розгляду та об`єднано в одне провадження із позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя (а.с. 128). Свої вимоги [PERSON] мотивує тим, що [PERSON] заявляючи позов про поділ спільного майна подружжя наводить ніби то вичерпний перелік майна, який був придбаний під час їх подружнього життя. При цьому приховує інший перелік речей (майна), що були придбані за спільні кошти та на даний момент перебувають у його володінні (ноутбук, мобільні телефони, годинник Samsung Gear S3 Frontier та навушники Apple airpods), відтак [PERSON] вимушена звернутися до суду і зустрічною позовною заявою. Так, 14.01.2016 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб у відділі ДРАЦС Бродівського районного управління юстиції у Львівській області. Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 23.03.2019 року шлюб між сторонами було розірвано. За час перебування з [PERSON] у шлюбі, подружжям було придбано наступне майно (при цьому купівля майна оформлялася у кредит по місцю роботи відповідача [PERSON] - магазин « Алло » № 2816, м. Львів, проспект Свободи 1/3 ): ноутбук марки Prodator (орієнтовна вартість 30 000грн.); мобільний телефон Iphone 5 (точна вартість 5787,90 грн.); мобільний телефон Iphone 7 32Gb imei: [NUMBER] (точна вартість 7209.00грн.); мобільний телефон Iphone 7 32Gb imei: [NUMBER] (точна вартість 9197.92грн.); мобільний телефон Хіоmі M1 А1 (точна вартість 5861,12 грн.); навушники Apple Airpods (точна вартість 6 199.00 грн.); годинник Samsung Gear S3 Frontier (орієнтовна вартість 10 000 грн.); рідкокристалічний телевізор марки Samsung (точна вартість 4 935,72 грн.). Загальна сума спільного нажитого майна становить 79 190,66 грн. Підтвердженням даних покупок є копії фіскальних чеків про купівлю: навушників Apple Airpods, вище перелічених мобільних телефонів та рідкокристалічного телевізора марки Samsung. Підтвердженням покупки годинника Samsung Gear S3 Frontier може слугувати фотографія [PERSON] на лівій руці. Для підтвердження купівлі ноутбука Prodator, було скеровано адвокатський запит про надання підтверджуючої інформації про купівлю товару, однак на момент подачі позову, відповідь ще не надійшла. Також, [PERSON] вказує, що між нею та відповідачем щодо розподілу набутого під час шлюбу майна згоди не досягнуто, відтак постає необхідність поділу майна, що перебуває у спільній сумісній власності подружжя. Більше того, у первинній позовній заяві про поділ спільного майна подружжя, [PERSON] згадав лише телевізор. Крім цього, заслуговує уваги той факт, що предметом поділу їх спільного сумісного майна являється цілий комплекс неподільних речей, тобто речей, які у разі їх фізичного поділу втрачають свою цінність та призначення, перестаючи існувати як первісні речі. Відповідно до ч. 1 ст.69 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною 3 ст.368 ЦК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч.ч.1, 2 ст. 60 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.1 ст. 61 СК України визначено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Так, положеннями ст.70 СК України, визначено, що частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При цьому право на спільне майно, яке виникає у подружжя в період шлюбу, не припиняє своє існування після його розірвання або фактичного припинення шлюбу. Розпорядження, користування та володіння об`єктами права спільної сумісної власності здійснюється подружжям з рівними правами та обов`язками, якщо інше не встановлено домовленості між ними. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно ч.1 ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна спір може бути вирішений судом. Виходячи зі змісту ст. 71 СК України, яка передбачає способи та порядок поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, та враховуючи той факт, що спірне майно складається з різних за призначенням та вартістю речей, кожен з подружжя в підсумку має одержання в натурі таку кількість речей, вартість яких була б тотожна величині частки дружини та чоловіка. З врахуванням викладеного, загальна вартість спільного майна подружжя, яке було нажите позивачем та відповідачем за час проживання у шлюбі складає грошову суму у розмірі 79 190,66 грн. (тобто по 39 595.33 грн. кожному з подружжя), які складаються з наступного: 1. ноутбук марки Prodator (орієнтовна вартість 30000 грн.); 2. мобільний телефон Iphone 5 (точна вартість 5787,90 грн.); 3. мобільний телефон Iphone 7 32Gb imei: [NUMBER] (точна вартість 7 209.00 грн.); 4. мобільний телефон Iphone 7 32Gb imei: [NUMBER] (точна вартість 9 197.92 грн.); 5. мобільний телефон Xiomi Ml1 А1 (точна вартість 5861.12 грн.); 6. навушники Apple Airpods (точна вартість 6 199,00 грн.); 7. годинник Samsung Gear S3 Frontier (орієнтовна вартість 10 000 грн.); 8. рідкокристалічний телевізор марки Samsung (точна вартість 4 935.72 грн.). Враховуючи те що, на даний момент у володінні [PERSON] знаходиться лише рідкокристалічний телевізор марки Samsung та мобільний телефон Xiomi M1 А1 (на загальну суму - 10 796,84 грн.), при цьому інше майно перебуває у володінні відповідача - [PERSON] , вважає за доцільне і справедливе визнати за позивачем - [PERSON] право компенсації решти між 1/2 частини нажитого за час проживання у шлюбі майна в розмірі 28 798,48 грн. в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя. Враховуючи вищевикладене, для захисту своїх прав вимушена звернутися з зустрічним позовом до суду. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, давши пояснення аналогічні тим, що викладені в позовній заяві. Просить первісний позов задовольнити в повному обсязі. Зустрічний позов [PERSON] заперечив з підстав, викладених в письмовому відзиві, долученому до матеріалів справи та просив у задоволенні зустрічних позовних вимог відмовити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позов заперечили, підтримавши письмовий відзив, долучений до матеріалів справи, та просили у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити в повному обсязі. Зустрічні позовні вимоги підтримали повністю, давши пояснення аналогічні тим, що викладені в позовній заяві. Заслухавши пояснення сторін, представників сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що первісний позов [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя не підлягає до задоволення та зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя також не підлягає до задоволення з наступних підстав. Згідно з положеннями ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. При цьому дані докази повинні бути належними та достовірними, як це передбачено ст. ст. 77-79 ЦПК України. Судом встановлено та підтверджено письмовими доказами, що з 14.01.2016 року сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах, що підтверджується відповідним свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 29.01.2019 року (а.с. 13). Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 26.03.2019 року по справі №466/755/19, шлюб між позивачем та відповідачем розірвано (а.с.14). Згідно зі ст. 60 СК України та ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо), самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Так, позивач просить розділити спільно нажите майно, придбане за час шлюбу на загальну суму 183935,72 грн., а саме, 160 000,00 грн. - грошові кошти вкладені на депозитний рахунок по депозитному договору «Стандарт» в AT КБ «ПриватБанк» за номером рахунку № [NUMBER] відкритим на ім`я [PERSON] ; 5 000,00 грн. меблева стінка в кімнату; 10 000.00 грн. кухонна стінка; 4 000.00 грн. ноутбук фірми Asus; 4 935,72 грн. рідкокристалічний телевізор марки Samsung, шляхом стягнення грошової компенсації належної частки у спільному майні подружжя в розмірі 91967,86 грн. На підтвердження придбання меблів та ноутбуку фірми Asus, позивачем долучені фотографії меблів та ноутбуку, де зображені ті самі речі, що вони купували. Водночас, за наявності таких суперечливих доказів, суд не може прийняти до уваги доводи позивача про те, що на наданих фотографіях зображені саме ті речі (меблева стінка в кімнату , кухонна стінка, ноутбук фірми Asus), які були придбані у період шлюбу та підлягають поділу. Крім того, відповідачем долучено товарні чеки на вказані меблі та зазначено, що вони куплені матір`ю [PERSON] . Щодо ноутбуку фірми Asus, то відповідач визнала факт його покупки під час шлюбу, однак вказала, що він був подарований в шлюбі батькові відповідача - [PERSON] . Таким чином, з пояснень представника позивача та долучених документів не можливо встановити, що спірні меблева стінка в кімнату, кухонна стінка та ноутбук фірми Asus є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя і вказані речі знаходяться у відповідачки, тобто є майном, на яке розповсюджується режим спільної сумісної власності. З видаткової накладної №ФЛЧФТ - 0904-15624646 від 21.12.2016р. вбачається, що дійсно під час шлюбу сторонами придбано рідкокристалічний телевізор марки Samsung, вартістю 4935,72 грн. (а.с.26), який знаходиться у відповідача [PERSON] , про що остання зазначила у письмовому відзиві на позовну заяву. Тлумачення статті 60 СК України дозволяє зробити висновок, що законом встановлено про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24.05.2017р. у справі № 6-843цс17. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України) Згідно з роз`ясненнями у п.п. 22 - 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. З аналізу вказаних вище норм матеріального закону слідує, що згідно загальних правил змагальності цивільного процесу предметом доказування в справах про поділ спільного майна подружжя, є: наявність спільного майна з конкретно визначеними ознаками взагалі і на час розгляду справи, його вартість, час його придбання і джерело походження коштів. Щодо поділу грошових коштів, вкладених на депозитний рахунок по депозитному договору «Стандарт» в AT КБ «ПриватБанк» за номером рахунку № [NUMBER] відкритим на ім`я [PERSON] в розмірі 160000грн., суд зазначає наступне. Судом встановлено, що 03.01.2017р. [PERSON] укладено з ПАТ КБ «ПриватБанк» договір банківського вкладу «Стандарт» строковий на 12 місяців номером рахунку № [NUMBER] . Як свідчать виписки за договором «Стандарт», сума на початок депозиту становила 15000грн. та в подальшому строк дії договору продовжувався до січня 2019 року та постійно поповнювався. Станом на вересень 2018 року, підсумкова сума депозиту складала 152557,78 грн. (а.с.20-23, 61-63). На початку січня 2019 року відповідач [PERSON] зняла кошти з вказаного депозитного рахунку, а сторони розірвали шлюб 26.03.2019р. Вирішуючи спір про поділ вказаного банківського вкладу, суд виходить з того, що відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Грошові кошти, внесені сторонами у банківську установу за договорами банківського вкладу (депозиту) за рахунок заробітної плати, пенсії чи інших доходів подружжя, незалежно від того на чиє ім`я вони внесені, відповідно до статті 61 СК України є спільною сумісною власністю подружжя і частки сторін у них є рівними. Судом встановлено, що у період шлюбу позивач був офіційно працевлаштований, отримував заробітну плату та загальна сума доходу за період з листопада 2017 року до квітня 2018 року становила 21172,14 грн., що підтверджується довідкою про доходи від 23.05.2018 року (а.с.59). Відповідачка у період шлюбу також офіційно працювала, отримувала заробітну плату. Згідно довідки про доходи від 08.10.2018 року, за період з жовтня 2017р. по вересень 2018р. її сукупний дохід складав 43102,77 грн. (а.с.60). Окрім того, в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] , які є батьками відповідачки [PERSON] пояснили, що давали дочці кошти на депозитний рахунок як і готівкою так і перераховували на банківський рахунок [PERSON] . Крім того, купили їм до квартири, яка належала бабусі відповідача, меблеву стінку в кімнату та кухонну стінку. Таким чином, враховуючи положення ч. 1 ст. 69 СК України та період про рух коштів, та дату з якої розірвано шлюб, не можливо дійти висновку, що грошові кошти, про які вказано позивачем в своїх позовних вимогах, були спільними коштами подружжя [PERSON] та [PERSON] . Що стосується способу поділу даного майна шляхом стягнення грошової компенсації, то суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Згідно з пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.У пункті 25 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України роз`яснено, що при поділі спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (статті 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Згідно із Правовою позицією Верховного Суду України, яка висловлена в постанові від 18 січня 2017 року у справі N 6-2565цс16, відповідно до якої вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4 - 5 статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Якщо жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Отже, в разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених частиною п`ятою статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Так, на момент розгляду спору по суті, не було вчинено дій щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та сторонами не вносилися на депозитний рахунок суду грошова компенсація за належні їм частки в спільному майні. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно з ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст. 13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, оскільки позивачем не заявлено інших позовних вимог, зокрема вимоги про виділення йому в натурі частки із спільної сумісної власності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для стягнення з [PERSON] грошової компенсації належної частки у спільному майні подружжя в розмірі 91967,86 грн. Таким чином, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні первісних позовних вимог. Що стосується зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, в якому просить суд в порядку розподілу спільного майна подружжя стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію належної частки у спільному майні подружжя у розмірі 28 798,48 грн., то такий, на думку суду, не підлягає до задоволення з наступних підстав. Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Як вже встановлено судом, з 14.01.2016 року [PERSON] та [PERSON] перебували у фактичних шлюбних відносинах, що підтверджується відповідним свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 29.01.2019 року (а.с. 13). Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 26.03.2019 року по справі №466/755/19, шлюб між позивачем та відповідачем розірвано (а.с.14). Як вбачається з зустрічної позовної заяви, [PERSON] вказує, що загальна вартість спільного майна подружжя, яке було нажите позивачем та відповідачем за час проживання у шлюбі складає грошову суму у розмірі 79 190,66 грн. (тобто по 39 595.33 грн. кожному з подружжя), які складаються з наступного: ноутбук марки Prodator (орієнтовна вартість 30000 грн.); мобільний телефон Iphone 5 (точна вартість 5787,90 грн.); мобільний телефон Iphone 7 32Gb imei: [NUMBER] (точна вартість 7 209.00 грн.); мобільний телефон Iphone 7 32Gb imei: [NUMBER] (точна вартість 9 197.92 грн.); мобільний телефон Xiomi Ml1 А1 (точна вартість 5861.12 грн.); навушники Apple Airpods (точна вартість 6 199,00 грн.); годинник Samsung Gear S3 Frontier (орієнтовна вартість 10 000 грн.); рідкокристалічний телевізор марки Samsung (точна вартість 4 935.72 грн.). Враховуючи те що, на даний момент у володінні [PERSON] знаходиться лише рідкокристалічний телевізор марки Samsung та мобільний телефон Xiomi M1 А1 (на загальну суму - 10 796,84 грн.), при цьому інше майно перебуває у володінні відповідача - [PERSON] , вважає за доцільне і справедливе визнати за [PERSON] право компенсації решти між 1/2 частини нажитого за час проживання у шлюбі майна в розмірі 28 798,48 грн. в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина перша, друга статті 71 СК України). Частинами четвертою, п`ятою статті 71 СК України визначено, що у випадку присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно визначено обов`язкову згоду одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової компенсації на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (стаття 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У зв`язку з цим спірне майно підлягає поділу між колишнім подружжям у рівних ідеальних частках (без реального поділу), залишаючись у їхній спільній частковій власності, оскільки сторони не вчинили дій, передбачених законом щодо припинення права власності одного з подружжя, що відповідає роз`ясненням, наданим судам у пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя». У пунктах 22, 24, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статті 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Доводи позивача за зустрічним позовом щодо стягнення грошової компенсації належної частки у спільному майні подружжя у розмірі 28 798,48 грн. є безпідставними, оскільки спірні об`єкти, які є спільною сумісною власністю колишнього подружжя, мають різну вартість, та [PERSON] не надавав згоди на виплату грошової компенсації, а позивачем за зустрічним позовом не виконано умов, встановлених нормами закону щодо попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. Крім того, суд зазначає, що позивачем за зустрічним позовом не представлено суду належного і допустимого доказу вартості всього заявленого до поділу майна, а тому вказане майно неможливо поділити шляхом виплати позивачеві грошової компенсації вартості її частки. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оскільки жодними належними та допустимими доказами вищезазначене не підтверджується, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд доходить висновку про неможливість поділу означених речей шляхом виплати позивачеві грошової компенсації вартості їх частки у зв`язку із недоведеністю наявності спільного майна з конкретно визначеними ознаками взагалі і на час розгляду справи. Таким чином, виходячи із заявлених зустрічних позовних вимог, встановлених обставин справи, системного аналізу положень чинного законодавства, суд дійшов висновку, що зустрічний позов не підлягає до задоволення. Вирішуючи спір між сторонами за первісним та зустрічним позовами, взаємним доріканням сторін у справі щодо витрат кожного з них під час шлюбу (хто більше, а хто менше витрачав коштів на потреби сім`ї, допомога батьків, тощо), за відсутності позовних вимог про визнання майна спільним сумісним майном та поділ цього майна у відповідності до правил ст.ст. 69, 70 СК України, судом не дається правова оцінка. У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно зі ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи вищевикладене, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст. 13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, суд приходить до висновку, що первісні позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та зустрічні позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя не підлягають до задоволення. В матеріалах справи відсутні докази, які б спростовували даний висновок суду. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовів, то зі сторін не підлягають стягненню понесені ними судові витрати.

Outcome: dismissed