Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-10 00:00:00

22.11.2019 року [PERSON] звернувся до Барського районного суду Вінницької області із позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за розпискою. Позов мотивовано тим, що між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики про що написана розписка від 20.10.2018 року, за якою позивач передав у власність відповідачу, а відповідач прийняв у власність від позивача грошові кошти в сумі 400000,00 російських рублів. За домовленістю між сторонами, відповідач зобов`язаний сплатити позичену суму не пізніше жовтня 2019 року, розрахунок за розпискою має бути здійснено у м. Хмельницький. Проте, відповідач [PERSON] станом на день подачі позовної заяви позичену суму не сплатив, чим порушив умови договору позики. На підставі викладеного, позивач просив стягнути з [PERSON] суму боргу за розпискою від 20.10.2018 року у гривні, що еквівалентні станом на день ухвалення рішення буде становити 400000 російських рублів, а також судові витрати. Ухвалою Барського районного суду Вінницької області від 21 січня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою Барського районного суду Вінницької області від 18 червня 2020 року цивільну справу №125/2532/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за розпискою передано для розгляду за підсудністю до Вінницького міського суду Вінницької області. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 01 вересня 2020 року дану цивільну справу прийнято до провадження судді Шаміної Ю.А. та призначено судове засідання. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат Сергійчук Ю.В. підтримав позовні вимоги в повному обсязі, з підстав визначених у позовній заяві, та просив стягнути з відповідача на користь позивача суму боргу за розпискою від 20.10.2018 року у гривні, що еквівалентно за офіційним курсом гривні щодо російського рубля станом на 11.11.2020 року становить 147132 грн. [PERSON] та його представник - адвокат Павенський Б.В. у судовому засіданні заперечили щодо задоволення позову. Представник відповідача зазначив, що розписка написана заднім числом під тиском позивача і грошові кошти передано для створення спільного бізнесу відповідачу та дочці позивача - [PERSON] , які перебували на той час у шлюбі, в інтересах сім`ї. На думку представника відповідача, у даній справі [PERSON] - колишня дружина відповідача, має бути співвідповідачем, так як передані грошові кошти є спільною сумісною власністю подружжя. Вислухавши пояснення представника позивача, відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 20.10.2018 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено договір позики, у формі розписки, згідно якої [PERSON] , паспорт [NUMBER] , позичив гроші в сумі 400000,00 рублів у [PERSON] , паспорт [NUMBER] і зобов`язався віддати у жовтні 2019 року (а.с. 21). Факт отримання коштів позичальником підтверджується вказаною розпискою. Даний правочин за своєю правовою природою є договором позики, він містить умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. До такого висновку суд дійшов з урахуванням правового висновку, викладеного у постанові Верховного суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, відповідно до якого зазначено, що відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання. У визначений строк та на день розгляду справи судом, відповідачем борг повернений не був, про що свідчить наявність у позивача оригіналу розписки, яка була пред`явлена суду для огляду в судовому засіданні. Крім того, отримання від позивача [PERSON] суми коштів, визначених у розписці від 20.10.2018 року, відповідачем не оспорюється. Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості; договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). Відповідно до ст. 525, 526, 527, 530 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту; якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а ч. 1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно ст. 1049, 1050 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. Судом встановлено, що відповідач не виконав умов укладеного із [PERSON] договору позики, оформленого розпискою від 20.10.2018 року, факт власноручного написання якої та отримання спірної суми коштів не заперечував, у визначений сторонами у договорі строк кошти не повернув. Наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Доводи представника відповідача про те, що розписка [PERSON] написана заднім числом під тиском позивача не можуть бути прийняті до уваги судом, оскільки суду не надано жодних доказів на їх підтвердження. Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стосовно пояснень представника відповідача щодо того, що грошові кошти передано для створення спільного бізнесу відповідачу та дочці позивача - [PERSON] , які перебували на той час у шлюбі, в інтересах сім`ї, з огляду на що, у даній справі [PERSON] - колишня дружина відповідача, має бути співвідповідачем, так як передані грошові кошти є спільною сумісною власністю подружжя та повернення грошових коштів повинно здійснюватись у солідарному порядку, суд зазначає наступне. Відповідно до положень статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У п. 41 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. У постанові Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №303/3567/16-ц (провадження №61-23390св18) вказано, що саме на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому суд під час розгляду справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та повинен вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому. При зверненні з позовом [PERSON] вказав відповідачем [PERSON] , клопотань про залучення співвідповідачів позивач не заявляв. За таких обставин, суд вирішує справу за визначеним складом учасників справи, так як встановлення правового режиму спільної сумісної власності колишнього подружжя на боргове зобов`язання не підлягає розгляду в межах даної справи. Якщо один із колишнього подружжя в повному обсязі виконав зобов`язання, то він у порядку частини першої статті 544 ЦК України має право на зворотну вимогу (регрес) до іншого з подружжя у відповідній частині. Ураховуючи викладене, доводи представника відповідача щодо того, що у даній справі [PERSON] - колишня дружина відповідача, має бути співвідповідачем, так як передані грошові кошти є спільною сумісною власністю подружжя, є безпідставними. Звертаючись до суду із даним позовом позивач просив стягнути на його користь суму боргу за договором позики від 20.10.2018 року в розмірі 400000,00 російських рублів у гривневому еквіваленті станом на день ухвалення рішення суду. Згідно з п. 14 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року №14, у разі пред`явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Офіційний курс гривні щодо іноземної валюти - російського рубля станом на 11 листопада 2020 року (день ухвалення рішення) становить за 10 російських рублів - 3,6783 грн. Отже, стягненню з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягає сума основного боргу за договором позики у формі розписки від 20 жовтня 2018 року у розмірі 400000 російських рублів, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 11 листопада 2020 року становить 147132 грн. Таким чином, суд доходить до висновку, що слід стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики у формі розписки від 20 жовтня 2018 року в сумі 400000,00 російський рублів, що еквівалентно 147132 грн, з яких 147132 грн - сума основного боргу. Крім того, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 1471,32 грн судового збору.

Outcome: approved