Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-14 00:00:00

22 липня 2014 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про відібрання малолітньої дини. Свої вимоги позивач мотивувала тим, що у неї з відповідачем від шлюбу є спільна дитина - [PERSON], [INFO]. Відповідач без згоди позивача забрав сина та утримує його в себе, не дозволяючи позивачу, його матері з ним бачитись та спілкуватись. Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 25.05.2014 року визначено місце проживання [PERSON], [INFO], з його матір'ю - [PERSON], проте дане рішення відповідачем не виконується. У зв'язку з наведеним позивач просить суд зобов'язати відповідача передати дитину -[PERSON], [INFO], їй на виховання та утримання з наданням права на відібрання дитини у примусовому порядку. В судовому засіданні позивач та її представник вимоги позову підтримали. Відповідач в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову, вказавши, що дитині буде краще проживати з ним, а позивач не в змозі надати сину нормальне виховання. Представник третьої особи - служби у справах дітей Хмельницької міської ради в судовому засіданні не заперечила проти задоволення позовних вимог. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши наданні докази, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав. Судом об'єктивно встановлено, що з 03.02.2010 року сторони перебували у шлюбі, від якого у них народився спільний син [PERSON], [INFO]. Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 24.12.2013 року шлюб між сторонами розірвано. Сторони не проживають разом. Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановленні судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 25.05.2014 року (набрало законної сили 05.06.2014 року) встановлено, що 30.01.2014 року [PERSON] самовільно забрав сина [PERSON] до себе, та до цього часу проживає з ним [ADDRESS]. Цим же рішенням суду визначено місце проживання малолітнього [PERSON] разом із матір'ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. Проте, відповідач [PERSON] категорично відмовляється віддавати сина його матері [PERSON] Перший МВ ДВС відмовив у відкритті виконавчого провадження по виконанню вищевказаного рішення суду, мотивуючи відмову тим, що виконавчий документ не містить заходів примусового виконання рішення суду. В статті 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю Організації Об'єднаних Націй 20.11.1959 року, встановлено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір'ю. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Суд задовольняючи позов виходить з того, що місце проживання малолітнього [PERSON] визначено з матір'ю [PERSON], батько - [PERSON] не позбавлений права на спілкування та побачення з дитиною, однак проживати малолітньому [PERSON] слід з позивачкою, оскільки вона в більшій мірі зможе подбати про дитину. На підставі викладеного та

Outcome: approved