Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-25 00:00:00

22 травня 2018 року позивач [PERSON] звернулась до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до Дніпровської міської ради про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 01.05.2017 року по 31.05.2018 року в розмірі 143 394 грн. 60 коп. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що рішенням Бабушкінського районного суду від 16.12.2014 року частково задоволено її позов, а саме: визнано незаконними та скасовано розпорядження Дніпровської міської ради №291-к від 09.04.2012 року про звільнення [PERSON] та наказ про звільнення [PERSON] №233-к від 02.04.2012 року. Поновлено [PERSON] на посаді начальника Комунального житлово-експлуатаційного підприємства №7. Стягнуто з Комунального житлово - експлуатаційного підприємства №7 на користь [PERSON] заборгованість за час вимушеного прогулу за період з 10.04.2012 року по 16.12.2014 року в сумі 202 117,68 грн. 06 травня 2015 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби ГУЮ в Дніпропетровській області Березкіною Т.А. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження та надання боржнику семиденного терміну на самостійне виконання виконавчого документу. Однак Дніпровська міськрада повідомила про неможливість виконання рішення в зв'язку з ліквідацією КЖЕП №7. Але згідно сформованого державним виконавцем витягу з ЄДРПОУ КЖЕП №7 перебуває у стані припинення та не ліквідоване. Державним виконавцем вчинено ряд дій, спрямованих на примусове виконання рішення суду в частині поновлення на роботі, в тому числі неодноразово виносились постанови про накладення штрафу на Дніпровську міську раду та подано до ГУМВС України в Дніпропетровській області подання (повідомлення) про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст.382 КК України, посадовими особами Дніпровської міської ради. 17 вересня 2015 року державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п.11 ч.1 та ч.3 ст.75 Закону України «Про виконавче провадження». Рішення суду про поновлення [PERSON] підлягає негайному виконанню, але до теперішнього часу є невиконаним. Відповідно до рішення Дніпровської міської ради від 25.01.2012 року №27/20 «Про проведення реорганізації комунальних житлово-експлуатаційних підприємств Бабушкінського району» проведено реорганізацію КЖЕП Бабушкінського району з припиненням як юридичних осіб, в тому числі і КЖЕП №7, шляхом їх приєднання до КЖРЕВП Бабушкінського району, яке є правонаступником прав та обов'язків у тому числі КЖЕП №7. Позивач вважає, що, оскільки правонаступником всіх прав та обов'язків КЖЕП №7 є КЖРЕВП Бабушкінського району, то рішення суду від 16.12.2014 року повинно виконуватись саме ними. Відповідно до рішення Дніпровської міської ради від 29.07.2011 №40/14 «Про припинення юридичних осіб деяких комунальних житлово-експлуатаційних підприємств Жніпропетровської міської ради» КЖРЕВП Бабушкінського району підлягало припиненню шляхом ліквідації ще у 2011 році. На теперішній час рішення суду про поновлення [PERSON] не виконано, що призводить до нарощування заборгованості перед нею по стягненню коштів за затримку виконання рішення суду та стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду. Позивач просить суд стягнути з Дніпровської міської ради середній заробіток за весь час затримки виконання рішення суду з 01.05.2017 року по 31.05.2018 року в сумі 143 394 грн. 60 коп. та в подальшому, що буде накопичуватись з розглядом справи. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23.05.2018 року дану справу прийнято до розгляду та відкрито провадження за правилами спрощеного провадження. Відповідачеві запропоновано надання відзиву на позов, а третій особі запропоновано надати пояснення щодо позову або відзиву на позов. Від відповідача відзиву на позов не надійшло, від третьої особи повернувся конверт з відміткою «за адресою відсутній». Представник позивача надала заяву про розгляд справи у її відсутність, підтримала позовні вимоги в повному обсязі та просила їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про причини неявки суду не повідомив. Був повідомлений про день, час та місце розгляду справи належним чином, тому суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності позивача та відповідача за правилами ст. 280,287,288 ЦПК України - заочно. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Право на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів закріплено безпосередньо у Конституції України (ст. 55), Цивільному кодексі України (ст. 16). Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Рішенням Бабушкінського районного суду від 16.12.2014 року у справі № 403/6907/12 частково задоволено позов [PERSON], а саме: визнано незаконними та скасовано розпорядження Дніпровської міської ради №291-к від 09.04.2012 року про звільнення [PERSON] та наказ про звільнення [PERSON] №233-к від 02.04.2012 року. Поновлено [PERSON] на посаді начальника Комунального житлово -експлуатаційного підприємства №7. Стягнуто з Комунального житлово - експлуатаційного підприємства № 7 на користь [PERSON] заборгованість за час вимушеного прогулу за період з 10.04.2012 року по 16.12.2014 року в сумі 202 117,68 грн. Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі. Рішення суду переглядалось в апеляційному і касаційному порядку та залишено без змін. 06 травня 2015 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби ГУЮ в Дніпропетровській області [PERSON] винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. Як вбачається з Інформації про виконавче провадження, державним виконавцем вживалися передбачені Законом України «Про виконавче провадження» дії, спрямовані на примусове виконання рішення суду, зокрема 08.09.2015 року накладено на боржника Дніпровську міську раду штраф в сумі 1020,00 грн. в зв'язку з невиконанням боржником вимог виконавчого листа. 15 вересня 2015 року державним виконавцем накладено на боржника Дніпровську міську раду штраф в сумі 2040,00 грн. в зв'язку з невиконанням вимог державного виконавця щодо поновлення у 3-денний строк з моменту отримання відповідної вимоги [PERSON] на посаді начальника Комунального житлово - експлуатаційного підприємства № 7. 17 вересня 2015 року старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби ГУЮ в Дніпропетровській області Березкіною Т.В. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п.11 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», діючої на момент закінчення виконавчого провадження, згідно з якою виконавче провадження підлягає закінченню у разі повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), який його видав, у випадку, передбаченою частиною 3 статті 75 Закону України «Про виконавче провадження». В свою чергу, ч.3 ст. 75 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції на 2015 рік, передбачено, що у разі, якщо виконати рішення без участі боржника неможливо, державний виконавець накладає на боржника штраф та вносить подання (повідомлення) правоохоронним органам про притягнення боржника до відповідальності, після чого виносить постанову про закінчення виконавчого провадження. Таким чином, на теперішній час відповідачем не виконано рішення суду про поновлення [PERSON] на роботі. Згідно з ч. 7 ст. 235 КЗпП України, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Проте, в порушення ч. 7 ст.235 КЗпП України, відповідачем Дніпровською міською радою рішення про поновлення позивача на роботі до теперішнього часу не виконано. Відповідно до правової позиції Верховного суду України від 01.07.2015 у справі № 6-435цс15, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов'язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов'язок полягає у тому, що у роботодавця обов'язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися. За змістом норм ст. 236 КЗпП України, затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення. Згідно з ст. 236 КЗпП України, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку за час затримки. Рішенням Бабушкінського районного суду від 16.12.2014 року у справі № 403/6907/12 встановлено, що середньоденна заробітна плата [PERSON] становить 303 грн. 48 коп. Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 14.07.2016 року з Дніпровської міської ради на користь [PERSON] стягнуто середній заробіток за весь час затримки виконання рішення суду з 17.12.2014 року по 14.07.2016 року в розмірі 113 501 грн. 52 коп., виходячи з середньоденної заробітної плати [PERSON], яка становить 303 грн. 48 коп. Відповідно до ч.4,5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Таким чином, визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, суд виходить з середньоденної заробітної плати позивачки 303,48 грн. та періоду невиконання рішення суду про поновлення на роботі з 01.05.2017 року по 31.05.2018 року, що складає всього 269 робочих дні: 303,48 грн. х 269 = 143 394 грн. 60 коп. Вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Відповідно до п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13, відповідно до правил гл. XV КЗпП порушення справи про банкрутство юридичної особи не позбавляє її працівника права звернутись із заявою в органи по розгляду трудових спорів, у тому числі в районний (міський) суд. Що стосується позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, починаючи з 01.06.2018 року та по день винесення рішення суду, тобто по 13.09.2018 року, суд приходить до висновку, що зазначену вимогу слід задовольнити, оскільки у відповідності до п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13, суд проводить перерахунок заявленої суми позивачем до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Тому період невиконання відповідачем рішення суду про поновлення на роботі з 01.06.2018 року по 13.09.2018 року, складає всього 75 робочих дні: 303,48 грн. х 75 = 22 761 грн., які і підлягають стягнення з відповідача на користь позивача. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі та стягнення з відповідача на користь позивача підлягає сума в загальному розмірі 166 155 грн. 60 коп. Крім цього на підставі ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір в сумі 1 762 грн. На підстав вищевикладеного,

Outcome: approved