Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-30 00:00:00

22 квітня 2019 року позивач [PERSON] звернулася до Красноармійського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до Сергіївської сільської ради Покровського району Донецької області про визнання права власності за набувальною давністю, в якій просила визнати за нею право власності за набувальною давністю на будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , який залишився після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Свої вимоги обґрунтовує тим, що 14.02.2007 року між нею та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу будинку за адресою: [ADDRESS] (на той час назва вулиць та нумерація будинків була відсутня). Згідно довідці Сергіївської сільської ради назва вулиці була затверджена рішенням сільської ради № У/ХІХ-10 від 12.12.2008 року. Зазначений будинок належав [PERSON] на підставі свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок, яке видане 12 квітня 1988 року Красноармійським районним відділом комунального господарства, та зареєстроване в Красноармійському КП «БТІ» за № 548. Договір купівлі-продажу будинку був оформлений розпискою, яку надав [PERSON] в присутності свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , але до нотаріуса для посвідчення договору купівлі-продажу вказаного будинку вони не звертались. Після укладення договору купівлі-продажу вона зареєструвалась у вказаному будинку і почала там мешкати та відкрито безперервно володіти та розпоряджатися ним. [PERSON] після укладення договору купівлі-продажу у вказаному будинку не мешкав. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується довідкою Сергіївської сільської ради. Після смерті [PERSON] до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини ніхто зі спадкоємців не звертався, так як у нього не залишилось родичів. В період з 14 лютого 2007 року по теперішній час вона постійно мешкає за адресою: [ADDRESS] , добросовісно, відкрито та безперервно володіє вказаним будинком, що підтверджується актом, який складений депутатом Сергіївської сільської ради. Згідно довідці Сергіївської сільської ради присадибна ділянка за адресою: [ADDRESS] в приватну власність не передавалась та знаходиться в комунальній власності Сергіївської сільської ради. Відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється в разі смерті власника майна. Відповідно до положень ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність). 22 квітня 2019 року згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вищезазначену справу було передано до провадження головуючому судді Філь О.Є. Ухвалою судді від 23 квітня 2019 року позовну заяву було залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви. 07 травня 2019 року позивач усунула недоліки позовної заяви. 10 травня 2019 року ухвалою судді відкрито провадження у справі, надано відповідачу 15-денний строк на подання відзиву на позов з дня вручення ухвали про відкриття провадження та призначено по справі підготовче засідання. 06 червня 2019 року ухвалою суду було закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою судді від 07 червня 2019 року було зобов`язано державного нотаріуса Другої покровської нотаріальної контори Радочину О.І. надати суду інформацію про те, чи відкривалась спадкова справа після смерті [PERSON] та повідомити відомості про коло спадкоємців, які подали заяви про прийняття спадщини. В судовому засіданні позивач [PERSON] .. позовні вимоги та доводи на їх обґрунтування, викладені в позовній заяві, підтримала в повному обсязі, просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Крім того пояснила, що їй відомо, що у [PERSON] є дочка, яка їй телефонувала після смерті свого батька, пропонувала оформити договір купівлі-продажу на будинок, казала, що допоможе, але вона вирішила звернутись з позовом до суду. Представник відповідача Сергіївської сільської ради Покровського району Донецької області в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується розпискою про вручення судової повістки, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, в заяві зазначив, що не заперечує, якщо питання вирішиться на розсуд суду. Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Відповідно до ст. 77ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. За змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Як встановлено судом, власником житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] ), був [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про право особистої власності на жилий будинок, яке видане 12 квітня 1988 року Красноармійським районним відділом комунального господарства, та зареєстроване в Красноармійському КП «БТІ» за № 548 (а.с. 9-11). Присадибна земельна ділянка загальною площею 0,42 га, розташована за адресою: [ADDRESS] , в приватну власність не передавалась та знаходиться в комунальній власності Сергіївської сільської ради, що підтверджується довідкою № 44 від 03.04.2019 року, яка видана Сергіївською сільською радою (а.с. 13). В матеріалах справах міститься розписка про те, що 14 лютого 2007 року [PERSON] продав належний йому будинок в с. Сергіївка Красноармійського району, передав наступні документи на нього: свідоцтво про право власності на житловий будинок від 12 квітня 1988 року № 158/2, технічний паспорт на житловий будинок індивідуального фонду № 548 від 23 квітня 1986 року. За цей будинок ним було отримано від [PERSON] 2000 (дві тисячі гривень). в присутності свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , але до нотаріуса для посвідчення договору купівлі-продажу вказаного будинку вони не звертались (а.с. 6). Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Судом встановлено, що нотаріального посвідчення договору купівлі продажу будинку не відбулося. На запит суду був отриманий витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть, відповідно до якого Амур-Нижньодніпровським відділом Реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції був складений актовий запис про смерть [PERSON] , який помер [INFO] в м. Дніпропетровську, відомості про заявника: [PERSON] , [ADDRESS] (а.с. 38). На ухвалу суду від 07.06.2019 року Друга покровська державна нотаріальна контора повідомила, що спадщина після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , відкривалась 03.06.2010 року, номер спадкової справи 156-2010. Заяву про прийняття спадщини подала дочка спадкодавця [PERSON] (а.с. 43-44). Таким чином, посилання позивача на те, що після смерті [PERSON] до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини ніхто зі спадкоємців не звертався, так як у нього не залишилось родичів, спростовується дослідженими доказами. Враховуючи наведене, Сергіївська сільська рада Покровського району Донецької області не є належним відповідачем у справі. Крім того, позивач не надала належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження наявності правових підстав щодо володіння спірним нерухомим майном, а відповідно й наявності у неї добросовісності такого володіння. Суд звертає увагу, що оскільки договір купівлі-продажу житлового будинку не був посвідчений нотаріально, то відповідно були відсутні правові підстави для передачі спірного майна позивачу, позивач це повинен знати (повинен був знати), і в цьому випадку про добросовісність не йдеться, оскільки помилка в розумінні закону не веде до добросовісності. Відсутність добросовісності в позивача під час заволодіння нею спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 Цивільного кодексу України. З огляду на викладене суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed