Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-04 00:00:00

22.02.2017 року [PERSON](далі позивач) звернувся до Енергодарського міського суду Запорізької області з позовною заявою до [PERSON] (далі відповідач) (а.с.1-3) про визнання майна спільною частковою власністю та його поділ. Ухвалою судді Капустинського М.В. від 21.04.2018 року відкрито провадження по справі. У звязку з закінченням повноважень судді Капустинського М.В. розпорядженням заступника керівника апарату Енергодарського міського суду №13-155 від 24.05.2018 року призначено повторний автоматизований розподіл даної справи. Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу від 24.05.2018 року справа була розподілена до провадження судді Вільямовської Н.О., яка ухвалою від 25.05.2018 року прийняла справу до свого провадження. Ухвалою суду від 12.07.2018 року задоволено частково заяву представника позивача [PERSON], та прийнято до свого провадження зміна предмету позову. В обґрунтування позову зазначено, що з 02 червня 2007 року [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] 11 серпня 2008 року в період шлюбу сторони по справі придбали автомобіль «Ford Focus» 2002 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], номер кузова [NUMBER], вартість автомобіля на момент покупки становила 11000 доларів США, але у звязку з обмеженим часом, сторони по справі передали грошові кошти власниці автомобіля, а вона видала довіреність на імя позивача на керування автотранспортним засобом. Автомобіль було зареєстровано за відповідачкою лише 09 серпня 2012 року. Гроші на покупку автотранспортного засобу надав позивачу його батько. Отже, з моменту придбання автомобілю саме позивач по справі керував ним на підставі довіреності виданою колишньою власницею автомобіля. Відповідачка по справі автотранспортним засобом користувалась лише як пасажир, адже водійських прав не мала. Згодом сімейне життя сторін по справі не склалося та наприкінці серпня 2012 року позивач звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу. Однак, після його реєстрації сторони по справі вирішили налагодити своє сімейне життя і знову примирились та почали жити разом. Саме в цей період підійшов до завершення строк довіреності на користування сімейним автомобілем «Ford Focus» і сторони вирішили оформити своє право власності належним чином. Відповідачка виявила намір реєстрації автомобіля саме на своє імя, так як автомобіль є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, тобто належить обом сторонам по справі. [PERSON] не заперечував, технічний паспорт на автомобіль було оформлено на відповідачку, але в особливі відмітки, щодо осіб які мають право керувати даним транспортним засобом при реєстрації автомобіля на відповідачку, були вказані позивач та його батько. 12 листопада 2012 року на підставі рішення Енергодарського міського суду Запорізької області шлюб між сторонами було розірвано. Після розірвання шлюбу сторони по справі в добровільному порядку вирішили питання сумісного користування автомобілем, а саме: до жовтня 2013 року та автомобілем керував виключно позивач. Відповідачка по справі отримала водійське посвідчення лише 01.10.2013 року, а почала їздити за кермом з листопада 2013 року. З цього часу сторони по справі в добровільному порядку вдвох користувались автотранспортним засобом «Ford Focus». У червні 2015 року позивач в останній раз безперешкодно користувався автомобілем. В липні 2015 року його було призвано до лав збройних сил України по шостій хвилі мобілізації. 28 жовтня 2016 року його було демобілізовано і звільнено з лав Збройний Сил України. 01 листопада 2016 року [PERSON] повернувся до м. Енергодара і звернувся до відповідачки з приводу користуванням автомобілем, але отримав відмову. В подальшому, позивач неодноразово намагався вирішити даний конфлікт протягом листопада - грудня 2016 року та січня-лютого 2017 року, однак безрезультатно. Просив суд визнати право спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на автомобіль «Ford Focus» 2002 року випуску, реєстраційний номер: АР6977СН, номер кузова: WFOFXXWPDF2M50190; припинити право спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на автомобіль «Ford Focus» 2002 року випуску, реєстраційний номер: АР6977СН, номер кузова: WFOFXXWPDF2M50190; визнати право спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] на автомобіль «Ford Focus» 2002 року випуску, реєстраційний номер: АР6977СН, номер кузова: WFOFXXWPDF2M50190, в рівних частках, тобто по 1/2 частці за кожним. А також, стягнути з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір. Ухвалою судді від 13.08.2018 року з метою виконання вимог ч. 1 ст. 189 ЦПК України, призначено підготовче судове засідання. З клопотанням сторін, ухвалою суду від 13.08.2018 року підготовче провадження було закрито та справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник - адвокат [PERSON], яка діє на підставі письмового доручення про надання безоплатної вторинної правової допомоги (а.с.27) у судовому засіданні вимоги уточненого позову підтримали, надавши пояснення, які фактично співпадають із змістом позову, просять суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилась, надала до суду письмову заяву про розгляд справи у її відсутності за присутності адвоката [PERSON], позовні вимоги не визнає у повному обсязі в задоволенні просить відмовити (а.с.30) В судовому засідання представник відповідача адвокат [PERSON], яка діє на підставі письмового договору про надання правової допомоги від 03 липня 2017 (а.с.36-39) та свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю (а.с.40) вимоги позову не визнала у повному обсязі, надала пояснення, зауваживши також на те, що жодних обґрунтувань позовних вимог позивачем не надано. Докази надані представником позивача, щодо складення адміністративних протоколів відносно [PERSON] не підтверджують жодних обставин викладених у позові, оскільки вони підтверджують лише те, що [PERSON] керував транспортним засобом, що не заперечується відповідачем. Також, зазначивши, що фактично право власності на спірний автомобіль було перереєстровано безпосередньо самим позивачем [PERSON] на відповідача [PERSON] в серпні 2012 року, а сам [PERSON] до цього часу, лише мав право користування спірним транспортним засобом на підставі довіреності. При цьому, [PERSON] мав право та можливість переоформити спірний автомобіль в серпні 2012 року на будь-яку особу, оскільки саме на нього було видано довіреність на спірний автомобіль третьою особою. Крім того, посилаючись на те, що [PERSON] здійснивши активну дію щодо перереєстрації спірного автомобіля саме на [PERSON], тим самим підтвердив факт того, що він не претендує та не проявляє інтересу до вказаного майна, оскільки фактично шлюбні відносини вже припинилися, що підтверджується змістом позовної заяви про розірвання шлюбу, а тому [PERSON] не міг не розуміти, що фактичне припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства з [PERSON] припиняє право на майно, що придбано у шлюбі, у звязку з чим, строк позовної давності у три роки, визначений ч.2 ст.72 СК України минув, та поважності причин пропуску строку давності не надано. Просить суд застосувати до спірних правовідносин наслідки пропуску строку позовної давності. Крім того, надала до суду письмовий Відзив (а.с.80-82) та письмовими пояснення (а.с.142-143) на позовні вимоги з обґрунтуванням заперечень на позов. Свідок [PERSON], в судовому засіданні підтвердив факт того, що [PERSON] у 2013 році давав йому у користування спірний автомобілем на його прохання, а у 2016 році, під час того, коли [PERSON] був у зоні антитерористичної операції, зрозумів, що спірний автомобіль не належить [PERSON], хоча до цього часу так не вважав. Вислухавши пояснення позивача, представників позивача, відповідача, свідка, всебічно, повно, обєктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, зясувавши обставини, на які посилався позивач, як на підставу вимог, а сторона відповідача як на підставу своїх заперечень, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок наданих доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ст.12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Згідно ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.7 Сімейного кодексу України (далі СК України), сімейні відносини регулюються Сімейним кодексом України та іншими нормативно-правовими актами. Судом встановлено, а матеріалами справі підтверджено, що позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, який 12.12.2012 року було розірвано, про що внесено до Державного реєстру актів цивільного стану громадян відповідні відомості про розірвання шлюбу (а.с.17), шлюб було розірвано на підставі судового рішення за поданою позивачем позовною заявою (а.с.83-84), що визнається учасниками. Згідно відповіді №31/8/2436/545-17 від 29.07.2017 року, встановлено, що автомобіль «Ford Focus» 2002 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], номер кузова [NUMBER] (далі спірний автомобіль), 09.08.2012 року на підставі довідки-рахунку ДПІ511799 від 08.08.2012 року ПП «Шліх-2002» був зареєстрований за гр. [PERSON] (відповідача по справі), при цьому, також зазначено в абзаці 4 даної відповіді на те, що в особливих відмітках щодо осіб які мають право керування даним транспортним засобом при реєстрації автомобіля на імя [PERSON], були вказані [PERSON], [PERSON] (а.с.68). Перереєстрація транспортного засобу 09.08.2012 року підтверджується також інформаційною довідкою з бази АІС «Автомобіль», наданою стороною позивача (а.с.16). Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. (Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. В судовому засіданні стороною позивача не доведено, що спірний транспортний засіб було придбано безпосередньо за кошти позивача по справі, а отже, з урахуванням вищезазначеного, вважається, що спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, при цьому встановлено, що письмових договорів між сторонами не укладалось. Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Поділ майна\~\~подружжя здійснюється шляхом виділення\~\~його в натурі, а в разі неподільності - присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної\~\~компенсації\~\~вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). В судовому засіданні сторона позивача підтвердила той факт, що дійсно [PERSON] самостійно, переоформив в серпні 2012 року право власності на [PERSON], оскільки саме він з 11 серпня 2008 року мав письмову довіреність від третьої особи власника транспортного засобу, на право користування спірним автомобілем. Згідно статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Неправомірності набуття права власності за [PERSON] не встановлено. Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб'єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі (стаття 368 ЦК України). Судом встановлено, що позивач по справі до 09.08.2012 року користувався спірним автомобілем, що також підтверджується і постановами суду (а.с.28, 29), а також мав можливість користуватися спірним автомобілем і після розірвання шлюбу з відповідачем по справі що підтверджено також поясненнями, у тому числі і свідка. Право власності на спірний автомобіль було набуто відповідачем по справі 09.08.2012 року, саме за волевиявленням позивача по справі, який мав законні права розпорядження спірним автомобілем на підставі письмової довіреності наданої йому іншою третьою особою, за здійсненим, безпосередньо самим позивачем, перереєстрацію спірного автомобіля у власність відповідача по справі, у період перебування у зареєстрованому шлюбі, отже, що не спростовано стороною позивача. Згідно із ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. В судовому засіданні стороною відповідача заявлено про застосування наслідків спливу трирічного строку позовної давності. Статтями 256-257 та 261 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання, тлумачення й застосування Конвенції (п.1 ст. 32), наголошує, що позовна давність\~це законне право порушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце в далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту зі спливом часу ( п. 1 Рішення ЄСПЛ від 22.10.1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п. 570 Рішення від 20.09.2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкас» проти Росії»). У частині другій статті 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року\~\~ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України\~ від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15). У змісті позовної заяви про розірвання шлюбу, яку було предявлено [PERSON] до суду, датованою 22.10.2012 року, тобто після перереєстрації транспортного засобу на [PERSON], зазначено, що в серпні 2012 року спільне життя між сторонами припинено, неврегульованих майнових питань не залишилось (а.с.83-84). В судовому засідання стороною позивача не спростованого посилання сторони відповідача на те, що [PERSON] мав право та можливість переоформити спірний автомобіль на будь-яку особу, оскільки саме на нього було видано довіреність щодо спірного автомобіля, однак здійснив активну дію щодо перереєстрації спірного автомобіля саме на [PERSON] і тим самим даною активною дією [PERSON] підтвердив факт того, що він не претендує та не проявляє інтересу до вказаного майна, оскільки фактично шлюбні відносини вже припинилися, що підтверджується, зазначеним вище, змістом позовної заяви про розірвання шлюбу. З зазначеного, суд робить висновок про те, що [PERSON] не міг не розуміти, що фактичне припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства з [PERSON] припиняє право на майно, що придбано у шлюбі, а отже строк позовної давності, до даних спірних правовідносин потрібно вираховувати саме з часу набрання законної сили рішенням суду про розірвання шлюбу, а саме з грудня 2012 року. Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Враховуючи, що стороною позивача не надано суду належних доказів відсутності можливості звернення з даним позовом у строк позовної давності у три роки, підстав поважності пропуску строку звернення судом не встановлено, суд вважає, що до даних правовідносин підлягає застосуванню строк давності, а отже в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Outcome: dismissed