Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-09 00:00:00

22 грудня 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Спаської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, [PERSON] , третя особа - приватний нотаріус Новомосковського районного нотаріального округу, в якому з урахуванням заяв про уточнення позовних вимог від 26.04.2016 року (т.1 а.с. 133) та від 11.12.2017 року (т.2 а.с. 50), просив суд: -визнати житловий будинок з надвірними побудовами та спорудами, що розташований по [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] ; -визначити частки у спільній сумісній власності [PERSON] та [PERSON] ; -визнати за [PERSON] права власності на Ѕ частину житлового будинку з надвірними побудовами та спорудами, що розташований по [ADDRESS] ; -встановити факт проживання однією сімє`ю [PERSON] з [PERSON] більше п`яти років до дня відкриття спадщини; -змінити черговість спадкування, закликавши [PERSON] до спадкування після смерті [PERSON] , яка настала [INFO] , нарівні зі спадкоємцем першої черги; -визнати за [PERSON] права власності на ј частину житлового будинку з надвірними побудовами та спорудами, що розташований по [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] ; -визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину, видане 31 серпня 2015 року на ім`я [PERSON] ; -визнати за [PERSON] права на спадщину - Ѕ частину недоотриманої пенсії [PERSON] ; -визнати незаконним рішення 14 сесії 21 скликання Спаської сільської ради від 07 грудня 1993 року «Про передачу у приватну власність земельної ділянки [PERSON] »; -визнати недійсним Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії І -ДП № 000796 , виданий 27 червня 2000 року на ім`я [PERSON] ; -скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку, що розташована по [ADDRESS] . В обґрунтування свого позову [PERSON] зазначає, що 24 грудня 1967 року він уклав шлюб з [PERSON] , який був розірваний 15 лютого 1991 року. Від шлюбу вони мають дочку [PERSON] . Під час перебування у шлюбі з [PERSON] вони придбали за спільні кошти автомобіль та житловий будинок з надвірними побудовами та спорудами, що розташований по [ADDRESS] . Право власності на зазначене майно, за їх згодою, було оформлене на ім`я [PERSON] . Після розірвання шлюбу сторони не припинили сімейно-шлюбні відносини, продовжували проживати, як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу, до [INFO] , коли [PERSON] померла. Оскільки [PERSON] заповіту не залишила, їх донька [PERSON] стала спадкоємцем першої черги за законом. Остання викрала всі правовстановлюючі документи на нерухоме майно, внаслідок чого позивач позбавлений можливості оформити свої спадкові права на будинок та земельну ділянку. Посилаючись на Закон України «Про власність», ст.ст. 22, 28 КпШС України, позивач зазначає, що зазначений вище будинок був придбаний в період шлюбу за спільні кошти подружжя, тому їх частки у спільному майні подружжя є рівними. Рішенням 14 сесії 21 скликання Спаської сільської ради народних депутатів від 07 грудня 1993 року [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,3904 га за цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку - 0,250 га та ведення особистого селянського господарства - 0,1404, що розташовані в [ADDRESS] . На підставі зазначеного рішення 27.10.2000 року Спаською сільською радою [PERSON] був виданий Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії І - ДП № 000796 , який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 14441/367. Недійсність прийнятого рішення та державного акту на право приватної власності на землю позивач обґрунтовує вимогами ч.2 ст. 5 ЦК України, ст. 58 Конституції України. Після смерті дружини, позивач звернувся з відповідною заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Новомосковського районного нотаріального округу Ріхтер Н.В., остання своєю постановою від 30 червня 2015 року відмовила позивачеві у видачі свідоцтва про право на спадщину. Разом з тим, цим же нотаріусом на ім`я [PERSON] було видане свідоцтво про право на спадщину, яке позивач вважає недійсним, оскільки з середини 2006 року [PERSON] захворіла на тяжку, невиліковну хворобу, їй було встановлено ІІ групу інвалідності, в зв`язку з чим остання потребувала сторонньої допомоги, їй були протипоказані будь-які фізичні та психологічні навантаження, вона не мала можливості працювати, вести господарство, повноцінно себе обслуговувати. Не дивлячись на розірвання шлюбу ще в 1991 році, [PERSON] та [PERSON] не припиняли сімейно-шлюбні відносини, а відповідач з 1985 року з ними не проживала, дізнавшись про хворобу своєї матері, остання відмовилася надавати будь-яку допомогу. Він, в свою чергу, повністю взяв на себе всю роботу з утримання та обслуговування будинку, взяв на себе весь догляд за дружиною, ніс витрати на її лікування, тому посилаючись на вимоги ч.2 ст. 1259, 1264 ЦК України, просив суд встановити зазначений вище факт проживання однією сім`єю зі спадкодавцем більше ніж п`ять років до дня відкриття спадщини, а також змінити черговість спадкування, визнавши його спадкоємцем першої черги. 15 січня 2016 року суддею Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області Парфьоновим Д.О. року у справі було відкрите провадження (т.1 а.с. 45). Ухвалою суду від 28 січня 2016 року зобов`язано приватного нотаріуса Новомосковського районного нотаріального округу Ріхтер Н.В. надати суду належним чином засвідчену копію спадкової справи після смерті [PERSON] , померлої [INFO] (т.1 а.с. 66). На запит суду виконком Спаської сільської ради надав суду копію по господарської книги за період з 1986 по 1990 рік та копію договору купівлі-продажу житлового будинку від 20.12.1990 року (т.1 а.с. 106-111). Ухвалою суду від 05 серпня 2016 року призначено судово-будівельну експертизу щодо визначення ринкової вартості житлового будинку з надвірними побудовами по [ADDRESS] (а.с. 172-173). У запереченнях на позов, заву про уточнення позовних вимог, відповідач [PERSON] спростовувала ту обставину, що [PERSON] проживав однією сім`єю з [PERSON] з 1991 року по день її смерті, оскільки останній до 2010 року був зареєстрований в квартирі, що розташована за адресою [ADDRESS] . Зазначена квартира належить позивачеві та відповідачці на праві спільної сумісної власності. Оскільки будинок в с.Спаське був придбаний в 1990 році, а з моменту розірвання шлюбу сплинув строк позовної давності для вирішення питання про поділ майна, відповідач просить застосувати позовну давність, надавши відповідну заяву. Крім того, вважає безпідставним посилання позивача на недійсність рішення Спаської сільської ради та Державного акту на право приватної власності на землю, оскільки спадкодавець набула право власності на зазначене майно, виключно, використовуючи своє право на приватизацію. Також відповідач не вбачає підстав для зміни черговості на спадкування, оскільки її матір, хоча і хворіла, однак не перебувала у безпорадному стані, до останнього керувала автомобілем, про що отримала висновок щодо придатності керування транспортними засобом. Таким чином, відповідач просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі (т.1 а.с. 116-119, 214-217). В зв`язку з закінченням повноважень судді Парфьонова Д.О. справа була передана в провадження судді Майної Г.Є. 04.06.2018 року (т.2 а.с. 78,79), а в зв`язку з закінченням її повноважень - справа передана в провадження судді Сороки О.В. - 21.11.2018 року (т.2 а.с. 96) У відповідності до положень п.9 ч.1 ст.1 Розділу ХІІІ ЦПК України в редакції, встановленій Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, справа розглянута за правилами чинного ЦПК України з урахуванням вимог до заяви, в редакції ЦПК України, що діяли до набрання чинності Законом України №2147-VIII. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, з підстав викладених у ньому. Відповідач та її представник позов не визнали, з підстав, визначених у письмових запереченнях на позов. Представник Спаської сільської ради надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність (т.1 а.с. 164, т.2 а.с. 118) Третя особа - приватний нотаріус Новомосковського районного нотаріального округу Ріхтер Н.В. також звернулася до суду з заявою про розгляд справи у її відсутність. Свідок [PERSON] в судовому засіданні надав показання про те, що знає сім`ю [PERSON] з 1980-х років. Про те, що подружжя [PERSON] та [PERSON] розірвали шлюб йому нічого не відомо, оскільки вони весь час проживали, як чоловік та дружина, однак коли [PERSON] захворіла, вона йому повідомила про хворобу та про те, що вона розлучена з [PERSON] , також свідок надав показання про те, що не бачив відповідача, яка б допомагала по господарству в той час, коли [PERSON] хворіла. Свідок [PERSON] надала суду показання про те, що знайома зі сторонами з дитинства. Приблизно з 2009 року їй стало відомо про хворобу [PERSON] , останнім часом перед смертю вона майже не виходила з машини, останній раз вона її бачила 16 грудня 2016 року при обставинах, коли вона самостійно не могла виходити з машини. Свідок [PERSON] в судовому засіданні надала показання про те, що знала [PERSON] , оскільки разом працювали, добре товаришували. Про розірвання шлюбу [PERSON] розповідала шуткуючи, однак з чоловіком [PERSON] вони жодного дня не припиняли сімейних відносин. Свідку відомо, що після операції у 2007 році вона не керувала транспортним засобом. Свідок [PERSON] також надав суду показання про те, що знає сторони більше 30 років, йому нічого не було відомо про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] , бо вони проживали постійно однією сім`єю. Про хворобу дружини [PERSON] йому стало відомо вже в останні дні перед її смертю, до цього вони разом вели спільне господарство. Свідок [PERSON] - онука померлої [PERSON] надала суду показання про те, що її бабуся навіть після операції вела активний спосіб життя аж до самої смерті, свідок [PERSON] надала суду показання про те, що бачила [PERSON] за кермом автомобіля в жовтні 2014 року Суд, дослідивши докази, з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності та взаємозв`язку, дійшов до наступного висновку. Судом встановлені наступні фактичні обставини справи. 24 грудня 1967 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб (актовий запис № 2017), про що свідчить копія свідоцтва про одруження, видане Амур-Нижньодніпровським відділом РАЦСу м.Дніпропетровська (а.с. 10). Шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний 15 лютого 1991 року Самарським районним відділом РАЦСу м.Дніпропетровська (актовий запис 50), про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу (а.с. 10) [PERSON] померла [INFO] в с.Спаське Новомосковського району Дніпропетровської області (а.с. 9). Суд звертає увагу на різне написання прізвища позивача та особи, з якою він перебував у зареєстрованому шлюбі, та розцінює, їх як помилку при перекладі прізвища з російської на українську мову. Після смерті [PERSON] приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Ріхтер Н.В. заведено спадкову справу № 82, у відповідності до якої 08 червня 2015 року з заявою про прийняття спадщини за законом звернулася [PERSON] (т.1 а.с. 82), 11 червня 2015 року - [PERSON] (т.1 а.с. 83). [PERSON] являється дочкою подружжя [PERSON] та [PERSON] (т.1 а.с. 88). На день смерті [PERSON] проживала в [ADDRESS] разом з [PERSON] (а.с. 11). Постановою приватного нотаріуса Новомосковського районного нотаріального округу Ріхтер Н.В. [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на власності після смерті колишньої дружини, оскільки останнім не представлено будь-яких документів на заявлене спадкове майно (а.с. 94). 31.08.2015 року на ім`я [PERSON] приватним нотаріусом видано свідоцтво про право на спадщину за законом, яка складається з недотриманої пенсії [PERSON] у розмірі 1163 грн. (т.1 а.с. 96). На запит суду виконавчим комітетом Спаської сільської ради надано копію договору купівлі-продажу, у відповідності до якого 20 грудня 1990 року [PERSON] продав, а [PERSON] купила житловий будинок по [ADDRESS] . Договір посвідчено заступником голови виконавчого комітету Спаської сільської ради, зареєстровано в реєстрі за № 187 (т.1 а.с. 109,110). До правовідносин, що виникли між сторонами, в зв`язку з набуттям права власності на житловий будинок з надвірними побудовами та спорудами, що розташовані в [ADDRESS] , суд вважає за необхідне застосувати наступні норми закону, а саме. До спірних правовідносин, суд вважає за необхідне застосувати норми чинного Сімейного кодексу України, з урахуванням особливостей щодо статусу майна, встановлених на час дії КпШС України, оскільки спірний будинок придбаний в 1990 році. Главою 8 Сімейного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При оформленні спадщини як за законом, так і за заповітом нотаріус у випадках, коли із документа, що посвідчує право власності, вбачається, що майно може бути спільною сумісною власністю подружжя, повинен з`ясувати, чи є у спадкодавця той з подружжя, який його пережив і який має право на 1/2 частку в спільному майні подружжя. За наявності другого з подружжя нотаріус видає йому свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя. У разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. Свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя в разі смерті одного з них видається нотаріусом за місцем відкриття спадщини. Відповідно до п.224 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 20/5 від 03.03.2004 року, в редакції, що діяла на момент відкриття спадщини після смерті [PERSON] , нотаріус може видати свідоцтво про право на спадщину за законом чи за заповітом після смерті одного з учасників спільної сумісної власності лише після виділення (визначення) частки померлого у спільному майні. Так, за статтею 22 КпШС України, діючого на момент придбання спірного будинку, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно зі ст.28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Поряд з цим, відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності. Така норма закону встановлює презумцію права спільної сумісної власності на майно, набуте за час перебування в шлюбі. Такі ж роз`яснення містяться у і п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним, та про поділ спільного майна подружжя». Зокрема, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Зазначеним договором купівлі-продажу від 20.12.1990 року стверджується, що спірне нерухоме майно набуте чоловіком та дружиною в період шлюбу, а тому повинно бути визнане спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] . Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] в цій частині обґрунтований, приватний нотаріус Ріхер Н.В. правомірно винесла постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, оскільки видача свідоцтва про право власності колишньому подружжю без оригіналу правовстановлюючого документу не передбачене діючим законодавством. Між тим, в судовому порядку підлягають задоволенню вимоги щодо визнання за [PERSON] права власності на Ѕ частину житлового будинку з надвірними побудовами та спорудами, що розташовані в [ADDRESS] , оскільки це майно являється спільною сумісною власністю, частки подружжя у цьому випадку є рівними. При цьому у суду відсутні підстави для відмови у задоволенні позову з підстав спливу позовної давності, на чому наполягала відповідач, виходячи з наступного. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Частиною 1 ст. 24 Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України) (діяв на час виникнення правовідносин) передбачено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Аналогічна норма викладена в п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України. Відповідно до ч. 2 ст. 72 Сімейного кодексу України (далі - СК України) до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. При цьому відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Разом з тим згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Пунктом 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивачем доведено той факт, що про своє порушене право щодо неможливості отримання свідоцтва про право власності на Ѕ частину йому стало відомо лише після винесеної нотаріусом постанови. Не дивлячись на розірвання шлюбу між подружжям, між ними не ставилося питання про поділ спільного майна за життя [PERSON] , а тому позивачем доведено той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права раніше, оскільки правовий характер спільної сумісної власності тим і відрізняється від часткової, що особи спільно володіли та користувалися майном до дня смерті одного зі співвласників. Вирішуючи позов в частині визнання незаконним рішення 14 сесії 21 скликання Спаської сільської ради від 07 грудня 1993 року «Про передачу у приватну власність земельної ділянки [PERSON] », визнання недійсним Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії І -ДП № 000796 , виданого 27 червня 2000 року на ім`я [PERSON] , скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку, що розташована по [ADDRESS] , суд звертає увагу на наступне. Суду надано копію Державного акту на право приватної власності на землю, виданого 27 червня 2000 року Спаською сільською радою на ім`я [PERSON] , у відповідності до якого останній, на підставі рішення 14 сесії 21 скликання Спаської сільської ради від 07 грудня 1993 року, передана у приватну власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку - 0,250 га, ведення особистого підсобного господарства - 0,1404 га, що розташована за адресою [ADDRESS] (т.1, а.с. 13-14). Правовідносини щодо набуття права власності на земельну ділянку регулюються наступними нормами закону. Відповідно до положень статей 6, 17 ЗК України 1992 року, Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15 «Про приватизацію земельних ділянок», Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадян (затверджений наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 лютого 1993 року № 10) і статті 22 КпШС України, які були чинними на час приватизації [PERSON] спірної земельної ділянки, земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність для будівництва та обслуговування жилого будинку й господарських будівель, ведення особистого підсобного господарства, садівництва, дачного і гаражного будівництва, є його власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку у земельному фонді. Як встановлено в судовому засіданні, на момент набуття права власності на земельну ділянку, сторони не перебували в зареєстрованому шлюбі, а з аналізу зазначених норм права, що діяли на момент приватизації земельної ділянки, слід дійти до висновку, що набута у власність земельна ділянка, в порядку приватизації, не може бути віднесена до спільного майна подружжя. Разом з тим, виходячи зі статті 30 ЗК України 1992 року, згідно з якою при переході права власності на будівлю і споруди разом з цими об`єктами переходить і право власності на земельну ділянку без зміни її цільового призначення, у разі будівництва подружжям на земельній ділянці будівель і споруд право власності на земельну ділянку відповідно виникає і у учасників спільної власності на ці будівлі та споруди. Аналогічне право в учасників спільної власності на будівлі і споруди виникає при приватизації земельних ділянок, на яких останні знаходяться. Такі самі норми містяться в нині чинних статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України. Крім того, суд вважає за необхідне звернути увагу на наступному. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення. При цьому слід виходити з положень ст. 11 ЦК про підстави виникнення цивільних прав і цивільних обов`язків. Відповідно до них цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, передбачених актами цивільного законодавства, Конституцією України та міжнародними договорами України, а також із дій осіб, не передбачених цими актами, але які породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, наприклад, договори та інші правочини, створення речей, творча діяльність, результатом якої є об`єкти права інтелектуальної власності, завдання майнової (матеріальної та моральної) шкоди іншій особі та інші юридичні факти. Рішенням Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року №1-10/2004, визначено, що охоронюваний законом інтерес треба розуміти як прагнення докористування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони для задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності та іншим загально-правовим засадам. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Процесуально-правовий аспект захисту права полягає в тому, що згідно зі ст. 19 ЦПК України загальні суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 2 ЦПК). ЦК та іншими законами може встановлюватися для захисту певних чи окремих категорій прав спеціальні способи захисту прав. Наприклад, земельне законодавство регулює відносини, у тому числі й цивільні, об`єктом яких є земля; сімейне законодавство містить норми щодо захисту цивільних прав, пов`язаних з сімейними відносинами, тощо. З урахуванням наведеного суд під час розгляду і вирішенні цивільної справи визначає спосіб захисту виходячи із закону, який регулює конкретні правовідносини, і тих юридичних фактів, що обумовлюють виникнення цих правовідносин та цього спору. У тих випадках, коли спеціальна норма закону встановила інший, ніж визначений ст. 16 ЦК України, спосіб захисту, застосовується спосіб захисту, встановлений спеціальною нормою. Одночасно можуть застосовуватися положення ст. 16 ЦК України і положення спеціальної норми щодо способу захисту у випадках, коли ці способи тотожні й на них поширюється дія ЦК. Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених ст. 16 ЦК з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення. Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов в цій частині не обґрунтований та не підлягає задоволенню, позивачем обрано не належний спосіб захисту оспорюваного права, суд, відповідно до вимог ч.1 ст. 13 ЦПК України розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених позовних вимог і на підставі поданих доказів. Суду не доведено незаконність прийнятого Спаською сільською радою рішення та недійсність виданого Державного акту на право приватної власності на землю, що унеможливлює скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку, що розташована по [ADDRESS] . Вирішуючи позов в частині встановлення факту проживання однією сімє`ю [PERSON] з [PERSON] більше п`яти років до дня відкриття спадщини, зміни черговості, визнання за [PERSON] права власності на ј частину житлового будинку з надвірними побудовами та спорудами, що розташований по [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, виданого 31 серпня 2015 року на ім`я [PERSON] , визнання за [PERSON] права на спадщину - Ѕ частину недоотриманої пенсії [PERSON] , суд виходить з наступних норм закону. Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Згідно зі ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Статтею 1264 ЦК України передбачено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. В судовому засіданні встановлено, що відповідач являється спадкоємцем першої черги померлої [PERSON] . Подані позивачем докази у виді показань свідків у сукупності з письмовими доказами - довідками щодо проживання [PERSON] разом з чоловіком [PERSON] , а також довідки щодо здійснення догляду за [PERSON] її чоловіком [PERSON] (т.1 а.с. 123) беззаперечно доводять той факт, що [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як чоловік та дружина з моменту розірвання шлюбу до смерті [PERSON] . Між тим, статтею 1259 ЦК України визначено, що фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Судовий порядок зміни черговості застосовується на підставі задоволення позову спадкоємця наступних черг до спадкоємців тієї черги, які безпосередньо закликаються до спадкування. Право на пред`явлення позову про зміну черговості спадкування мають лише спадкоємці за законом. Підставами для задоволення такого позову є сукупність наступних юридичних фактів, встановлених у судовому порядку: 1) здійснення опіки над спадкодавцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами); 2) матеріальне забезпечення спадкодавця; 3) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження, - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; 4) тривалий час здійснення дій, визначених у пунктах 1 - 3; 5) безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом. Для задоволення позову необхідна наявність всіх п`яти вищезазначених обставин. В зазначеній категорії справ підлягає встановленню судом також факт належності сторін до спадкоємців за законом різних черг. Зміна черговості спадкування лише надає право спадкоємцю наступної черги на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, а не визнає його спадкоємцем цієї черги. Отримавши право на спадкування разом із спадкоємцями іншої черги, такий спадкоємець вважається спадкоємцем тієї черги, до якої він належить відповідно до статей 1261 - 1265 ЦК України. Пунктом 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7 роз`яснено, що під безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Доказами безпорадності спадкодавця можуть бути документи, що підтверджують тяжкість стану здоров`я: виписки з історії хвороби, амбулаторні картки, висновки медичних закладів, документи про інвалідність тощо. Отже, безпорадність особи пов`язана саме зі станом її здоров`я. На підтвердження наявності у [PERSON] тяжкої хвороби позивачем надано до суду довідку про встановлення ІІ групи інвалідності (т. 1, а.с. 55-56), у відповідності до якої [PERSON] протипоказані всі види праці, копію амбулаторної карти (т.1 а.с. 57-58), висновки медичних досліджень на предмет підтвердження та встановлення діагнозу захворювання (т.1 а.с. 21-32). При цьому у суду не виникає сумніву щодо достовірності та допустимості цих доказів, які доводять наявність прогресування хронічних хвороб у спадкодавця, як і не виникає сумніву в тому, що позивач матеріально допомагав у всіх витратах, необхідних для її лікування. Між тим, про відсутність безпорадного стан у спадкодавця свідчить подана суду довідка КЗ «Центр первинної медико-санітарної допомоги Новомосковського району» (т.1 а.с. 131), про відсутність безпорадного стану свідчили всі свідки, як зі сторони позивача, так і зі сторони відповідача, останні не спростовували того факту, що до останніх днів свого життя [PERSON] самостійно мала можливість пересуватися, була при ясній пам`яті та свідомості, а [PERSON] турбувався про неї та виконував всю роботу по господарству. Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. За приписами ст.ст. 77, 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1, ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, аналіз поданих сторонами доказів свідчить про те, що [PERSON] проживав однією сім`єю з [PERSON] на день її смерті, однак позивачем не надано суду доказів на підтвердження безпорадного стану померлої, а тому правові підстави для застосування ст.1259 ЦК України та зміни черговості на одержання права на спадкування з четвертої на першу чергу відсутні. Так само судом в ході судового розгляду не встановлено факту здійснення позивачкою опіки над спадкодавцем, її матеріального забезпечення, надання будь-якої іншої допомоги, тривале здійснення таких дій. Аналізуючи викладене суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в частині встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем та зміну черговості, а оскільки вимоги про визнання за [PERSON] права власності на ј частину житлового будинку з надвірними побудовами та спорудами, що розташований по [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, виданого 31 серпня 2015 року на ім`я [PERSON] , визнання за [PERSON] права на спадщину - Ѕ частину недоотриманої пенсії [PERSON] , є похідними від встановлення факту та зміни черговості, відповідно такі вимоги задоволенню не підлягають. З урахуванням вимог ч.2 ст. 141 ЦПК України, з відповідача [PERSON] на користь позивача слід стягнути судовий збір, пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 1461,85 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial