Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-17 00:00:00

23.09.2019 позивач звернувся в суд з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за договором. Позов мотивував тим, що 23.11.2017 ним було надано [PERSON] позику в розмірі 50 000 грн., про що останній склав боргову розписку. Дані кошти зобов`язувався повернути до 23.12.2017. В порушення зобов`язань за договором позики, [PERSON] суму боргу не повернув та прострочив виконання грошового зобов`язання. А тому, позивач просив суд стягнути з відповідача в свою користь суму боргу за договором позики - 50 000 грн., проценти за договором позики - 15 108,90 грн., 3% річних за користування коштами - 2 621,92 грн. та інфляційні нарахування - 6 775 грн. Позивач подав суду клопотання про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує повністю з підстав наведених в позовній заяві. Просить позов задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, відповідно до вимог ст. ст. 128-131 ЦПК України. Заяви про розгляд справи за його відсутності, а також відзив на пред'явлений позов відповідач не подавав. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Розгляд справи здійснювався за відсутності учасників справи, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши письмові докази в справі, суд дійшов висновку, що позов підставний та підлягає до часткового задоволення. Судом встановлено, що 23.11.2017 між [PERSON] , як позикодавцем та позичальником [PERSON] укладено договір позики, відповідно до умов якого [PERSON] отримав позику в розмірі 50 000 грн. від громадянки [PERSON] . Дані кошти зобов`язувався повернути до 23.12.2017 (а.с. 5). На підтвердження передачі позикодавцем грошових коштів, позичальник склав боргову розписку, яка й посвідчує передання йому визначеної грошової суми (а.с. 5). Статтями 11, 509 ЦК України установлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають в тому числі і з договорів та інших правочинів. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною 2 ст. 1047 Цивільного кодексу України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Отримання відповідачем коштів за договором позики підтверджується особистою розпискою відповідача від 23.11.2017 (а.с. 5), в якій зазначено, що [PERSON] , в присутності свідків [PERSON] , отримав позику в розмірі 50 000 грн. Факт передачі суми позики своїми підписами ствердили як позикодавець так і позичальник, а також свідок. Відповідно до ч.2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Оскільки розписка підписана особисто відповідачем, суд дійшов висновку, що в даному випадку є дотриманою письмова форма договору. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Статтями 526, 527 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином, у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. В порядку ч.1 ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Строк виконання взятого грошового зобов`язання [PERSON] було встановлено до 23.12.2017 (а.с. 5). Як вбачається з матеріалів справи, на час звернення до суду відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання за договором позики, грошові кошти позивачу не повернув. Виходячи з умови договору позики (боргової розписки), сума боргу відповідача перед позивачем складає 50 000 грн. А тому, вимога про стягнення суми боргу підлягає до задоволення. Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Відповідно до ч.2 ст. 536 ЦК України розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до розрахунку (а.с. 11) відсотків за договором позики, загальний розмір відсотків за несвоєчасне виконання зобов`язань становить 15 108,90 грн. Що стосується вимог про стягнення інфляційних витрат, то вони підлягають до задоволення, оскільки індекс інфляції - це покажчик характеристики динаміки загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, ціни в Україні встановлені в національній валюті - гривні, норма ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленої інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначено договором у гривні. А тому, індексації підлягає борг за борговою розпискою від 23.11.2017 в сумі 50 000 грн. Відповідно до представленого суду розрахунку заборгованості інфляційні нарахування позивач розрахував за січень 2018-січень 2019, що становить 6775 грн. (а.с. 10). При визначенні розміру інфляційних втрат, суд бере до уваги те, що поданий позивачем розрахунок відповідає дійсному розміру вирахуваних інфляційних втрат, а тому вимоги позивача в цій частині підлягають до задоволення. Що стосується вимоги про стягнення трьох процентів річних, то вони підлягають до задоволення, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи те, що боржником прострочено виконання грошового зобов`язання, то на ньому лежить обов`язок сплатити 3% річних, що згідно з поданим розрахунком становить 2 621,92 грн. (а.с. 12). Проаналізувавши зібрані і досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що слід стягнути з відповідача в користь позивача суму боргу за договором позики в розмірі 74 505, 82 грн., з яких: основна сума боргу - 50 000 грн., проценти - 15 108,90 грн., три відсотки річних - 2 621,92 грн., інфляційні втрати - 6 775 грн. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, підлягають до стягнення з відповідача в користь позивача понесені та документально підтверджені судові витрати у справі.

Outcome: approved