Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-19 00:00:00

24.04.2018 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про визнання заяви про прийняття спадщини недійсною, в якому просив визнати недійсною, внаслідок помилки, заяву про прийняття спадщини, що подана ним до Зміївської державної нотаріальної контори після померлої [INFO] в м. Змієві Харківської області його матері [PERSON]. В обґрунтування позову зазначено, що [INFO] в м. Змієві Харківської області померла мати позивача та відповідача - [PERSON]. Батько сторін - [PERSON] помер раніше матері, а саме [INFO], і після його смерті [PERSON] успадкувала все належне майно батька. В складі спадщини, що залишилася після смерті [PERSON], є житловий будинок в [ADDRESS]. Останнім місцем реєстрації та проживання матері позивача була адреса: [ADDRESS], а тому місцем відкриття спадщини є м. Зміїв Харківської області і станом на день смерті матері разом з нею ніхто не був зареєстрований та не проживав. Заповіту мати не залишала, а тому має місце спадкування за законом. До нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини звернулася рідна сестра позивача - відповідач по справі - [PERSON] і позивач, хоча насправді останній ніколи не мав намірів приймати спадщину, оскільки за життя мав домовленість з матір'ю та сестрою про те, що вся спадщина має бути оформлена саме на ім'я [PERSON]. Тобто, заяву про прийняття спадщини [PERSON] склав внаслідок помилки, що має істотне значення. У підготовче засідання позивач [PERSON] не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягав в повному обсязі, просив не здійснювати фіксування судового процесу технічними засобами. Відповідач [PERSON] у підготовче засідання не з'явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, на фіксуванні судового процесу технічними засобами не наполягала, позовну заяву [PERSON] визнала в повному обсязі. У зв'язку з неявкою осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, суд розглянув цивільну справу без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального запису. Згідно з ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Суд, дослідивши та оцінивши докази, що містяться в матеріалах справи, дійшов висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з наступних підстав: 04.07.1956 року було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] - копія Свідоцтва про одруження, серії [NUMBER], актовий запис № 53 (а.с. 15). [INFO] у подружжя народився син - [PERSON] - копія Свідоцтва про народження, серії [NUMBER], актовий запис № 76 (а.с. 17). [PERSON] помер [INFO] - копія Свідоцтва про смерть, серії [NUMBER], актовий запис № 404 (а.с. 7). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на житловий будинок в [ADDRESS], який в цілому успадкувала його дружина - [PERSON], що підтверджується копією Свідоцтва про право на спадщину за законом від 12.03.1999 року (а.с. 8-10, 11). [INFO] померла [PERSON] - копія Свідоцтва про смерть, серії [NUMBER], актовий запис № 318 (а.с. 6). Мати позивача на день смерті була зареєстрована за адресою - [ADDRESS]. Станом на день смерті матері разом з нею ніхто не був зареєстрований та не проживав, що підтверджується даними будинкової книги за вказаною адресою (а.с. 12-14). Заповіту [PERSON] не залишала, а тому має місце спадкування за законом. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Враховуючи той факт, що [PERSON] померла [INFO], тобто до набрання чинності Цивільним кодексом України в редакції 2003 року, то до даних правовідносин необхідно застосовувати норми Цивільного кодексу, які діяли на момент смерті вищевказаної особи, тобто ЦК в редакції від 1963 року. Відповідно до ст. 526 ЦК УРСР, в редакції 1963 року, місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця, а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини. Відповідно до ст. 524 ЦК України (в редакції 1963 p.) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Згідно зі ст. 527 ЦК України (в редакції 1963 p.) спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. Відповідно до ст. 529 ЦК України (в редакції 1963 p.) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 549 ЦК України (в редакції 1963 p.) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. З матеріалів справи вбачається, що після смерті [PERSON] до Зміївської державної нотаріальної контори Харківської області із заявами про прийняття спадщини звернулися її діти - [PERSON] (позивач) та [PERSON] (відповідач). Згідно зі ст. 548 ЦК України (в редакції 1963 p.) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Предметом даного позову є визнання заяви [PERSON] про прийняття спадщини недійсною. Позивач лише нещодавно довідався, що звертався до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини і має наміри визнати дану заяву недійсною, отже до даних спірних правовідносин слід застосовувати норми діючого Цивільного кодексу України. Згідно з ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно з пунктом 7 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 Цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1, 3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Законодавством України врегульовані питання щодо недійсності угод у ст.ст. 215-216 ЦК України. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ст. 215 ЦК України). Відповідно до ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Аналізуючи наведені норми права суд вважає, що позивач, підписуючи заяву про прийняття спадщини, вважав, що фактично відмовляється від своєї частки спадщини після смерті матері [PERSON] Даний факт не оспорювався сторонами, тому не підлягає доведенню в межах даного спору. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. З огляду на викладене, а також враховуючи визнання позову відповідача, суд вважає за можливе задовольнити позов в повному обсязі.

Outcome: approved