Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-06 00:00:00

23.03.2016 року заявник звернувся до суду із заявою, поданою в порядку окремого провадження, просить встановити факт смерті [PERSON] , [INFO], уродженки [INFO]»їнського району Донецької області.. В заяві зазначає, Він проживав та був зареєстрований у [INFO] , на даний час він є внутрішньо перемішеною особою та мешкає у м. Запоріжжя вул. Чавунна 32. 30.01.2016 р. померла його бабця [PERSON] , яка мешкала у [ADDRESS]. [PERSON] є рідною матір»ю його батька [PERSON], який мешкає у м. Донецьку. Ті обставини, що померла [PERSON] є його бабкою буде підтверджено свідоцтвом про його народження, будинковою книгою, з якої вбачається , що його батько та померла [PERSON] були зареєстровані в одній квартирі, за заповітом , згідно якого [PERSON] заповіла належну їй квартиру своєму онуку йому [PERSON]., свідоцтво про шлюб його батька та його матері [PERSON] Зв фактом смерті його бабці- Ярошенко [PERSON] , яка настала 30.01.2016 р. на території м. Донецька , було видано свідоцтво про смерть 30.01.2016 р. недержавного зразка. За змістом заяви [PERSON] звернувся до Шевченківського відділу РАЦС Запорізького міського управління юстиції з заявою про видачу свідоцтва про смерть діда, однак йому було відмовлено у видачі свідоцтва, про що надано письмову відповідь про неможливість на підставі наданих документів зареєструвати смерть [PERSON]. та видати відповідне свідоцтво про смерть, оскільки зазначені вище медичні документи є недійсними та не створюють правових наслідків, не є підставою для державної реєстрації смерті особи. На зазначених підставах заявник звернувся до суду, оскільки встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті є компетенцією суду, необхідно йому для оформлення спадщини. В судове засідання заявник зявився, наполягає на розгляді заяви. Представник заінтересованої особи в судове засідання не зявився, письмово повідомив, що не заперечує проти розгляду справи та просить провести судове засідання за його відсутності. Всебічно вивчивши обставини справи, дослідивши надані письмові докази у сукупності, суд дійшов висновку, що заява підлягає задоволенню на підставі такого. У відповідності з ч.2 ст. 234 ЦПК України в порядку окремого провадження суд розглядає, зокрема, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до п.8 ч.1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Постановою Верховної Ради України № 254-VIII від 17 березня 2015 р. «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей визнано тимчасово окупованими територіями. Відповідно до розяснень, наданих в п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобов'язаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин. Як встановлено з матеріалів справи, [PERSON], [INFO], є онуком [PERSON] , [INFO],., уродженки [INFO]»їнського району Донецької області. Зазначені обставини підтверджені наданими заявником належними письмовими доказами копіями свідоцтв про народження [PERSON], матірю якого є [PERSON] (серія V-НО № 306073, а.с.10),та батьком [PERSON]. та свідоцтвом про укладення їх шлюбу ІІІ-НО № 395216, а.с.11), а також копією заповіту, згідно якого [PERSON] заповіла своєму онуку [PERSON] квартиру у м. Донецьку вул. Довженко 59 а кв.59. . Згідно з лікарським свідоцтвом про смерть № 110 від 30.01.2016 року, виданим Буденовськимм відділом записі актів цивільного стану м. Донецьку Державної регістраційної [PERSON] юстиції Донецької народної Республіки (а.с.8), [PERSON] [INFO] померла 30.01.2016 р. року . Згідно зі ст. 17 ч.1 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» N №2398-VI від 01.07.2010 року державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Відповідно до Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом [PERSON] Юстиції України 18 жовтня 2010 р. № 52/5 (з відповідними змінами та доповненнями) підставою для проведення державної реєстрації смерті є, зокрема, лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о), форма якого затверджена наказом [PERSON] охорони здоров'я України від 08.08.2006 № 545, рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час. В судовому засіданні встановлено, що надані заявником свідоцтво про смерть [PERSON] , [INFO], видана установою, що знаходяться на окупованій території м.Донецьк, не відповідають затвердженій в установленому законодавством порядку формі. Оцінюючи вказане свідоцтво , суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. У Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 р. «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини у справах «Кіпр проти Туреччини» та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать». При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]». Враховуючи викладену практику Європейського суду з прав людини, суд вважає за можливе застосувати названі «намібійські винятки» в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих установою, що знаходиться на окупованій території, як доказів, оскільки суд виходить з того, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування) тощо. Згідно з відповіддю Шевченківського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції від 22.03.2016 року, до якого [PERSON] звернувся з заявою про видачу свідоцтва про смерть [PERSON] ., йому було повідомлено про неможливість на підставі наданих документів провести державну реєстрацію смерті особи та видати відповідне свідоцтво про смерть, оскільки така реєстрація суперечитиме вимогам законодавства України (а.с.5). Суд дійшов висновку про те, що обставини, повідомлені заявником, знайшли своє належне підтвердження під час судового розгляду справи, тому наявні підстави для задоволення заяви та встановлення факту смерті [PERSON], яка відбулася 30.01..2016 року у Будьонівському районі м. Донецьк. Відповідно до ч.5 ст. 257-1 ЦПК України копію судового рішення необхідно невідкладно надіслати до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для державної реєстрації смерті особи. На підставі викладеного і

Outcome: approved