Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-09 00:00:00

23 вересня 2013 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Донецька залізниця» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я при виконання трудових обов'язків, мотивуючи свої вимоги тим, що небезпечні умови праці на підприємстві призвели до отримання ним виробничої травми, якою йому завдано моральних втрат. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні підтримала заявлені позовні вимоги, в обґрунтування яких послалась на факти і обставини, викладені у позовній заяві, та зазначила, що [PERSON] з 1981 року по 1993 рік перебував у трудових відносинах з Державним підприємством «Донецька залізниця», де працював регулювальником та старшим регулювальником швидкості руху вагонів. Під час виконання трудових обов'язків 02 листопада 1982 року з ним стався нещасний випадок - при прийомі відчепу з вантажем - колісними парами [PERSON] намагався укласти гальмівний башмак під другі скати вагону рукою, як наслідок отримав травму правої руки. Адміністрацією підприємства було складено акт № 16 форми Н-1 від 02 листопада 1982 року про нещасний випадок з ним на виробництві, в якому викладені обставини та наведені причини нещасного випадку, встановлена вина службових осіб підприємства. За висновком МСЕК від 27 серпня 2008 року йому було встановлено 20% втрати професійної працездатності безстроково. Вважає, що отриманням професійної травми на підприємстві [PERSON] спричинена моральна шкода, яка виразилися у тому, що унаслідок травми він переніс тривалий фізичний біль, страждання та емоціональні переживання. Після травми він вважає себе неповноцінним, відчуває біль у правій руці, оніміння пальців, обмеження їх рухів при згинанні, розгинанні. За станом здоров'я, відновлення якого не може бути, знизилась працездатність позивача, останній вимушений вживати додаткових заходів щодо ведення нормального способу життя. Розмір компенсації моральної шкоди від наслідків трудового каліцтва та втрати професійної працездатності [PERSON] визначає у сумі 6000 грн. З урахуванням викладеного, представник позивача просить суд стягнути на користь [PERSON] вказану суму відшкодування. Державне підприємство «Донецька залізниця» позов [PERSON] не визнало, пославшись на його безпідставність. Представник відповідача - юрисконсульт Михайліченко М.П., яка діє на підставі довіреності юридичної особи, заперечуючи проти позовних вимог, у судовому засіданні стверджувала, що нещасний випадок з позивачем на виробництві стався через ігнорування позивачем вимог безпеки, а саме пункту 4.21. Правил техніки безпеки та виробничої санітарії для працівників станції і вокзалів, затверджених Міністерством шляхів сполучення СРСР 03 квітня 1973 року № ЦД-ЦЛ/3116, інструкцій з техніки безпеки, які були розроблені на підприємстві відповідно до цих Правил, але до теперішнього часу в силу давності не збереглись. З боку відповідача не було допущено неправомірної поведінки, тому з урахуванням вимог ст. 1167 ЦК України підстави відповідальності підприємства за завдану моральну шкоду відсутні. Крім того, представник відповідача, посилаючись на п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4, зазначила, що вимоги ст. 1168 ЦК України та ст. 237-1 КЗпП України, на правовідносини, які виникли між сторонами не поширюються, оскільки нещасний випадок стався з позивачем до набрання чинності Цивільним кодексом України 2003 року та доповнення Кодексу законів про працю України статтею 237-1 КЗпП України. За таких обставин представник відповідача вважає, що законних підстав для задоволення позову [PERSON] про стягнення моральної шкоди не вбачається, тому просить відмовити у його задоволені. Вислухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд у межах заявлених позовних вимог (стаття 11 ЦПК України) установив наступне. Приписами статті 46 Конституції України (254к/96-ВР) закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках, передбачених законом. Наявними в матеріалах справи документальними доказами підтверджено, що наказом начальника станції Ясинувата Донецької ордена Леніна залізниці від 04 травня 1981 року № 246 [PERSON] був прийнятий учнем регулювальника швидкості руху вагонів. Наказом № 325 від 09 червня 1981 року позивача було переведено регулювальником швидкості руху вагонів станції Ясинувата Донецької ордена Леніна. 02 листопада 1982 року о 06 годині 30 хвилин при виконанні [PERSON] трудових обов'язків з ним стався нещасний випадок, унаслідок якого він отримав травму правої руки. За результатами розслідування нещасного випадку, що стався з [PERSON], комісією 02 листопада 1982 року складено акт № 16 форми Н-1. Діагноз - «Скальпована рана другого пальця правої кисті». Причина нещасного випадку - «Недостатній контроль з боку командного складу за дотриманням регулювальником швидкості руху вагонів техніки безпеки при укладені тормозних гальмівних башмаків». Наказом начальника станції Ясинувата Донецької залізниці № 314/ДС від 03 листопада 1982 року випадок травмування регулювальника швидкості руху вагонів [PERSON] було визнано таким, що пов'язане з виробництвом. Командному складу станції було рекомендовано посилити профілактичну роботу з попередження виробничого травматизму на станції, провести інструктаж з регулювальниками швидкості руху вагонів по дотриманню техніки безпеки при укладені гальмівних башмаків. Нещасний випадок, як визначено в частині першій статті 14 Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-Х1V «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», - це обмежена в часі подія або раптовий вплив на працівника небезпечного виробничого фактора чи середовища, що сталися у процесі виконання ним трудових обов'язків, внаслідок яких заподіяно шкоду здоров'ю або настала смерть. Підстави, з яких нещасний випадок вважається пов'язаним з виробництвом, наведені у пунктах 14-17 Порядку розслідування та введення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 вересня 2004 р. № 1112 «Деякі питання розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві» (далі - Порядок), де, зокрема, зазначено: визнаються пов'язаними з виробництвом нещасні випадки, що сталися з працівниками під час виконання трудових обов'язків, у тому числі у відрядженні, а також ті, що сталися у період перебування на робочому місці, на території підприємства або іншому місці, пов'язаному з виконанням роботи, починаючи з моменту прибуття працівника на підприємство до його відбуття, який повинен фіксуватися відповідно до вимог правил внутрішнього трудового розпорядку підприємства, у тому числі протягом робочого та надурочного часу, або виконання завдань роботодавця в неробочий час, під час відпустки, у вихідні, святкові та неробочі дні ( пункт 14 ). Приписами статті 153 Кодексу законів про працю України та статті 13 Закону України від 14 жовтня 1992 року № 2694-ХІІ «Про охорону праці» визначено, що роботодавець зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров'я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. Враховуючи викладене, доводи представників відповідача у судовому засіданні про те, що травмування [PERSON] відбулося не з вини підприємства, суд визнає безпідставними і не приймає до уваги. Згідно з висновком МСЕК від 27 серпня 2008 року [PERSON] вперше встановлена стійка втрата професійної працездатності у розмірі 20% у зв'язку з виробничою травмою. Статтею 237-1 Кодексу законів про працю України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Таким законодавством, як зазначено у Рішенні Конституційного Суду України від 08 жовтня 2008 року № 20-рп-2008 у справі № 1-32/2008 про страхові виплати, є відповідні норми Цивільного кодексу України, зокрема стаття 1167 цього Кодексу, та стаття 237-1 Кодексу законів про працю України, за якими потерпілим на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання надано право на відшкодування моральної шкоди за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Приписами частини першої статті 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Положеннями статей 21, 28, 34 Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-ХІV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» у сукупності визначено, що право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у тому числі виплати компенсації за моральну шкоду, виникає в особи з дня першого встановлення їй стійкої втрати працездатності висновком МСЕК. Правовий аналіз вказаних положень закону, дає підстави для висновку про те, що момент виникнення права на відшкодування моральної шкоди законодавець пов'язує з встановленням особі стійкої втрати професійної працездатності вперше висновком медико-соціальної експертної комісії, а не з датою отримання потерпілим каліцтва чи іншого ушкодження здоров'я. За загальним правилом про дію нормативно-правового акту в часі до кожної події, факту чи відносин застосовується той нормативно-правовий акт, який був чинним на момент, коли вказана подія, факт чи відносини мали місце. За таких обставин та враховуючи, що вперше втрата працездатності позивачу встановлена за висновком МСЕК від 27 серпня 2008, доводи представника відповідача щодо відсутності відповідальності підприємства за завдану [PERSON] моральну шкоду, спричинену внаслідок нещасного випадку на виробництві відповідно до вимог ст. 237-1 КЗпП України, суд визнає неспроможними. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 2001 року), відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Визначення моральної шкоди міститься у положеннях статті 23 ЦК України, у якій зазначено, що моральна шкода полягає, зокрема: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з противоправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном, або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. У пункті 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року № 1-рн/2004 визначено, що ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні і фізичні страждання. Приймаючи до уваги встановлені при розгляді справи безспірні обставини: факт отримання [PERSON] виробничої травми, яка призвела до стійкої втрати професійної працездатності, наявність фізичних страждань, погіршення стану здоров'я, суд визнає, що зазначені обставини зумовили порушення нормальних життєвих зв'язків позивача, негативно відбилися на його фізичному та психологічному стані, змусили змінити спосіб життя і, таким чином, [PERSON], спричинені моральні і фізичні страждання. Представником відповідача в судовому засіданні в порядку статті 60 ЦПК України не надано об'єктивних, беззаперечних доказів неспричинення [PERSON] моральних і фізичних страждань унаслідок отримання травми при виконанні трудових обов'язків. Визнаючи розмір компенсації, що підлягає стягненню на користь [PERSON], суд приймає до уваги конкретні обставини нещасного випадку на виробництві, характер та глибину пов'язаних з цим моральних і фізичних страждань, ступінь вимушеного порушення нормального укладу його життя та необхідність докладання для його організації додаткових зусиль, відсутність вини позивача у порушенні правил безпеки і настанні зазначених наслідків, виходячи із суті позовних вимог, засад розумності і справедливості, встановлює суму відшкодування моральної шкоди на користь [PERSON] у розмірі 6000 грн. Позивачем при зверненні до суду за захистом порушеного права судові витрати не понесені. Приймаючи до уваги, що позивач, на користь якого постановлене рішення, звільнений від сплати судових витрат, з відповідача в дохід держави відповідно до вимог статті 88 ЦПК України підлягає стягненню судовий збір у сумі 243 грн. 60 коп. На підставі вищенаведеного,

Outcome: approved