Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-24 00:00:00

22 жовтня 2013 року позивачем було подано до суду відповідний позов. В обґрунтування позову зазначено, що між ПАТ «Луганське обласне виробниче сільськогосподарсько-рибоводним підприємством» та [PERSON] було укладено договір оренди від 07.04.2012 року. Відповідно до умов договору оренди позивачем було надано відповідачу майно в оренду, встановлено орендну плату, та визначено що після спливу терміну оренди відповідач майно повертає. Узгоджено до договору оренди майно в специфікації від 07.04.2012 року. На виконання договору майно, що перелічено в специфікації, було передано відповідачу, складено відповідний акт. 11.03.2013 року договір був розірваний, позивачем було спрямовано на адресу відповідача вимогу про повернення майна за договором оренди, але відповідач свої зобов'язання не виконав. Окрім того, відповідачем не було сплачено суму орендної плати за час оренди. Орендна плата розраховується виходячи з 56000 гривень на місяць, початок оренди 07.04.2012 року по 11.03.2013 року з розрахунку 7/30х56000 +10/56000 +11/31х56000 =592937,63 гривні. Окрім того, договором поруки від 07.04.2012 року встановлено, що відповідач [PERSON] зобов'язаний частково виконати зобов'язання порукою, а саме в частині суми 200000 гривень, а саме по сплаті на користь позивача орендної плати протягом 7 днів з дня направлення претензії позивачу. Претензія була спрямована та не була виконана. З посиланням на вимоги ст..ст.554, 543 ЦК України просив стягнути на користь позивача з чужого незаконного володіння [PERSON] майно, всього 374 найменування, стягнути у якості орендної плати на виконання договору оренди від 07.04.2012 року 392937,63 гривні з відповідача [PERSON], та 20000 гривень солідарно з обох відповідачів. В судовому засіданні представник позивача за довіреністю вимоги позову підтримав, просив позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, через канцелярію суду було подано письмову заяву про визнання позову, та розгляд справи за його відсутності. Відповідач [PERSON] вимоги позову також визнав, не заперечував проти його задоволення. Суд, вислухавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, встановив наступне. 07 квітня 2012 року між ПАТ «Луганське обласне виробниче сільськогосподарсько-рибоводним підприємством» та [PERSON] було укладено договір оренди /а.с.14-15/. З боку підприємства договір був підписаний генеральним директором Тараш О.В., яка діяла відповідно до Статуту. За договором [PERSON] було передано в користування та володіння майно, що було розташовано за адресою м.Луганськ вулиця Красная Площа, 1 відповідно до Специфікації строком на 2 роки. Вартість майна визначена в 2510206 грн 96 копійок. Встановлено розмір орендної плати на місяць 56000 гривень та строки сплати орендної плати. Встановлено строк дії договору до 07 квітня 2014 року. Невід'ємною частиною договору є Специфікація від 07.04.2012 року /а.с.25-33/. Факт передачі майна відповідно в 374 позиціях складений 07 квітня 2014 року /а.с.16-24/. 07.04.2012 року між позивачем та відповідачем [PERSON] укладено договір поруки, відповідно до умов якого [PERSON] зобов'язався виступити поручителем в разі невиконання умов договору оренди [PERSON] в сумі 20000 гривень /а.с.36/. 11.03.2013 року між сторонами договору позивачем в особі генерального директора Тараш О.В. та відповідачем [PERSON] було укладено угоду про розірвання договору оренди від 07.04.2012 року /а.с.34/. 13.03.2013 року відповідачем [PERSON] було отримано вимогу про повернення майна, отриманого за договором оренди /а.с.35/. 29.03.2013 року відповідачем [PERSON] було отримано претензію №1 /а.с.37/. Відповідно до вимог ст.16 ЦК України визначено способи захисту порушеного права. Що стосується вимог позивача в частині стягнення на користь позивача з чужого незаконного володіння майна, то зазначений спосіб захисту порушеного права законом не передбачений. Окрім того, в ході розгляду справи встановлено, що відповідачі не заперечують проти повернення зазначеного майна. А оскільки захисту підлягає порушене, невизнане право, то будь-яких перешкод для усунення порушення не вбачається. В той же час слід звернути увагу на те, що суду також в ході розгляду справи не надавалось для дослідження будь-яких доказів щодо речового права позивача відносно майна зазначеного у Специфікації, договорі, акті прийому-передачі, позові. Враховуючи положення ст..60 ЦПК України, що сторони зобов'язані довести ті обставини на які вони посилаються, суд вважає, що в ході розгляду справи не було доведено безпосередньо права позивача на вказане майно. Окрім того, в ході розгляду справи представником позивача не було надано суду будь-яких правовстановлюючих документів по підприємству, ані Статуту, ані довідки про внесення до ЄРДПОУ. Відповідно до даних ЕДР юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців 21.05.2012 року щодо позивача в рамках справи №№5006/5/22-9б/2012 порушено провадження у справі про банкрутство юридичної особи Господарським судом Донецької області. При цьому відповідно до ухвали від 17.09.2013 року в рамках даної господарської справи продовжено строк ліквідаційної процедури про банкрутство та повноваження ліквідатора - арбітражного керуючого Кудінова Є.В. до 17.01.14 року. Тобто, в тому числі й на момент подачі позову 22.10.2013 року, та на момент видачі довіреності 08.01.2014 року від імені Тараш О.В., повноваження генерального директора не були підтверджені. Безпосередньо представник позивача в рамках розгляду справи не повідомляв суду про наявність господарської справи, про наявність призначеного арбітражного керуючого. Відповідно до встановлених обставин, враховуючи вимоги ст..16 ЦК України, ст.ст. 11, 60 ЦПК України, суд вважає, що вимоги позову не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed