Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-18 00:00:00

22.09.2017 р. позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 91 370,71 грн. та судові витрати. В обґрунтування вимог покликається на те, що 05.03.2010 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачем було укладено кредитний договір б/н згідно умов якого позивачем було надано останній кредит в сумі 6000 грн., шляхом встановлення кредитного ліміту на платіжну картку, із сплатою 36 % відсотків річних на суму залишку заборгованості за кредитом. Проте, відповідач не виконувала належним чином взяті на себе зобовязання щодо повернення суми кредиту та сплати відсотків, внаслідок чого допустила заборгованість перед банком, яка станом на 05.09.2017р. разом із нарахованими відсотками та пенею становить 91 370,71 грн. Тому позивач змушений звернутись до суду. Представник позивача в судове засідання не зявився, в позовній заяві просив справу розглядати без його участі, позов підтримує в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечила з тих підстав, що позивачем пропущений встановлений ст.ст. 256, 257 ЦК України трьохрічний строк позовної давності звернення до суду. Останній платіж в погашення кредиту вона здійснила 26.05.14р., проте банк звернувся до суду лише у вересні 2017 року. Також зазначила, що у такий спосіб позивач штучно створив велику заборгованість, яку на даний час намагається стягнути. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом фактично встановлено, що 05.03.2010 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір б/н, згідно умов якого позивачем було надано останній кредит в сумі 6000 грн., шляхом встановлення кредитного ліміту на платіжну картку, із сплатою 36 % відсотків річних на суму залишку заборгованості за кредитом. Дані обставини вбачаються із копії вказаного договору в матеріалах справи. Позивач посилається на те, що [PERSON] порушила взяті на себе зобовязання погашати заборгованість по кредиту та відсотках за його користування, внаслідок чого допустила заборгованість перед банком, яка станом на 05.09.2017р. разом із нарахованими відсотками та пенею становить 91 370,71 грн. На підтвердження чого позивачем надано розрахунок заборгованості по вказаному договору. Таким чином остання порушила п. 2.1.1.5.5 договору та вимоги ст. 526, 527, 530 ЦК України щодо невиконання зобовязань за договором. Статтями 256, 257 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. А згідно ст. 258 ЦК України, позовна давність щодо вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) встановлена строком в один рік. Частиною 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою відмови у позові. Як вбачається із вищевказаного розрахунку заборгованості, останній платіж в погашення заборгованості [PERSON] здійснила 26.05.2014р. А відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, тобто початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. З наведеного випливає, що при відсутності платежу в зазначений строк, з наступного дня позивачу стає відомо про порушення його права, у звязку з чим, починається дія трьохрічного строку права звернення до суду з вимогою захисту своїх інтересів. Таким чином, при складенні розрахунку позивач не врахував строків позовної давності, а звернувся з позовом до суду лише 22.09.2017р. Як зазначалось вище, частиною 4 ст.267 ЦК України встановлено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що норми права, на які посилається позивач не підлягають застосуванню в даному випадку, і в задоволені позову слід відмовити у звязку з пропуском строку позовної давності.

Outcome: dismissed