Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-20 00:00:00

22 червня 2016 року до суду звернулось Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський акціонерний банк» (надалі [PERSON], ПАТ «ВіЕйБі Банк») з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що між [PERSON] та [PERSON] було укладено кредитний договір № 148А/08-7 від 14 квітня 2008 року. Згідно пунктам 1.1, 1.2, 1.3, 1.4 кредитного договору відповідачу було надано кредит в розмірі 87112,50грн. для купівлі автотранспортного засобу, з встановленням процентної ставки за користування кредитом в розмірі 15 % річних та з терміном повернення кредиту та процентів за ним не пізніше 10 квітня 2015р. згідно графіку, який є невідємною частиною Кредитного договору. Відповідно до п. 2.1.3. Кредитного договору Кредит надається однією сумою в безготівковій формі шляхом дебетування Позичкового рахунку Позичальника та перерахування кредитних коштів на поточний рахунок Позичальника. [PERSON] виконав свої зобовязання і надав відповідачу кредитні кошти на умовах, визначених кредитним договором. Проте відповідач належним чином не виконував зобовязання за кредитним договором, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка станом на 24 квітня 2015 року. складає 50562,49 грн., з яких: заборгованість за кредитом - 10283,87 грн.; відсотки - 27723,85 грн., комісія за розрахункове обслуговування - 4303,49 грн., плата за пропуск платежів - 8251,22 грн. [PERSON] просив стягнути вказані суми. Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 11 лютого 2016 року в задоволенні позовних вимог ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено. ПАТ «ВіЕйБі Банк» в апеляційній скарзі ставить питання про скасування рішення суду з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог [PERSON]. Вважає, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Судом не надано належну оцінку доказам по справі, а тому суд дійшов до хибних висновків. Листом, від 3 листопада 2008 року № 17/7-203 [PERSON], на виконання п. 3.2.8 Кредитного договору було ініційовано внесення змін до Кредитного договору в частині підвищення процентної ставки за договором до 25 % та направлено проект Додаткової угоди на підписання. Відповідача повідомлено, що підписаний примірник Додаткової угоди підлягає поверненню до [PERSON]. При ухваленні рішення, судом першої інстанції не надана оцінка доказам по справі, а саме Розрахунку заборгованості за Кредитним договором, яким вказана заборгованість відповідача за кредитом складає 50562,49 грн. Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (Фонд), є отримувачем та розпорядником коштів Державного бюджету України, набув права кредитора ПАТ «ВіЕйБі Банк». У звязку з чим ухилення боржником від сплати заборгованості за Кредитним договором, ухвалення рішення судом першої інстанції про відмову в задоволенні вимог [PERSON] призведе до штучного зменшення ліквідаційної маси, що порушить права Держави в особі Фонду, інших кредиторів ПАТ «ВіЕйБі Банк», спричинить невиправдані видатки з Державного бюджету України, а також збитки для держави в особі Фонду в особливо великих розмірах. В засідання апеляційного суду представник [PERSON] не прибув, про час та місце розгляду справи повідомлений телефонограмою. Відповідно до статті 305 ЦПК України неявка в судове засідання сторін, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом. Тому апеляційний суд розглядає справу у відсутність представника [PERSON]. [PERSON] в засіданні апеляційного суду просив апеляційну скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін. Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення відповідача, дослідивши матеріали справи і, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду скасуванню в частині спору про стягнення заборгованості за відсотками, комісії за розрахункове обслуговування, плати за пропуск платежів з ухваленням нового рішення, виходячи з наступного. Звертаючись в суд з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, позивач посилався на те, що він свої зобовязання за кредитним договором виконав, грошові кошти відповідачу передав, а відповідач зобовязання за вказаним договором належним чином не виконав, має заборгованість в загальній сумі 50562.49 грн., з яких заборгованість по кредиту 10283.87 грн., з відсотків за користування кредитом 27723.85 грн., комісія за обслуговування розрахункових операцій 4303.49 грн., плата за пропуск платежів 8251.22 грн. Заборгованість визначена станом на 24 квітня 2015 року. Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач [PERSON] заявляв, що кредитні кошти, проценти і інші платежі повернуті банку у повному розмірі і будь якої заборгованості за кредитним договором він не має. Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач виконував свої грошові зобовязання перед банком і не тільки сплатив тіло кредиту і проценти, що передбачені кредитним договором, а ще й переплатив певні суми. Тому заборгованості перед банком не встановлено. Проте, з таким висновком суду першої інстанції повністю погодитися не можливо. Згідно ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Як проголошено в ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи. Відповідно до ст.ст. 13, 14 ЦК України цивільні права і цивільні обов'язки здійснюються і виконуються особою у межах, установлених договором або актами цивільного законодавства. Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає з суті кредитного договору. Відповідно до вимог ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до вимог ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти і такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно положень статей 526, 527, 530 ЦК України зобовязання повинні виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] було укладено кредитний договір № 148А/08-7 від 14 квітня 2008 року. Згідно пунктам 1.1, 1.2, 1.3, 1.4 кредитного договору відповідачу було надано кредит в розмірі 87112,50грн. для купівлі автотранспортного засобу, з встановленням процентної ставки за користування кредитом в розмірі 15 % річних та з терміном повернення кредиту та процентів за ним не пізніше 10 квітня 2015р. згідно графіку, який є невідємною частиною Кредитного договору. Відповідно до п. 2.1.3. Кредитного договору Кредит надається однією сумою в безготівковій формі шляхом дебетування Позичкового рахунку Позичальника та перерахування кредитних коштів на поточний рахунок Позичальника. Судом також встановлено, що у червні 2012 року ПАТ «Всеукраїнський [PERSON]» звертався до [PERSON] з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором. Вказував, що відповідач не виконував своїх зобовязань за кредитним договором № 148А/08-7 від 14 квітня 2008 року і станом на 23 лютого 2012 року він мав заборгованість в загальній сумі 71092.62 грн., з яких заборгованість по кредиту 59710.63 грн., з відсотків за користування кредитом 4395.37 грн., відсотки 1264.87 грн., плата за пропуск платежів 5721.75 грн. Вказаний спір був розглянутий судом. Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 12 червня 2012 року у задоволені позовних вимог відмовлено. Рішення суду набрало законної сили 25 червня 2012 року (а.с. 37, 124). Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що банк неправомірно підвищив проценту ставку за користування відповідачем кредитом. Тому право на отримання будь якої суми позову не має. Відповідно до статті 129-1 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Аналіз рішення суду від 12 червня 2012 року та розрахунку суми заборгованості, що наданий позивачем по справі, що зараз розглядається апеляційним судом, дає підстави зробити висновок про те, що питання про стягнення заборгованості за тілом кредиту в сумі 10283.87 грн. вже були предметом розгляду суду першої інстанції під час вирішення судом 12 червня 2012 року попередньої цивільної справи за позовом ПАТ «Всеукраїнський [PERSON]» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В задоволені позову було відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 21 березня 2017 року рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 11 лютого 2016 року в частині спору про стягнення заборгованості за кредитом в сумі 10283.87 грн. скасовано і провадження в наведеній частині закрито. Тому позовні вимоги про стягнення з відповідача процентів за користування кредитом за період з 23 лютого 2012 року по 24 квітня 2015 року, комісії за розрахункове обслуговування, плати за пропуск платежів не ґрунтуються на законі і в їх задоволені суд першої інстанції мав відмовити саме з цих причин, а не з причин повернення відповідачем [PERSON] кредитних коштів в повному обсязі. Доводи [PERSON] про те, що рішення суду від 12 червня 2012 року не ґрунтується на законі, не приймаються апеляційним судом як підстава для задоволення його позовних вимог. Рішення суду набрало законної сили і відповідно до статті 129-1 Конституції України є обовязковим до виконання на всій території України, у тому числі і для апеляційного суду. Апеляційний суд позбавлений можливості давати оцінку рішенню суду від 12 червня 2012 року через те, що відповідно до частини 1 статті 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. В справі, що розглядається, відсутня апеляційна скарга на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 12 червня 2012 року. Розглядаючи справу, суд першої інстанції порушив норми процесуального законодавства, що призвело до неправильного вирішення справи. Тому у відповідності до статті 309 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволені позовних вимог з інших підстав.

Outcome: partial