Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-23 00:00:00

22 жовтня 2014 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, який мотивував тим, що за життя його бабуся - [PERSON] склала заповіт, яким заповіла йому все своє майно. [INFO] бабуся померла та після її смерті відкрилась спадщина, зокрема, на 42/100 частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS]. Свідоцтво про право на спадщину він так і не отримав, бо для виготовлення технічної документації необхідно забезпечити доступ до будинку, але відповідач вселилась в цей будинок та в середину нікого не пускає, вважаючи себе власницею будинку з 2006 року (з моменту укладення з бабусею договору довічного утримання). Але, на його думку, оскільки вказаний договір не пройшов державної реєстрації у відповідному органі, то такий правочин не можна вважати дійсним. За таких обставин, відповідач не є спадкоємцем, але створює йому перешкоди в оформленні права на спадщину. Тому він вимушений звертатись до суду і просив визнати за ним право власності на 42/100 частини зазначеного будинку в порядку спадкування після смерті [PERSON] В судовому засіданні позивач та його представники позовні вимоги підтримали в повному обсязі та, наполягаючи на тому, що договір довічного утримання, який укладався між [PERSON] та [PERSON], не було зареєстровано в установленому законом порядку і [PERSON] не набула права власності на 42/100 частини спірного будинку, вважали, що є підстави для задоволення позову. Відповідач в судовому засіданні та письмових поясненнях (а.с.45-46) проти позову заперечувала, вважала вимоги [PERSON] безпідставними, оскільки [PERSON] ще за життя розпорядилась належною їй часткою житлового будинку, уклавши з нею договір довічного утримання. Вказаний договір пройшов реєстрацію в Державному реєстрі правочинів, що підтверджується відповідними витягами з Реєстрів. Позивач намагався в судовому порядку визнати договір довічного утримання недійсним, але рішенням Зарічного районного суду м.Суми від 12.06.2014 року в задоволенні позову було відмовлено. За таких обставин, просила відмовити і в задоволенні даного позову. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, інвентарної справи, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 20.09.1990 року [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину на 42/100 частини домоволодіння, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] (а.с.9) та зареєструвала право власності на вказану частину будинку, що підтверджується витягом з реєстру прав на нерухоме майно (знаходиться в матеріалах інвентарної справи). Також судом встановлено, що 08.06.2006 року [PERSON] уклала договір довічного утримання (догляду) з [PERSON], відповідно до якого [PERSON] передала у власність [PERSON] належні їй на праві власності 42/100 частини вищезазначеного будинку з відповідною частиною надвірних та побутових будівель (а.с.47) Згідно зі ст.745 ЦК України договір довічного утримання (догляду), за яким передається набувачеві у власність нерухоме майно, підлягає державній реєстрації. На час укладення договору довічного утримання між [PERSON] та [PERSON] питання державної реєстрації правочинів було врегульовано Тимчасовим порядком державної реєстрації правочинів, затвердженим Постановою КМУ № 671 від 26.05.2004 року (далі - Порядок). Зокрема, згідно п.1 Порядку державна реєстрація правочинів проводилась відповідно до вимог Цивільного кодексу України шляхом внесення реєстратором (в тому числі державною нотаріальною конторою чи приватним нотаріусом) відповідної інформації до Державного реєстру правочинів - єдиної комп'ютерної бази даних, яка містить інформацію про правочини, що підлягають державній реєстрації, забезпечує її зберігання, видачу та захист від несанкціонованого доступу. Державна реєстрація правочинів проводилась шляхом внесення нотаріусом запису до Реєстру одночасно з його нотаріальним посвідченням (п.6 Порядку). Документом, який свідчить про внесення запису до Реєстру є витяг (п.2 Порядку). . В даному випадку в судовому засіданні судом оглянуто договір довічного утримання (догляду), що укладався 08.06.2006 року між [PERSON] та [PERSON] (копія міститься в матеріалах справи (а.с. 47). Вказаний договір був посвідчений нотаріально, зареєстрований в реєстрі за № 3-1571. Крім того, першою Сумською державною нотаріальною конторою відразу після укладення та та одночасно з нотаріальним посвідченням вказаний договір було зареєстровано у Державному реєстрі правочинів, що підтверджується наданим суду витягом, копія якого долучена до матеріалів справи (а.с.48). Таким чином, твердження позивача про те, що договір довічного утримання (догляду) укладений 08.06.2006 року між [PERSON] та [PERSON] не пройшов державної реєстрації у відповідному органі державної реєстрації, не відповідає дійсності, а його посилання на висновки, що містяться мотивувальній частині рішення Зарічного районного суду м.Суми від 12.06.2014 року є недоречними, оскільки судом з цих обставин досліджувалась тільки інвентарна справа, яка не містила відповідних доказів державної реєстрації договору, як і відомостей про укладений договір взагалі. Інформації, що суду надавались відповідні витяги про внесення записів до Реєстру та такі витяги досліджувались судом, мотивувальна частина рішення від 12.06.2014 року не містить. Крім того, слід зазначити, що чинне законодавство пов»язує виникнення права власності у набувача щодо нерухомого майна, яке йому передається за договором довічного утримання (догляду), саме з моментом державної реєстрації правочину (ст. 334 ЦК). За таких обставин, 08.06.2006 року, в момент реєстрації договору довічного утримання (догляду), право власності на 42/100 частини будинку з відповідною частиною надвірних та побутових будівель за адресою: [ADDRESS] перейшло від [PERSON] до [PERSON] Тобто, [PERSON] втратила право власності на майно, яке передала згідно договору утримання, а тому не могла його передавати у спадок, обмінювати, дарувати чи продавати. Судом встановлено, що заповіт [PERSON] було складено 04.11.2008 року, тобто вже після укладення договору довічного утримання з [PERSON], а тому, з урахуванням вищезазначеного, на момент укладення заповіту [PERSON] не могла передавати у спадок [PERSON] поряд з належним їй майном і 42/100 частини будинку. Крім того, оскільки вказаний договір за життя [PERSON] не розривався на підставі рішення суду або на вимогу відчужувача або третьої особи у зв»язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем [PERSON] своїх обов'язків, то підстав вважати, що 42/100 частини спірного будинку належали [PERSON] на день смерті - немає. [INFO] [PERSON] померла та після її смерті [PERSON] отримала право розпорядження 42/100 частинами домоволодіння, що перейшли їй у власність за договором довічного утримання (догляду). Вже після смерті [PERSON] [PERSON] звертався до суду з позовом про визнання договору довічного утримання (догляду) від 08.06.2006 року недійсним, але йому було відмовлено в задоволенні позову (а.с. 22-23). Вищевикладені обставини дають підстави стверджувати про те, що 42/100 частини будинку за адресою: [ADDRESS], не належали [PERSON] на момент відкриття спадщини, тому не увійшли до складу спадщини. За таких обставин, підстав для визнання права власності на вказану частину будинку за позивачем [PERSON] в порядку спадкування у суду немає.

Outcome: dismissed