Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-11 00:00:00

21 червня 2018 року до суду звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON] про збільшення розміру аліментів та позбавлення батьківських прав, в якому вказувала, що рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 28 лютого 2012 року було стягнуто з відповідача кошти на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно і до повноліття дитини, починаючи з 01 грудня 2011 року. На даний час, позивач вважає, що відповідач повинен сплачувати аліменти в розмірі 3000 гривень щомісяця, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та просив стягнути саме такий розмір аліментів. Одночасно, позивач просив позбавити відповідача батьківських прав стосовно сина [PERSON] через те, що їх спільний син проживає разом з нею та вже 15 років не бачився з батьком. Останній зовсім не цікавиться своїм сином (станом здоров'я, матеріальним забезпеченням, духовним розвитком), та не виконує належним чином обов'язок батька, щодо утримання неповнолітньої дитини та прийняття участі у її вихованні. Як зазначав позивач по справі - [PERSON], відповідач - [PERSON] не має іншої родини, офіційно не працює, за ним не зареєстровано жодного майна як рухомого так і нерухомого, відсутні депозитні вклади або будь які інші майнові права. Ухвалою судді від 27.07.2018 року було відкрито провадження у справі, визначено та залучено сторін, третіх осіб у справі, призначено до розгляду у порядку загального позовного провадження. Позивач [PERSON], та представники третіх осіб: Шевченківського ВДВС міста Полтава Головного територіального управління юстиції у Полтавській області; Виконавчого комітету Кременчуцької міської Ради як орган опіки та піклування; Служби у справах дітей Автозаводської районної адміністрації виконавчого комітету Кременчуцької міської ради у судове засідання не прибули, просили розглянути справу за їх відсутності. Позивач [PERSON] позов підтримала, просила задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не прибув повторно, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки до суду не повідомив. Суд, вивчивши матеріали справи, встановив наступне. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 2002 року, який був припинений 27.12.2005 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу [NUMBER] та зроблений відповідний актовий запис в Книзі реєстрації розірвань шлюбів № 767 Автозаводським відділом реєстрації актів цивільного стану Кременчуцького міського управління юстиції. Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 28 лютого 2012 року було стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] кошти на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно і до повноліття дитини, починаючи з 01 грудня 2011 р. Станом на день розгляду справи неповнолітній син сторін у справі проживає разом з матір'ю - позивачем по справі, перебуває на її утриманні. У відповідності до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1,7 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою ВР України № 789ХІІ (78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч.4 ст. 273 ЦПК України передбачено, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред'явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Згідно із п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв'язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров'я когось із них. Відповідно до ч.2 ст. 182 Сімейного кодексу України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. У відповідності до ст. 183 Сімейного кодексу України якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Згідно ч. 1 ст.192 згаданого Кодексу розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Позивач не довела факт погіршення свого матеріального стану та необхідності збільшення розміру раніше присуджених аліментів. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Фактично позивач просить змінити мінімальний розмір аліментів з 1/4 частини з усіх видів заробітку до 3000 гривень щомісячно. Зміни до ст. 182 СК України щодо визначення мінімального розміру аліментів були внесені Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» від 03 липня 2018 року. У п. 17 Постанови Пленуму ВСУ «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15 травня 2006 року зазначається наступне. За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) і виплачуються щомісячно . У разі виїзду одного з батьків на постійне проживання в державу, з якою Україна не має договору про правову допомогу, аліменти стягуються відповідно до вимог частин 5 - 7 ст. 181 СК. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК. При цьому необхідно мати на увазі, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення. Що ж до максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, то відповідно до ч. 3 ст. 70 Закону України від 21 квітня 1999 р. N 606-XIV «Про виконавче провадження» він не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи . Порядок стягнення аліментів визначено у ст. 74 Закону «Про виконавче провадження, а також у статтях 194 - 197, 274 СК. Крім того, внесення змін до Сімейного кодексу України в частині визначення мінімального розміру аліментів також не є підставою для зміни розміру аліментів в судовому порядку в розумінні ст. 192 СК України, оскільки зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення. В таких випадках питання визначення мінімального розміру аліментів, що мають стягуватись з боржника, віднесені до повноважень державного виконавця, у провадженні якого перебуває виконавче провадження з виконання виконавчого листа про стягнення аліментів. Відповідно п.п. 2, 4 ч. 1 ст. 164 Сімейного Кодексу України, мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Згідно ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Статтею 212 СК України не можуть бути усиновлювачами особи, які: 1) обмежені у дієздатності; 2) визнані недієздатними; 3) позбавлені батьківських прав, якщо ці права не були поновлені; 4) були усиновлювачами (опікунами, піклувальниками, прийомними батьками, батьками-вихователями) іншої дитини, але усиновлення було скасовано або визнано недійсним (було припинено опіку, піклування чи діяльність прийомної сім'ї або дитячого будинку сімейного типу) з їхньої вини; 5) перебувають на обліку або на лікуванні у психоневрологічному чи наркологічному диспансері; 6) зловживають спиртними напоями або наркотичними засобами; 7) не мають постійного місця проживання та постійного заробітку (доходу); 8) страждають на хвороби, перелік яких затверджений центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я; 9) є іноземцями, які не перебувають у шлюбі, крім випадків, коли іноземець є родичем дитини; 10) були засуджені за злочини проти життя і здоров'я, волі, честі та гідності, статевої свободи та статевої недоторканості особи, проти громадської безпеки, громадського порядку та моральності, у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів, а також за злочини, передбачені статтями 148, 150, 150-1, 164, 166, 167, 169, 181, 187, 324, 442 Кримінального кодексу України, або мають непогашену чи не зняту в установленому законом порядку судимість за вчинення інших злочинів; 11) за станом здоров'я потребують постійного стороннього догляду; 12) є особами без громадянства; 13) перебувають у шлюбі з особою, яка відповідно до пунктів 3-6, 8 і 10 цієї статті не може бути усиновлювачем. Пленум Верховного Суду України в п.п. 15, 16 постанови від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Відповідач вихованням дитини не займається, інтересами, процесами виховання та станом здоров'я дитини не цікавиться. Орган опіки та піклування - виконавчий комітет Кременчуцької міської ради Полтавської області надав 12 жовтня 2018 року висновок про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача стосовно дитини, оскільки [PERSON] ухилився від виконання батьківських обов'язків і вихованням дитини не займається. Відповідач не подав належних і допустимих доказів на спростування встановлених судом обставин, позову в цілому чи у певній його частині. Суд дійшов до висновку, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню малолітньої дитини і за таких обставин необхідно позбавити його батьківських прав стосовно дитини - сина [PERSON] - [INFO]. Таким чином, аналізуючи в сукупності наявні по справі докази, суд вважає, що позовні вимоги позивача [PERSON]підлягають частковому задоволенню. Необхідно відмовити позивачу - [PERSON] в задоволення позовних вимог щодо збільшення розміру аліментів, а в частині позбавлення батьківських прав, позов [PERSON] необхідно задовольнити. Вирішуючи питання про судові витрати суд враховує, що позивач сплатила лише судовий збір в частині вимог про позбавлення батьківських прав, інші судові витрати не оплачувала. Крім того, позивач не наполягала на стягненні з відповідача сплаченого судового збору.

Outcome: partial