Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-17 00:00:00

23. 09. 2015 року позивач звернулася до суду із вищевказаною позовною заявою, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 25. 11. 1997 року Синельниківським рефрижераторним вагонним депо Придніпровської залізниці позивачу [PERSON], її чоловіку [PERSON], та їх синові - [PERSON] видано свідоцтво про право власності на житло, а саме: квартиру [ADDRESS], на підставі розпорядження №40 від 08. 07. 1997 року, зареєстрованого Синельниківським міжміським бюро технічної інвентаризації 25 листопада 1997 року, за реєстром №103/404. Згідно рішення Синельниківської міської ради Дніпропетровської області №25 від 21 січня 1998 року [PERSON] було безкоштовно передано у приватну власність земельну ділянку, площею 0,0687 га, розташовану за адресою: [ADDRESS], для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель. Рішенням Синельниківської міської ради Дніпропетровської області №114-8/ХІІІ від 24 червня 1999 року внесені зміни до площ земельних ділянок, переданих у приватну власність громадянам міста, тобто були внесені зміни в рішення №25 від 21. 01. 1998 року та додатку, а саме: земельна ділянка у приватній власності [PERSON], що мешкає за адресою: [ADDRESS], складає 0,0913 га. 05 січня 2000 року між [PERSON], [PERSON], як продавцями та позивачем [PERSON], як покупцем, був укладений договір купівлі-продажу 2/3 часток кв. [ADDRESS], що розташовані на земельній ділянці, площею 0,0913 га. На підставі вказаного договору Синельниківським МБТІ за позивачем зареєстровано 11 січня 2000 року право власності на 2/3 частини даної квартири, та згідно реєстраційного посвідчення за позивачем перереєстровано право власності на 1/3 частину квартири на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 25. 11. 1997 року Синельниківським рефрижераторним вагонним депо. 01 лютого 2001 року на підставі рішення Синельниківської міської ради Дніпропетровської області від 21 січня 1998 року №25 виготовлено державний акт на право приватної власності на землю на ім'я [PERSON], яка розташована за адресою: [ADDRESS], для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, загальною площею 0,0913 га. Під час укладення договору купівлі-продажу частини жилого будинку від 05. 01. 2000 року продавець [PERSON] не мав права власності на земельну ділянку площею 0,0913 га, оскільки право власності на цю земельну ділянку він набув тільки 01 лютого 2001 року шляхом отримання Державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER], тобто до 01. 02. 2001 року земля знаходилась у нього у користуванні, що зазначено також в договорі купівлі-продажу частини жилого будинку від 05. 01. 2000 року. Позивач вважає, що вона, [PERSON] та [PERSON] являлись співвласниками квартири [ADDRESS] з 25. 11. 1997 року, тобто кожному із них належало по 1/3 частині квартири. У зв'язку з цим кожен із них мав право користування земельною ділянкою відповідно до своєї частки в квартирі, як то було визначено ст. ст. 30, 66 Земельного кодексу України (1991 р.) Але, незважаючи на дані обставини, Синельниківська міська рада, згідно заяви [PERSON], в 1998 році прийняла рішення про передачу йому безкоштовно у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, розташованої за адресою: [ADDRESS], тому просить суд визнати недійсним рішення Синельниківської міської ради № 25 від 21. 01. 1998 року про передачу [PERSON] у приватну власність земельної ділянки площею 0, 0687 га, розташованої на території [ADDRESS], для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд; визнати недійсним рішення Синельниківської міської ради від 24. 06. 1999 року № 114 - 8/XXIII, яким внесені зміни у рішення Синельниківської міської ради №25 від 21. 01. 1998 року про передачу [PERSON] у приватну власність земельної ділянки площею 0, 0913 га, розташованої на території [ADDRESS], для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд; визнати недійсним державний акт серії [NUMBER] на право приватної власності на землю, зареєстрованого в книзі записів держаних актів на право приватної власності на землю за № 1037, яким [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку площею 0, 0913 га розташовану на території [ADDRESS], для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд; визнати за нею право користування вказаною земельною ділянкою. В судовому засіданні позивач надала суду пояснення таким чином, як це зазначено вище, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила суд їх задовольнити. Позицію позивача підтримав її представник [PERSON] Представник відповідача Синельниківської міської ради Дніпропетровської області Тарабара Є. П. у судовому засіданні пояснила, що заявлені вимоги визнає частково, заперечує щодо визнання за [PERSON] права користування земельною ділянкою, розташованою за адресою: [ADDRESS], так як вона використала своє право на приватизацію іншої земельної ділянки. Представники третьої особи [PERSON] - [PERSON], [PERSON] у судовому засіданні пояснили, що заявлені вимоги не визнають, підтримують письмове заперечення на позовну заяву, вказавши, що вимога [PERSON] про визнання за нею права користування земельною ділянкою порушує права спадкоємців після смерті [PERSON], а саме: дочки [PERSON] та сина [PERSON], а вимоги щодо скасування рішень Синельниківської міської ради Дніпропетровської області є такими, з приводу яких судом вже вирішувалось питання, тому вони в цій частині підлягають закриттю. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з'явився, однак до початку його проведення надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Суд, заслухавши пояснення позивача, її представника [PERSON], представника відповідача Синельниківської міської ради Дніпропетровської області Тарабара Є. П., представників третьої особи [PERSON] - [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи та оцінивши їх в сукупності, прийшов до наступного висновку. 25. 11. 1997 року Синельниківським рефрижераторним вагонним депо Придніпровської залізниці [PERSON], [PERSON] та [PERSON] видано свідоцтво про право власності на житло, а саме: квартиру [ADDRESS], на підставі розпорядження №40 від 08. 07. 1997 року, зареєстрованого Синельниківським міжміським бюро технічної інвентаризації 25. 11. 1997 року за реєстром № 103/404. Згідно рішення Синельниківської міської ради № 25 від 21. 01. 1998 року та додатку до рішення [PERSON] була передана безкоштовно у приватну власність земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, яка розташована по [ADDRESS], площею 0, 0687 га. Але, рішенням Синельниківської міської ради № 114 - 8/XXIII від 24. 06. 1999 року внесені зміни до площ земельних ділянок, переданих у приватну власність громадянам міста, тобто були внесені зміни в рішення №25 від 21. 01. 1998 року та додатку, а саме: [PERSON], що мешкає по [ADDRESS], земельна ділянка у приватній власності складає 0,0913 га. 05. 01. 2000 року між [PERSON], [PERSON], як продавцями, та [PERSON], як покупцем, був укладений договір купівлі-продажу 2/3 частини кв. [ADDRESS], що розташована на земельній ділянці, яка знаходилася у віданні Синельниківської міської ради. На підставі даного договору Синельниківським МБТІ за [PERSON] було зареєстровано 11. 01. 2000 року право власності на 2/3 частини даної квартири, а також згідно реєстраційного посвідчення за [PERSON] перереєстровано право власності на 1/3 частину квартири на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 25. 11. 1997 року Синельниківським рефрижераторним вагонним депо. 01. 02. 2001 року на підставі рішення Синельниківської міської ради від 21. 01. 1998 року №25 виготовлено державний акт на право приватної власності на землю на ім'я [PERSON], яка розташована на території [ADDRESS] для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарчих споруд загальною площею 0, 0913 га. Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 30 ЗК в редакції 1993 року, яка діяла на час отримання свідоцтва про право власності на житло від 1997 року, при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення. При переході права власності громадян на жилий будинок і господарські будівлі та споруди до кількох власників, а також при переході права власності на частину будинку в разі неможливості поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її раціонального використання земельна ділянка переходить у спільне користування власників цих об'єктів. Частина 1 статті 42 ЗК в редакції 1993 року, передбачає порядок розпорядження і використання земельних ділянок громадянами, яким жилий будинок, господарські будівлі та споруди належать на праві спільної (часткової або сумісної) власності. Так, громадяни, яким жилий будинок, господарські будівлі та споруди і земельна ділянка належать на праві спільної сумісної власності, використовують і розпоряджаються земельною ділянкою спільно. Використання і розпорядження земельною ділянкою, що належить громадянам на праві спільної часткової власності, визначаються співвласниками цих об'єктів і земельної ділянки пропорційно розміру часток у спільній власності на даний будинок, будівлю, споруду. Згідно п. 1 Порядку передачі у приватну власність земельних ділянок громадянам України, затвердженого наказом Державного комітету України по земельним ресурсам № 10 від 15. 02. 1993 року, у приватну власність, згідно з Декретом Кабінету Міністрів України від 26. 12. 1992 року №15-92 «Про приватизацію земельних ділянок», громадянам України передаються безплатно земельні ділянки, надані їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, індивідуального дачного і гаражного будівництва. Відповідно до п. 3 абз. 2 вказаного Порядку зазначені земельні ділянки передаються безплатно у приватну власність на підставі матеріалів, що підтверджують їх розмір (земельно-кадастрова документація, дані бюро технічної інвентаризації, правлінь товариств і кооперативів тощо), і заяв громадян. Згідно п. 18 Постанови Верховного Суду України № 7 від 16. 04. 2004 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 року, згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 Земельного кодексу, до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Частиною 1 ст. 23 ЗК в редакції від 12. 07. 2000 року, чинній на час виготовлення державного акту, право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Згідно ч. 2, ч. 3 ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Так, в судовому засіданні та матеріалами справи встановлено, що [PERSON], [PERSON] та [PERSON] були співвласниками квартири № [ADDRESS] з 25. 11. 1997 року, тобто кожному належало по 1/3 частини квартири. У зв'язку з цим кожен з них мав право користування земельною ділянкою відповідно до своєї частки в квартирі, як це передбачало вищевказане земельне законодавство. Але, незважаючи на дані обставини, Синельниківська міська рада згідно заяви [PERSON] в 1998 році прийняла рішення про передачу йому безкоштовно у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарчих споруд, розташованої на території [ADDRESS], чим було порушено право позивача користуватися своєю частиною земельної ділянки відповідно до її частки в квартирі. Рішенням міської ради від 24. 06. 1999 року також було порушено право [PERSON] щодо користування земельною ділянкою, оскільки ним внесені зміни в рішення №25 від 21. 01. 1998 року. Виготовлений на ім'я [PERSON] державний акт на право власності на земельну ділянку є правовстановлюючим документом, який видається підставі рішення органу місцевого самоврядування, в даному випадку на підставі рішення Синельниківської міської ради №25 від 21. 01. 1998 року, тому вимога про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю є похідною й залежить від доведеності незаконності рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого виданий оспорюваний державний акт. Враховуючи зазначене, а також те, що в судовому засіданні доведена незаконність рішень Синельниківської міської ради №25 від 21. 01. 1998 року та №114 - 8/XXIII від 24. 06. 1999 року, суд вважає необхідним визнати недійсним державний акт серії [NUMBER] на право приватної власності на землю, виготовлений на ім'я [PERSON], що узгоджується із правовою позицією викладеною й у Постанові Верховного Суду України від 28. 01. 2015 року №6-221цс/14, яка згідно ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Беручи до уваги те, що рішення органу місцевого самоврядування про передачу у приватну власність земельної ділянки на якій збудовано на даний час житловий будинок позивача підлягають скасування, дана земельна ділянка повертається у відання суб'єкта права власності на землю - територіальної громади Синельниківської міської ради Дніпропетровської області, тому позовна вимога [PERSON] про визнання за нею права користування земельною ділянкою за адресою: [ADDRESS], задоволенню не підлягає. Окрім того, суд звертає увагу позивача на те, що відповідно до ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України, встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону, а ч. 2 даної статті визначено, що набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Статтею 125 Земельного кодексу України визначеного, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», що закріплено у ст. 126 Земельного кодексу України. Окрім того, згідно довідки від 30. 11. 2015 року /01-16/578 Першої синельниківської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області спадкова справа після смерті [INFO] [PERSON] не заводилась. 25. 07. 2015 року Синельниківським міськрайонним судом Дніпропетровської області ухвалено рішення про визначення додаткового строку [PERSON] для подачі заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON], яке 08 вересня 2015 року Апеляційним судом Дніпропетровської області скасовано, в позові [PERSON] відмовлено. Станом на день розгляду справи за позовом [PERSON], Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ 02 листопада 2015 року відкрито касаційне провадження на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 08. 09. 2015 року за скаргою [PERSON] у цивільній справі за її позовом до виконавчого комітету Синельниківської міської ради, треті особа: Перша синельниківська державна нотаріальна контора, [PERSON], [PERSON], про визначення додаткового строку для подачі заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON]. Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню шляхом скасування незаконних рішень №25 Синельниківської міської ради Дніпропетровської області від 21. 01. 1998 року, №114-8/ХХІІІ від 24. 06. 1999 року відповідно, та державного акту на право приватної власності на землю 2001 року, виданого на ім'я [PERSON] В іншій частині заявлених вимог слід відмовити. На підставі викладеного, та Постанови Верховного Суду України від 28. 01. 2015 року №6-221цс/14, ст. ст. 30, 42 Земельного кодексу України від 18. 12. 1990 року, ст. ст. 116, 125, 125, 152 Земельного кодексу України від 25. 10. 2001 року, п. 18 Постанови ПВСУ № 7 від 16. 04. 2004 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», Порядку передачі у приватну власність земельних ділянок громадянам України, затвердженого наказом Державного комітету України по земельним ресурсам №10 від 15. 02. 1993 року,

Outcome: partial