Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-12 00:00:00

22.02.2021 року до суду надійшов зазначений позов, в якому позивач просила стягнути аліменти на її користь з відповідача на утримання неповнолітніх дітей, а саме: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі з 11.08.2005 року по 29.09.2020 р., від даного шлюбу мають двох дітей. Як зазначила позивач діти проживають разом з позивачкою, відповідач матеріальної допомоги на утримання дітей не надає, що і змусило звернутися до суду за захистом порушеного права. Ухвалою суду від 23.02.2021 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін (а.с. 17-18). 22.03.2021 року до суду від представника відповідача [PERSON] надійшло клопотання (відзив) про перехід з спрощеного провадження з викликом сторін до загального позовного провадження та призначення судового засідання у вказаній справі (а.с. 27-29). В судовому засіданні відповідач [PERSON] відмовився від заяви про перехід з спрощеного провадження з викликом сторін до загального позовного провадження та призначення судового засідання у даній справі. Просив дане клопотання залишити без розгляду. Ухвалою суду від 13.05.2021 р. з занесенням до протоколу судового засідання залишено без розгляду клопотання про перехід з спрощеного провадження з викликом сторін до загального позовного провадження та призначення судового засідання у даній справі. 24.03.2021 р. до суду від відповідача надійшов відзив на позов, в якому останній останній просив стягнути з нього аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 1500,00 грн., до того часу поки він офіційно не влаштується на роботу, також зазначив, що в нього немає коштів, а в подальшому він буде сплачувати 1/3 ч від усіх видів заробітку (доходу) (а.с. 41-44). 29.03.2021 р. до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якому остання на вимогах позову наполягала та просила стягнути алміенти в розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу). В судовому засіданні позивач вимоги позову підтримала та просила суд, стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дітей в розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з дати подання позову. В судовому засіданні відповідач позов в частині стягнення аліментів визнав, однак зазначив, що він не має роботи, отримує лише пенсію в розмірі 2100 грн., перебуває на обліку в Центрі зайнятості, має на утриманні матір-пенсіонерку, просив суд врахувати ці обставини і відповвідно прийняти рішення. Суд, заслухавши пояснення та доводи сторін по справі, дослідивши наявні докази та матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 2 ст. 2 Сімейного кодексу України врегульовано сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, між батьками та дітьми, між матір`ю та батьком дитини щодо її виховання, розвитку та утримання. Відповідно до ч. 7 ст. 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України. Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність з виховання, навчання і розвитку дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно вимог ч. 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» за якою, батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Одним із принципових положень, закріплених у Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 р., є те, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст. 3, 18 Конвенції «Про права дитини» в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 27 Конвенції передбачено, що дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Згідно ст. 5 Протоколу №7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції; нормативно-правовий акт № 475/97-ВР від 17.07.1997 Законом №475/97-ВР від 17.07.1997 року кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Виходячи з положень ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 р., передбачено, що батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Це положення відображене і в національному законодавстві. Так, відповідно до ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Таким чином, системний аналіз норм законодавства, дає підстави стверджувати, що як матір, так і батько зобов`язані неухильно дотримуватися свого обов`язку щодо утримання та виховання дитини. Відповідно, невиконання зазначеного обов`язку тягне за собою встановлену законом відповідальність. Частиною 3 ст.181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до вимог ч.1 ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Відповідно до ст. 183 СК України Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття.. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 11.08.2005 року по 29.09.2020 р. (а.с. 5). Від даного шлюбу мають дітей, а саме: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с.6, 7). Судом встановлено, що відповідач позовні вимоги фактично визнав, однак не погодився з розміром, який просив позивач. Визначаючи розмір аліментів, який повинен стягуватися з відповідача судом враховано, що малолітні діти перебувають на утриманні позивача, відповідач є особою працездатного віку, на його утриманні ніхто не перебуває., а тому суд вважає за необхідне стягнути аліменти на утримання неповнолітніх дітей у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу), починаючи з моменту подачі позову до суду і до досягнення дітьми повноліття. Крім цього, судом роз`яснюється, що відповідно до ч. 1 ст. 185 СК України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, зобов`язаний брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Також позивачка не позбавлена в майбутньому звернутись до суду з позовом про стягнення з відповідача на її користь матеріальної допомоги на лікування та/або навчання дитини(дітей) в порядку ст. 185 СК України або збільшення розміру аліментів згідно зі ст. 192 СК України. Суд допускає негайне виконання рішень суду у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць (ст. 430 ЦПК України). За загальним правилом судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1 ст. 141 ЦПК України). Положенням п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» унормовано, що ставка судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, встановлюється в розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму, що в грошовому еквіваленті становить 908,00 грн. Враховуючи те, що позивач в силу п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», при зверненні до суду з цим позовом звільнена від сплати судового збору, в такому разі судовий збір по справі необхідно стягнути з відповідача в дохід держави. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved