Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-10 00:00:00

24.03.2017 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] та просить стягнути заборгованість за договором позики в розмірі 242 820 грн., відсоток річних в сумі 12 529,51 грн. та судові витрати, мотивуючи тим, що 01.03.2015 року між нею та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якого позивач надала в позику відповідачу кошти у розмірі 15 500 доларів США, яку він зобов'язався повернути до 01.07.2015 року. На теперішній час відповідач повернув 6 500 доларів США, залишок складає 9 000 доларів США. Вона неодноразово зверталася до відповідача з проханням повернути кошти, але він постійно ухиляється від повернення позики, тому вона вимушена звернутися до суду з вищезазначеним позовом. Позивач [PERSON] до суду не з'явилася, її представник [PERSON], яка діє на підставі довіреності (а.с.33), в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, наполягала на їх задоволенні. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON], який діє на підставі угоди про надання правової допомоги №б/н від 04.05.2017 року та ордеру серії ОД № 168468 (а.с.29-31), позовні вимоги не визнали та просили відмовити в задоволенні позову, а відповідач [PERSON] пояснив, що він у позивача [PERSON] грошей не позичав, позичав він у її сина [PERSON], який особисто приніс йому гроші в сумі 15 500 доларів США, але на цей час він повернув частину грошей та його заборгованість складає 2000 доларів США, розписок про повернення коштів від [PERSON] він не брав. Також відповідач пояснив, що дійсно він власноручно написав розписку на ім'я позивача [PERSON], про те що він позичив від неї 15 500 грн. Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 01 березня 2015 року між сторонами було укладено договір позики, відповідно до якого відповідач [PERSON] отримав від позивача [PERSON] грошові кошти в сумі 15 500 доларів США та зобов'язався повернути борг до 01 липня 2015 року, про що власноручно написав розписку (а.с.45). В судовому засіданні, на яке викликалася особисто позивачка [PERSON], вона пояснила, що гроші для позики належать їй особисто, вона передавала їх відповідачу через свого сина [PERSON], і жодних застережень у неї не було, оскільки вона давно знала відповідача як порядну людину. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON], суду пояснив, що передав гроші відповідачу, які йому дала його матір [PERSON], який в свою чергу написав розписку на ім'я його матері, яку він їй передав, оскільки гроші належали матері. Крім цього, пояснив, що частину грошей [PERSON] повернув, про що жодних розписок не писалося, і якби вони хотіли вибити з відповідача гроші, то подали б позов на всі 15000 тисяч, оскільки при повернення частини грошей відповідачем жодних документів та розписок не складалося. Відповідно до ст.1046 ЦПК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною 2 ст.1047 ЦПК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 1049 ч.1 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (ст. 192 ч.1 ЦК України). Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку , встановлених законом (ст. 192 ч.2 ЦК України). Відповідно до ст. 533 ч.1 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. За ч.2 ст. 533 ЦК України якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно - правовим актом. Згідно з частиною 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу ( (тобто грошової одиниці , в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. У постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13 встановлена правова позиція, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Суд, дослідивши в судовому засіданні розписку від 01 березня 2015 року, встановив, що розписка містить найменування сторін зобов'язання (позикодавця та позичальника), грошову суму, яка підлягає поверненню та особистий підпис позичальника. Тобто між сторонами зобов'язання досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору позики й доведено факт передачі позичальнику грошей, що свідчить про укладення ними договору позики відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України. Отже, 01 березня 2015 року [PERSON] отримав в борг від [PERSON] 15 500 доларів США, які зобов'язався повернути в строк до 01 липня 2015 року. Відповідачем в судовому засіданні не заперечувався факт написання ним власноручно розписки про отримання грошей від [PERSON] Доказів, які б підтверджували те, що відповідач повністю, або частково повернув суму позики позивачу суду не було надано. Враховуючи що відповідач частково повернув суму позики в сумі 6 500 доларів США, про що зазначає позивач у позові, то його заборгованість перед позивачем становить 9 000 доларів США, що станом на 27 лютого 2017 року є еквівалентом 242 820 грн. ( 9 000 х 26,98 = 242 820 грн.), що підтверджено листом ПАТ «Державний ощадний банк України» №82 від 27.02.2017 року про курс Національного Банку щодо Долара США по відношенню до української гривні станом на 27.02.2017 року(а.с.7). Крім того, відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. Згідно ч.1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він відповідно до ст. 625 ЦК України зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 1 жовтня 2014 року розглянув справу № 6-113 цс 14, предметом якої був спір про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних за період невиконання судового рішення про відшкодування майнової та моральної шкоди. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок, відповідно до якого будь-яке зобов'язання, яке зводиться до сплати грошей, є грошовим зобов'язанням незалежно від правових підстав його виникнення і в разі його порушення підлягає застосуванню ч. 2 ст. 625 ЦК України. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Відтак, [PERSON] станом на 20.03.2017 року прострочив сплату боргу на 628 днів, що в перекладі на 3 % річних складає 3 / 365 х 628 = 5,16% від суми боргу, тобто 242 820 х 5,15% = 12 529,51 грн., а всього борг складає 242 820 грн. + 12 529,51 грн. = 255 349,51 грн. Посилання відповідача не те, що він не мав жодних правовідносини з приводу боргу з позивачем, а позичав у свідка [PERSON] в судовому засіданні спростовуються наявністю розписки, написаної власноруч відповідачем, де зазначено що він взяв у борг саме у позивача, та поясненням свідка [PERSON], який підтвердив, що лише передав позичені кошти від позивача, яка являється його матір'ю, відповідачу. Таким чином, дослідивши матеріали справи, враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню оскільки укладений між відповідачем та позивачем договір позики не виконувався належним чином, що призвело до утворення зазначеної вище заборгованості перед позивачем, яку відповідач в добровільному порядку не виплачує, тому суд стягує з [PERSON] заборгованість за договором позики в розмірі 255 349,51 грн. Крім цього, відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума сплаченого позивачем судового збору в розмірі 2 873,50 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved