Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-10 00:00:00

23.11.2017 до суду звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя, в якому позивач просить поділити спільне майно подружжя, яке є об`єктом спільної сумісної власності наступним чином: визнавши за [PERSON] право власності на автомобіль Volkswagen Caddy, номерний знак [NUMBER] , кузов [NUMBER] 2012 року випуску; стягнути з [PERSON] на користь позивача грошову компенсацію вартості 1/2 частини вказаного автомобіля у розмірі 116 600 грн. Позовна заява обґрунтована тим, що починаючи з листопада 2011 року сторони по справі почали проживати однією сім`єю, а у вересні 2014 року зареєстрували між собою шлюб. Однак у жовтні 2017 року сімейні стосунки погіршилися і сторони почали проживати окремо один від одного. За час шлюбу ними було набуто автомобіль Volkswagen Caddy, номерний знак [NUMBER] , кузов [NUMBER] , 2012 року випуску, який було оформлено на ім`я позивача, однак який після припинення шлюбних стосунків перебуває в користуванні відповідача. Так як шлюбні відносини не склалися, то між сторонами виник спір про поділ вищезазначеного автомобіля. Позивач вважає, що даний автомобіль є спільним майном подружжя і сторони володіють по Ѕ його частині, а тому вона не заперечує, щоб автомобіль перейшов у власність відповідачу, а їй було компенсовано половину його вартості. З урахуванням положень ст. 111 ЦПК України (в редакції Закону № 1618 -VI від 18.03.2004, який діяв на момент звернення до суду з позовною заявою) справа передана для розгляду головуючому судді Караулу О.А. 31.01.2018 відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено провести в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 17.04.2018 призначено судову товарознавчу експертизу та провадження по справі зупинено на час проведення експертизи. 05.03.2019 до суду надійшов висновок автотоварознавчої експертизи та матеріали цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя. Відповідно до Указу Президента України № 620/2013 від 07.11.2013 «Про призначення суддів» у судді Караула О.А. закінчився строк повноважень судді, починаючи із 08.11.2018. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.03.2018 справу передано в провадження головуючому судді Говорусі В.О. Ухвалою суду від 11.03.2019 справу прийнято до свого провадження та призначено підготовче судове засідання. 11.04.2019 ухвалою судді Петриківського районного суду Дніпропетровської області підготовче провадження в цивільній справі закрито та призначено до судового розгляду по суті. В судовому засідання представник позивача, адвокат Сафронов О.С. підтримав позовні вимоги посилаючись на обставини викладені в позові та вказуючи на відсутність у позивача, протягом тривалого проміжку часу, можливості користування спільним автомобілем через створення відповідних перепон з боку відповідача. В судовому засідання відповідач [PERSON] заперечуючи проти позовних вимог стверджував, що даний автомобіль не можна вважати їх спільною сумісною власністю з позивачем, так як він придбаний за його особисті кошти, виручені від продажу його особистих автомобілів. Наполягає на необхідності врахування того, що до реєстрації шлюбу з [PERSON] , ним передані особисті грошові кошти позивачу шляхом сплати її боргових зобов`язань, які виникли до шлюбу, а також те, що позивач після розлучення привласнила собі всі речі побуту, а тому позивач не має права на частку в даному автомобілі. Суд, ознайомившись із позовною заявою, дослідивши матеріали справи вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України, ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно п. п. 23, 24 Постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 р. за № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК). За таких обставин, для поділу спільного майна необхідно встановити його обсяг станом на дату розірвання шлюбу. Судом встановлено, що сторони по справі з 26.09.2014 перебувають в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, який зареєстрований Заводським відділом ДРАЦС РС Дніпродзержинського МУЮ у Дніпропетровській області , актовий запис № 510 від 26.09.2014. За час перебування позивача та відповідача у шлюбі, за позивачем [PERSON] 16.07.2016 року зареєстровано право власності на автомобіль Volkswagen Caddy, номерний знак [NUMBER] , кузов [NUMBER] 2012 року випуску, що підтверджується довідкою з Територіального сервісного центру №1244 від 12.10.2017 та не заперечується сторонами. Оскільки право власності на вказане майно набуте сторонами під час шлюбу, то ж воно є їх спільною сумісною власністю. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. В силу ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17. Відповідач, порушивши питання про спростування презумпції спільності спірного майна подружжя, однак не надав суду належних доказів, які б підтверджували, що спірний автомобіль Volkswagen Caddyбув придбаний на його особисті кошти та є його особистою власністю, яка поділу не підлягає. Суд зазначає, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК). Так, виключно покази свідків [PERSON] і [PERSON] в частині твердження про те, що спірний автомобіль придбано за кошти відповідача, за відсутності інших доказів таких обставин, суд оцінює як явно недостатніми для висновку про наявність підстав виключити спірний автомобіль з об`єму спільного сумісного майна подружжя. Крім того, суд розцінює як не доведене твердження відповідача про здійснення розподілу спільного сумісного майна сторін в позасудовому порядку шляхом переходу в володіння позивача речей побуду, так як дане твердження не доведено жодними належними та допустимими доказами За відсутності будь-яких належних і допустимих доказів, суд вважає безпідставним твердження відповідача про необхідність врахування, при визнанні способу поділу спільного сумісного майна, передачі ним позивачу 4 тис. доларів США, які були його особистими збереженнями, в рахунок погашення її заборгованості в кредитних зобов`язаннях, які виникли до реєстрації шлюбу. При цьому, покази свідка [PERSON] , яка в судовому засіданні показала, що вона будучи працівником банку, була свідком як [PERSON] здійснював грошові платежі за кредитними зобов`язаннями [PERSON] не можуть бути прийняті судом як належний та допустимий доказ, оскільки такі покази не відповідають правилам доказування, визначеним в ч.2 ст. 78 ЦПК. Таким чином, суд вважає, що сторони володіли вищезазначеним спірним автомобілем на праві власності в рівних частках. Визначаючи спосіб поділу між сторонами спільного автомобіля суд виходить з наступного. Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України). Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (частина четверта статті 71 СК України). Аналіз змісту положень статті 71 СК України дає підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку. Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених ЦК України (стаття 365 цього Кодексу), в першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду. Такий підхід відповідає закріпленим у статті 7 СК України засадам розумності і добросовісності, оскільки відповідач надає свою згоду на позбавлення його частки у праві власності, отримуючи, в свою чергу, гарантоване грошове відшкодування. У пунктах 1-3 частини першої статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим. Правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються статтею 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки. Заявляючи відповідні вимоги, позивач погоджується на отримання грошової компенсації, а відповідач, у свою чергу, не завжди згоден її виплачувати. При цьому залишення неподільної речі у спільній власності без проведення реального поділу не позбавить того з подружжя, хто фактично цією річчю користується, можливості користуватися нею в подальшому. Одночасно інший з подружжя позбавляється як можливості користуватися спірною річчю, хоча вона перебуває у спільній власності, так і грошової компенсації, яку інша сторона добровільно на депозитний рахунок не внесла. Оцінюючи положення ч.5 ст. 71 СК України як такі, що застосовуються до правовідносин, які виникають при зверненні одного із подружжя до іншого з вимогами про припинення його права на частку в спільному майні, суд робить висновок, що ця норма не вимагає обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, де про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач. Оцінюючи положення частини п`ятої статті 71 СК України як такі, що застосовуються до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до іншого з вимогами про припинення його права на частку у спільному майні у постанові від 09 жовтня 2019 року у справі № 664/340/16-ц (провадження № 61-20084св18) Верховний Суд робить висновок, що ця норма не вимагає обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач. Проаналізувавши фактичні обставини справи та відносини, які склалися між сторонами з приводу спільного володіння та користування майном, беручи до уваги принцип справедливості, який є основоположним принципом права, суд приходить до висновку, що позивач лише фактично є власником спірного майна, але реально не користувалась спірними автомобілями та не користується, так як автомобіль знаходиться у відповідача. Правовий режим спільної часткової власності визначається ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. З урахуванням того, що позивач, номінально володіючи автомобілем, який належить їй на праві власності, позбавлена можливості його використання, враховуючи, що транспортний засіб є річчю неподільною, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію вартості Ѕ його частини. Відповідно до висновку по результатам проведення судової авто товарознавчої експертизи за № 2177-18 від 02.01.2019, ринкова вартість автомобіля Volkswagen Caddy, номерний знак [NUMBER] , 2012 року випуску складає 163 255 грн. 03 коп. Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] та вважає, що вони підлягають частковому задоволенню, а саме: з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню компенсація за 1/2 частину автомобіля Volkswagen Caddy, номерний знак [NUMBER] , 2012 року випуску, у сумі 81627 грн. 52 коп., а після отримання позивачем зазначених коштів право власності на спірний автомобіль в повному обсязі має перейти до відповідача по справі. Позивачем долучено платіжне доручення від 15.11.2017 про сплату нею судового збору у сумі 2332 грн. за подання до суду даного позову. Згідно зі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що розмір сплаченого судового збору при подачі позову був прив`язаний до заявленої вартості спірного майна, що становила 233 200 грн., а судом була встановлена вартість спірного майна в розмірі 163 255 грн. 03 коп., тому з відповідача слід стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати зі сплати судового збору пропорційно до задоволених вимог в сумі 1632 грн. 40 коп.

Outcome: partial