Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-21 00:00:00

23.02.2015 року позивач [PERSON] звернувся до Красноармійського міськрайонного суду Донецької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕС ДЖІ Продакшн» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за порушення строків її виплати та відшкодування моральної шкоди посилаючись на те, що згідно наказу №34-к від 17.01.2012 року він був прийнятий на роботу в ТОВ «ЕС ДЖІ Продакшн» на посаду фахівця з методів розширення ринку збуту у відділ дистрибуції, одним із видів економічного діяльності якого є оптова торгівля чаєм, яке воно здійснює на території України. При прийнятті на роботу йому було визначено, що свої службові обов'язки він буде здійснювати в оптових та роздрібних торгівельних мережах, які розташовані на території м.Донецька та м.Макіївки, тобто за місцем його проживання. Починаючи з серпня 2014 року розмір його заробітної плати складав 10460,00грн. У період з 16.07.2014 року по 29.07.2014 року він перебував у черговій календарній відпустці, а з 30.07.2014 року продовжив виконання своїх службових обов'язків, однак відповідач за період з серпня 2014 року по січень 2015 року не сплачує йому заробітну плату і має заборгованість у загальному розмірі 62760,00грн., яку він просить стягнути з відповідача, а в зв'язку з порушенням строків виплати заробітної плати відповідач повинен сплатити йому компенсацію втрати частини доходів, нарахованих за час роботи на підприємстві, відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Крім того, порушенням строків виплати заробітної плати відповідач завдав йому моральної шкоди, оскільки заробітна плата є єдиним джерелом його існування і її невиплата змусила його брати грошові кошти у позику у знайомих та родичів, а також не виплата заробітної плати є перешкодою для придбання необхідних йому та членів його родини продуктів харчування, ліків, медичних препаратів, засобів санітарії та гігієни і всі ці обставини потребують від нього додаткових зусиль для організації свого життя і життя членів його родини, що завдає йому моральних страждань впродовж всього часу існування заборгованості. Завдану йому моральну шкоду він оцінує в 20000,00грн. і просить стягнути з відповідача, справу просив розглянути у його відсутність за участю представника [PERSON], на позові наполягав (а.с.160). Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги позивача підтримав, просив їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи без участі представника відповідача, надав заперечення проти позову (а.с.145-146). Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, з'ясувавши всі обставини по справі та перевіривши їх доказами, суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до ЦПК в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна із сторін зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і що до яких у сторін виникає спір. Відповідно до ст.213 ч.3 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. У судовому засіданні встановлено, що згідно наказу №34-к від 17.01.2012 року позивач був прийнятий на роботу в ТОВ «ЕС ДЖІ Продакшн» на посаду фахівця з методів розширення ринку збуту у відділ дистрибуції, одним із видів економічного діяльності якого є оптова торгівля чаєм, яке воно здійснює на території України (а.с.10-13,77). У той же час місцезнаходженням відповідача є наступна адреса:03062, м.Київ, проспект Перемоги, буд.65 (а.с.53). У період з 16.07.2014 року по 29.07.2014 року позивач, який зареєстрований та проживає в [ADDRESS] (а.с.5), перебував у черговій календарній відпустці, а з 30.07.2014 року повинен був продовжити виконання своїх службових обов'язків. Однак, в порушення трудової дисципліни позивач не приступив до виконання своїх обов'язків, що підтверджується актами про відсутність на роботі та службовими записками (а.с.87-92, 94-124, 125-132). Із матеріалів, які відповідачем були долучені до заперечення проти позову, вбачається, що позивач неодноразово повідомлявся про необхідність належного виконання трудових обов'язків та про необхідність прибути на роботу на підприємство, однак з невідомих причин на роботу не прибув, про причини неприбуття на роботу та невиконання обов'язків не повідомив, підтверджуючі документи не надав (а.с.133-140). Відповідно до ст.139 КЗпП України працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Згідно положень ст.40 КЗпП України трудовий договір може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку, зокрема прогулу (п.4), яким визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин. У судовому засіданні встановлено, що місце проживання позивача зареєстровано у м.Донецьку, яке перебуває в зоні проведення АТО, тому відповідач не звільнював позивача з роботи на підставі п.4 ст.40 КЗпП України, сподіваючись на те, що позивач прибуде на роботу та повідомить про причини свого прогулу. Ст.94 КЗпП України та ст.1 Закону України «Про оплату праці» визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, в грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану їм роботу. Таким чином, обов'язковою умовою отримання заробітної плати є перебування працівника в трудових відносинах з підприємством (власником або уповноваженим ним органом) та виконання певної роботи (певних функцій) за конкретною класифікацією, професією, посадою. Оскільки, чинним законодавством передбачено здійснення оплати праці працівникові виключно за фактично виконаний обсяг робіт, визначений у трудовому договорі, то відповідач не маючи правових підстав для нарахування заробітної плати за період з 01.08.2014 року по 31.01.2015 року не виплатив заробітну плату позивачу за весь час прогулу без поважних причин (а.с.93). Щодо вимог позивача про стягнення моральної шкоди з відповідача за порушення строків виплати заробітної плати, то суд вважає ці вимоги необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Пленумом Верховного Суду України в Постанові від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику у справах відшкодування моральної (немайнової) шкоди», зокрема п.5, роз'яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди,протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зав'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, тобто чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі, чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяння не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством. З огляду на викладене, суд вважає, що відповідач не порушував трудових та інших прав позивача, який не з'являється на роботу, не виконує покладених на нього трудовим договором обов'язків, ухиляється від прибуття за місцезнаходженням роботодавця для надання пояснень причини прогулу та підтверджуючих документів, а тому відповідач правомірно не нараховує заробітну плату позивачу та не спричиняє останньому будь-якої моральної шкоди. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed