Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-06 00:00:00

23 березня 2018 року позивачі [PERSON], [PERSON] звернулись в суд з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON] про визнання договорів дарування 2/3 частки квартири [ADDRESS] від 27.05.2000 року, що посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу [PERSON] та укладений від імені [PERSON], [PERSON] на імя [PERSON] та ? частки квартири [ADDRESS] від 08.04.2011 року, що посвідчений приватним нотаріусом Полтавського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 302, що укладений [PERSON] на користь [PERSON] недійсними. Позовні вимоги обґрунтовували тим, що на підставі свідоцтва про право власності на житло, що видане Відділом приватизації житла міста Полтави 29 грудня 1997 року відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» вони та їхній син, відповідач [PERSON], отримали у спільну сумісну власність квартиру [ADDRESS]. Розмір часток співвласників при передачі квартири у спільну сумісну власність не визначався. У 2000 році вони, маючи на меті забезпечення своєї старості, передали у власність сину [PERSON] належні їм частки спірної квартири з тією умовою, що син буде матеріально допомагати та опікуватись ними у майбутньому. 27.05.2000 року у приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу [PERSON] був посвідчений договір дарування їхніх часток у квартирі (2/3 частини) на імя сина, відповідача [PERSON] Син одружився 11 грудня 2010 року з [PERSON] (дошлюбне прізвище Шевченко) [PERSON] та привів її проживати у спірну квартиру. У січні 2018 року їм стало відомо, що син, відповідач по справі [PERSON], подарував ? частину спірної квартири своїй дружині, [PERSON] Договір дарування був посвідчений приватним нотаріусом Полтавського нотаріального округу [PERSON] 08.04.2011 року та зареєстрований в реєстрі за № 302. Так як між ними та відповідачами відносини не склалися, постійно виникають конфлікти та син фактично відмовився від них, не допомагає їм, просили визнати договір дарування 2/3 частки квартири між ними та сином недійсним з тих підстав, що вони помилялись щодо вказаного правочину та їхнє волевиявлення щодо передачі своїх часток у квартирі сину, було повязане з майбутнім їхнім утримання з боку сина, тобто вони мали волевиявлення на укладення договору дарування під умовою довічного утримання. Так як вони просять визнати договір дарування спірної квартири, що укладений між ними та сином [PERSON] і повернути собі у власність їхні частки у квартирі, просили визнати договір дарування, що укладений між сином та невісткою недійсним. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала свої позовні вимоги, просила їх задовольнити, надала пояснення аналогічні обставинам, викладеним у позовній заяві. Позивач [PERSON] надав суду заяву, в якій просив розглядати справу у його відсутність, просив задовольнити позовні вимоги. Відповідачі надали відзив на позовну заяву, в якому зазначили, що позовні вимоги не можуть бути задоволені. Відповідач [PERSON] не заперечуючи тієї обставини, що він обіцяв позивачам, при умові дарування йому спірної квартири, здійснювати за ними догляд та допомагати у майбутньому, позовні вимоги не визнав та зазначав, що така обіцянка давалась ним несвідомо та його обіцянки не мають жодного значення для визнання договору дарування недійсним. Третя особа приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не з»явилась, будучи повідомленою про час і місце розгляду справи. Третя особа Приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу [PERSON] у відзиві на позов просила відмовити у задоволенні позовних вимог, вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та направленими на позбавлення відповідача [PERSON] 1/2 частки спірної квартири. Суд вважає можливим слухати справу у відсутності приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу [PERSON] та приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу [PERSON] Суд, заслухавши позивача [PERSON], відповідача [PERSON], вивчивши та дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що на підставі Свідоцтва про право власності на житло, яке видане Відділом приватизації житла міста Полтави 29 грудня 1997 року відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» [PERSON], [PERSON], [PERSON] отримали у спільну сумісну власність квартиру [ADDRESS] (а.с.23). Розмір часток співвласників при передачі квартири у спільну сумісну власність не визначався. 27.05.2000 року позивачі подарували відповідачу [PERSON] 2/3 частки квартири [ADDRESS] (а.с.5-6). Розмір часток при укладенні договору дарування, нотаріус визначив самостійно по 1/3 частині за кожним позивачем, що на час посвідчення договору відповідало вимогам чинного законодавства України. При укладенні договору дарування позивачі та відповідач [PERSON] не поставили до відома нотаріуса про наявність між ними домовленості щодо укладення договору дарування, яка стосувалась того, що [PERSON] брав на себе зобов»язання, під умовою отримання в дар частки квартири від позивачів, в майбутньому здійснювати за позивачами догляд. Однак із відзиву на позовну заяву, із пояснень відповідача [PERSON] вбачається, що така домовленість щодо укладення договору дарування була, і вказаний договір дарування був укладений під умовою, яка передбачала, що [PERSON] в рахунок отримання в дар частини спірної квартири брав на себе зобов»язання щодо утримання позивачів, своїх батьків, у майбутньому. Приписами ч.2 ст.717 ЦК України передбачено, що договір, який встановлює обов»язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Згідно із ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч.1 ст.229 ЦК України). З розяснень, які викладені в п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», вбачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обовязок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. За змістом правових позицій Верховного Суду України, що є обов'язковими до застосування, які висловлені у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі №6-372цс16, у справі № 6-1364цс15 та інших справах, прямо зазначено, що договір, що встановлює обовязок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Так як під час розгляду справи судом встановлено, що на час укладення договору дарування між сторонами була досягнута домовленість між сторонами договору, що вказаний договір укладається під умовою, яка передбачає у майбутньому здійснення догляду за дарувальниками з боку обдарованого, отже слід дійти до висновку, що вказаний договір укладений під умовою та не відповідає волевиявленню сторін договору. За таких обставин, договір дарування від 27.05.2000 року, що посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу [PERSON], та укладений від імені [PERSON], [PERSON] на імя [PERSON] визнається судом недійсним. Щодо позовних вимог про визнання договору дарування ? частки квартири [ADDRESS] від 08.04.2011 року, що посвідчений приватним нотаріусом Полтавського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №302, який укладений [PERSON] на користь [PERSON] недійсними, то суд дійшов до висновку про часткове задоволення вказаних позовних вимог, враховуючи наступне. Відповідно до статті 4 Цивільного процесуального кодексу України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Якщо майно передане власником за правочином, який є нікчемним або оспорюваним, то позов про визнання правочину недійсним та (або) про застосування наслідків недійсності правочину має предявлятися тоді, коли майно залишається у набувача. Тобто якщо вчинений один правочин і повернути майно можна шляхом застосування реституції, то ефективним способом захисту буде визнання правочину недійсним. Суд дійшов до висновку про визнання договору дарування 2/3 частки квартири [ADDRESS] від 27.05.2000 року, що посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу [PERSON], та укладений від імені [PERSON], [PERSON] на імя [PERSON], недійсним. Однак відповідно до свідоцтва про право власності на спірну квартиру від 29 грудня 1997 року позивачі та відповідач [PERSON] є власниками спірної квартири, по 1/3 частини за кожним. Отже, [PERSON], укладаючи договір дарування на ім»я [PERSON], та, подарувавши їй ? частину спірної квартири, подарував у тому числі і належну йому на праві власності 1/3 частину квартири, якою міг розпоряджатися на власний розсуд. Оскільки договір дарування від 27.05.2000 року, який був укладений між позивачами та [PERSON], визнається судом недійсним, то слід дійти до висновку, що [PERSON] залишається власником 1/3 частини спірної квартири та мав право розпоряджатись цією часткою на свій розсуд, а отже він подарував своїй дружині 1/3 частину квартири, яка належала йому на підставі свідоцтва про право власності та 1/6 частину квартири, яка дісталась йому по договору дарування, який судом визнається недійсним. За таких обставин, суд дійшов до висновку про визнання частково недійсним договору дарування ? частки квартири [ADDRESS] від 08.04.2011 року, що посвідчений приватним нотаріусом Полтавського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №302, що укладений [PERSON] на користь [PERSON], тільки в частині визнання недійсним 1/6 частини спірної квартири. Приписами ч.4 ст.216 ЦК України передбачено, що суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Так як дійсність чи недійсність нікчемного правочину визначається безпосередньо законом і не залежить від волі сторін, наслідки його недійсності визначаються безпосередньо законом. При цьому правові наслідки недійсності нікчемного правочину, встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Проте суд з власної ініціативи,

Outcome: partial