Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-02 00:00:00

23 березня 2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» про відшкодування моральної шкоди спричиненої смертю чоловіка у розмірі 200 000,00 гривень. В обґрунтування позовних вимог вказала, що з 05 серпня 1995 року, перебувала у шлюбі з [PERSON] 03 серпня 1998 року, внаслідок нещасного випадку, який стався на шахті Гвардійська, при виконанні своїх службових обов`язків машиніста електровозу, загинув її чоловік [PERSON] . Із Акту про нещасний випадок дізналася, що винними в нещасному випадку який трапився із чоловіком є гірничий майстер, начальник дільниці, головний механік шахти, головний інженер шахти. Зазначає, що з чоловіком прожили лише три роки. Смерть чоловіка заподіяла їй неймовірну моральну шкоду, довгий час вона не могла вийти із депресивного стану, в день поховання, їй неодноразово викликали швидку допомогу, її серце не витримувало біль яку вона переживала. 05 жовтня 2001 року позивач уклала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище на [PERSON] . 20 травня 2020 року представник відповідача подав до суду відзив на позов, в якому просив у задоволенні позовних вимог відмовити, вважає їх необґрунтованими. Зазначає, що позивач, обгрунтовуючи моральну шкоду завдану смертю чоловіка [PERSON] на виробництві, фактично не надає жодних доказів, які б свідчили про вину відповідача у настанні нещасного випадку на виробництві, доказів, які б свідчили про дійсність шлюбу з [PERSON] , доказів спільного проживання з померлим однією сім`єю на час його смерті, доказів спільної реєстрації місця проживання позивача та загиблого за однією адресою на час його смерті, а фактично зводить обгрунтування позову виключно до наявності свідоцтва про укладення шлюбу, яке може засвідчувати виключно факт укладення шлюбу, а не його дійсність. В позовній заяві також не міститься обґрунтованого розрахунку суми моральної шкоди. Також як на безпідставність позовних вимог вказує, що ПАТ «Кривбасзалізрудком» не є правонаступником ВО «Кривбасруда» ш. «Гвардійська», на якому 03 серпня 1998 року стався нещасний випадок з [PERSON] . Зазначає, що Криворізький державний залізорудний комбінат є державним підприємством та відноситься до сфери управління Мінпромполітики України, правонаступником якого є Мінекономрегіонрозвитку України. Крім того, ПАТ «Кривбасзалізрудком», яке до 30 березня 2011 року було відкритим акціонерними товариством «Криворізький залізорудний комбінат» є новоствореним підприємством. Отже, оскільки [PERSON] не працював у відкритому акціонерному товаристві «Криворізький залізорудний комбінат» або у публічному акціонерному товаристві «Криворізький залізорудний комбінат», для стягнення моральної шкоди з публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» відсутні законні підстави. Також, в своєму відзиві зазначив, що стягнення моральної шкоди з ПАТ «Кривбасзалізрудком», без встановлення факту правонаступництва, за відсутності вини підприємства, фактично є втручанням держави у мирне володіння майном юридичної особи, оскільки з підприємства стягуються грошові кошти, які є його власністю, і таке стягнення не можна назвати правомірним. Ухвалою суду від 25 березня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Ухвалою суду від 23 квітня 2020 року виправлено описку в ухвалі суду про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі. Ухвалою суду від 24 квітня 2020 року розгляд справи відкладено у зв`язку з відсутністю відомостей про отримання відповідачем копії ухвали про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі. Ухвалою суду від 26 травня 2020 року клопотання представника відповідача про встановлення додаткового строку для подання доказів на обґрунтування заперечень задоволено та розгляд справи відкладено. Представником відповідача на день розгляду справи додаткові докази не надані. Ухвалою суду від 03 червня 2020 року у задоволенні клопотання представника позивача про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та клопотання про зобов`язання позивача надати оригінали документів для огляду в судовому засіданні відмовлено. Згідно ст. 279 ЦПК України суд проводить розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Справа розглядається за відсутності учасників справи, тому у відповідності до ст. 247 ч. 2 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» закріплено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами». Судом встановлено, що 05 серпня 1995 року укладено шлюб між [PERSON] та [PERSON] , після укладання шлюбу прізвище дружинин [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу, серії [NUMBER] (а.с.12). 05 жовтня 2001 року уклала шлюб та змінила прізвище на [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу, серії [NUMBER] (а.с.13). 03 серпня 1998 року при виконанні трудових обов`язків на ВО «Кривбасруда» ш. «Гвардійська» з чоловіком позивачки [PERSON] , який працював машиністом електровозу, стався нещасний випадок, в результаті якого він помер, про що підприємством складений акт про нещасний випадок №22 за формою Н-1 від 19 серпня 1998 року (а. с. 5-11). Відповідно до п. 7 вказаного Акту причиною нещасного випадку було визнано: незадовільна організація робіт, виражена в неналежному проведенні інструктажу щодо електровозної скатки та управління електровозом при находженні тулубу машиніста поза межами кабіни (а.с.7). В додатку №2 вказаного Акту визначено осіб, які допустили порушення законодавства про охорону праці: [PERSON] - гірничий майстер, [PERSON] - начальник дільниці, [PERSON] - машиніст електровозу, [PERSON] - головний механік та [PERSON] - головний інженер (а.с.9). Причиною смерті [PERSON] є закрита травма грудей з пошкодженням ребер, що підтверджується копією довідки, актом та свідоцтва про смерть Серії [NUMBER] , актовий запис 952 (а.с.16, 17). Вирішуючи питання щодо правовідносин, які склались між сторонами у справі та законодавчих норм, що підлягають застосуванню суд керується положеннями ст. 440-1 ЦК України в редакції 1963 року, яка була чинна на час виникнення спірних правовідносин, оскільки судом встановлено, що право на відшкодування шкоди виникло у позивачки з моменту смерті її чоловіка під час нещасного випадку, що стався з ним на робочому місці 03 серпня 1998 року внаслідок незабезпечення роботодавцем безпечних та нешкідливих умов праці, що й стало причиною смерті працівника. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.5 Постанови «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, оскільки питання про відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодуванню моральної шкоди у цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Згідно ч. ч. 1, 3 ст. 17 Закону України «Про охорону праці», роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Статтею 153 КЗпП України встановлено, що забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Отже, з аналізу вищевказаних норм слідує, що право на відшкодування моральної шкоди позивачу як члену сім`ї потерпілого виникає у разі, якщо встановлено причинний зв`язок між смертю фізичної особи та ушкодженням здоров`я на виробництві. З матеріалів справи вбачається, що нещасний випадок стався з чоловіком позивачки [PERSON] на робочому місця під час виконання трудових обов`язків що стало причиною його смерті. Нещасний випадок визнаний таким, що пов`язаний з виробництвом, що підтверджено актом про нещасний випадок № 22 від 19 серпня 1998 року. Суд не погоджується з твердженням представника відповідача щодо необґрунтованості вимог позивача в частині стягнення з ПАТ «Кривбасзалірудком» моральної шкоди, завданої смертю чоловіка під час нещасного випадку який стався 03 серпня 1998 року у ВО «Кривбассруда» ш. «Гвардійська», оскільки підприємство відповідача не є правонаступником вказаної юридичної особи. Так, відповідно до вимог ч.3 ст.82 ЦПК України, обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Виходячи з вказаних вимог закону, суд визнає загальновідомими такі обставини реорганізації 01 липня 1975 року промислове об`єднання «Кривбасруда» (згідно із постановою Ради Міністрів УРСР від 18 квітня 1975 року за №194 та наказом по Мінчормету СРСР від 12 червня 1975 року за №430) реорганізовано у виробниче об`єднання, до складу якого увійшли всі рудоуправління на правах виробничих структурних одиниць. Станом на 01 січня 1978 року до складу ВО «Кривбасруда» входило 10 рудоуправлінь. Рудоуправління «Інгулець» наказом Міністерства чорної металургії УРСР від 01 вересня 1977 року передано до складу Інгулецького гірничо-збагачувального комбінату. 01 січня 1988 року на виконання наказів Мінчормету СРСР від 16 листопада 1987 року за №1015 і ГПО «Южруда» від 13 жовтня 1987 року за №2 на базі рудоуправлінь імені: Леніна, Р. Люксембург, ХХ партз`їзду, Фрунзе, Дзержинського, Ілліча створено три виробничі одиниці РУ ім. Леніна, РУ ім. ХХ партз`їзду, РУ ім. Дзержинського. 01 жовтня 1989 року рудоуправління імені Кірова та ХХ партз`їзду виділилися зі складу об`єднання в самостійні підприємства з наданням їм юридичного статусу. Інші рудоуправління (згідно з наказом Мінметалургії СРСР від 07 вересня 1989 року за №170 та наказом по об`єднанню від 20 вересня 1989 року за №349) були ліквідовані, а на їх базі створено на правах структурних одиниць 10 шахт: «Першотравнева-1», «Першотравнева-2», ім. Леніна, ім. Орджонікідзе, «Гвардійська», «Октябрська», «Родіна», «Саксагань», «Гігант», ім. Валявка. Згідно розподільчого балансу ліквідованого ВО «Кривбасруда», його правонаступником став ПАТ «Кривбасзалізрудком», за винятком шахт Першотравневого рудоуправління, а також шахт «Першотравнева-1», «Першотравнева-2», «Першотравнева», «Першотравнева-Дренажна» ВО «Кривбасруда», правонаступником яких стало «Криворізьке державне гірничорудне управління гідрозахист», тоді як шахта «Гвардійська» на якій працював чоловік позивачки увійшла до складу Державного підприємства «Криворізький державний залізорудний комбінат» правонаступником якого є на теперішній час відповідач Публічне акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат. Таким чином, виходячи за наведених обставин, судом встановлено, що ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» є правонаступником прав та обов`язків Виробничого об`єднання «Кривбасруда» ш. «Гвардійська, на якому до 03 серпня 1998 року працював чоловік позивачки [PERSON] . Право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці гарантовано ч.4 ст. 43 Конституції України. У статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року № 155 передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Від роботодавців повинно вимагатися надавати у випадках, коли це є необхідним, відповідні захисні одяг і засоби для недопущення настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, загрози виникнення нещасних випадків або шкідливих наслідків для здоров`я. Враховуючи те, що роботодавець не створив безпечні та нешкідливі умови праці на підприємстві, де працював померлий, тим самим порушивши ч.2 ст. 152 КЗпП України, ст.17 Закону України «Про охорону праці», які встановлюють цей обов`язок, що й стало причиною його смерті, а також виходячи з доведеності факту отримання моральної шкоди позивачем внаслідок смерті близької людини - чоловіка, який не спростовано відповідачем, суд приходить до висновку, що відповідач ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» є особою, яка несе відповідальність по відшкодуванню моральної шкоди позивачеві, у зв`язку чим наявні правові підстави для задоволення позовних вимог в частковому розмірі. Нормами статті 440-1 ЦК Української РСР, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п. 11 Правил). Відповідно до ст. 3 Закону України «Про оплату праці» мінімальна заробітна плата це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників. Вищезазначені норми закону у поєднанні зі статями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, та враховувати засади розумності, виваженості й справедливості. Згідно статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» мінімальна заробітна плата у місячному розмірі станом на час розгляду справи становить 4723,00 гривень, тобто мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, який відповідає 100% стійкої втрати працездатності, дорівнює 23615,00 гривень, а максимальний 944600,00 гривень. Такий висновок узгоджується з позицією Верховного Суду України висловленою у постанові № 6-156цс14 від 24 грудня 2014 року. Разом з тим вважає, що з урахуванням роз`яснень п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до якого розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача у недотриманні положень з охорони праці, які призвели до смертельного нещасного випадку та інших обставин, виходячи із засад розумності та справедливості, беручи до уваги конкретні обставини по справі, а саме обставини травмування та смерті чоловіка позивачки, беручи до уваги характер і тривалість моральних страждань позивача, істотність вимушених змін у її життєвих стосунках, яка втратила підтримку близької людини, наслідки, що наступили, та їх невідворотність, вважає, що справедливою компенсацією перенесених позивачем моральних страждань, пов`язаних із втратою близької людини та зміною звичного ритму життя, буде стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 180 000 гривень. Суд зазначає, що матеріали справи не містять жодних доказів на спростування викладених обставин та відповідачем не заявлено суду про неналежність або ж недопустимість наданих позивачем доказів. З огляду на те, що позовні вимоги задоволено частково, враховуючи приписи статті 141 ЦПК України, суд приходить до висновку, що з відповідача підлягають стягненню судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору на користь держави.

Outcome: partial