Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-29 00:00:00

22 січня 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про відібрання дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], у [PERSON] без позбавлення її батьківських прав та передачу дітей йому. В обґрунтування заявлених вимог позивач вказав, що він перебував у шлюбі з відповідачкою з 19.07.2008 року по 03.01.2013 року. Після розірвання шлюбу відповідно до рішення суду дітей залишено проживати з матір?ю. Йому стало відомо, що [PERSON] ухиляється від виконання своїх обов?язків по вихованню неповнолітніх дітей, а також створює небезпечну для дітей обстановку, яка становить загрозу для їх життя, здоров?я і морального виховання. До таких висноків прийшов тому, що відповідачка, не маючи постійного місця проживання в м.Києві, забрала неповнолітнього сина [PERSON] з дитячого садочка та перевезла невідомо куди, відмовляється повідомляти адресу, за якою на даний час проживає дитина. З вказаних причин він позбавлений права на спілкування зі своїм сином та не має можливості займатися його вихованням. Із-за того, що [PERSON] не займається належним вихованням [PERSON], то це вплинуло на його поведінку. Син став неврівноваженим, дратівливим, замкнутим. Посилаючись на статті 164, 170 СК України, позивач вважав, що є всі підстави для того, щоб відібрати дітей від [PERSON] та передати йому, так як [PERSON] переховує одну дитину і невідомо в яких умовах дитина виховується, а на другу дитину негативно впливає. 06 березня 2014 року [PERSON] подала до суду зустрічний позов до [PERSON], треті особи - Брусилівська районна державна адміністрація в особі служби в справах дітей Брусилівської районної державної адміністрації, Дніпровська районна в м.Києві державна адміністрація в особі служби в справах дітей Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], за місцем проживання матері. 30 квітня 2014 року в судовому засіданні [PERSON] подала до суду заяву про залишення без розгляду її зустрічного позову про визначення місця проживання дітей. В попередньому судовому засіданні відповідачка [PERSON] подала письмові заперечення на позов, в яких зазначила, що у спілкуванні та побаченнях з дітьми вона ніколи [PERSON] не обмежувала і якби позивач звернувся до суду з позовом про встановення порядку участі батька у вихованні дитини, то вона б такий позов визнала і ніяких перешкод не вчиняла. Твердження позивача про те, що вона ухиляється від виконання своїх обов?язків по вихованню неповнолітніх дітей, а також створює небезпечну для дітей обстановку, яка становить загрозу для їх життя, здоров?я і морального виховання не підтверджено належними та допустимими доказами, не зазначено, в чому це проявляється. З 2006 року офіційно працює помічником адвоката в м.Києві, тому її переїзд до столиці є цілком логічним та виправданим. В зв?язку з поведінкою позивача та родичів, які мають на меті відібрати у неї дітей без рішення суду, на даний момент не може повідомити адресу місця проживання в м.Києві, оскільки не впевнена в тому, що до винесення судом рішення [PERSON] та її родичі не приїдуть до м.Києва та не заберуть з дитячого садка та школи її дітей. В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали повністю з підстав, зазначених в позовній заяві, просили задовольнити, оскільки на час розгляду справи доля дітей невідома, відповідачка приховує інформацію про дійсні умови проживання дітей, на контакти не йде, не дає можливості виконувати позивачу батьківську роль у вихованні дітей. Відповідачка та її представник просили в задоволенні позову відмовити, мотивуючи тим, що вимоги не доведені належними доказами, є лише припущення про неналежні умови проживання дітей, але рішення суду не може грунтуватися на припущеннях. Причиною звернення до суду з таким позовом є сімейний конфлікт між позивачкою та її матір?ю з приводу одруження позивачки з [PERSON] Представник Брусилівської райдержадміністрації як органу опіки та піклування Несенюк С.В. в судовому засіданні підтримала надані висновки органу опіки і піклування про доцільність відібрання малолітніх дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], у матері [PERSON] без позбавлення її батьківських прав, вказуючи на те, що на початку січня 2014 року [PERSON] забрала із дитячого садка малолітнього сина [PERSON] та вивезла дитину в м.Київ. На початку лютого 2014 року [PERSON] забрала із Брусилівської загальноосвітньої школи № 1 старшого сина [PERSON] та вивезла дитину в м.Київ. [PERSON] відмовляється повідомити місце проживання дітей, що ставить під сумнів належне утримання та проживання дітей в умовах, безпечних для їх життя, здоров?я та морального виховання. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, допитавши свідків, дослідивши та оцінивши докази, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, зважаючи на наступне: Згідно з ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст.57-60 ЦПК України. У даному випадку позивач, який подав позов про відібрання дітей без позбавлення батьківських прав з підстав, передбачених ч.1 ст.170 СК України, повинен довести, що відповідачка як мати дітей ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дітей, жорстоко поводиться із дітьми, вдається до будь-яких видів експлуатації дітей, примушує їх до жебракування та бродяжництва, чи підтвердити належними, допустимими та достовірними доказами обставини, за яких залишення дітей у відповідачки є небезпечним для їх життя, здоров?я і морального виховання. Так, судом встановлено та підтверджується матеріалами справи в їх сукупності, що сторони з 19 липня 2008 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Брусилівського районного суду Житомирської області від 03 січня 2013 року розірваний, після розірвання шлюбу [PERSON] обрано прізвище «[PERSON]», за згодою сторін дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], залишено проживати з матір'ю. Копіями свідоцтв про народження підтверджується, що матір'ю дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], є відповідачка [PERSON], батьком записаний позивач [PERSON] Відповідно до ст.141 СК України, мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. З пояснень сторін, показань свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] відомо, що після розірвання між сторонами шлюбу [PERSON] та [PERSON] проживали окремо, їх малолітні діти проживали з матір'ю спільно з бабусею дітей [PERSON] в її будинку по [ADDRESS]. Дитина [PERSON] відвідував дитячий садок в смт.Брусилів, дитина [PERSON] навчався у Брусилівській загальноосвітній школі № 1. Окрім сторін участь у вихованні дітей та піклуванні про них також приймали бабуся дітей [PERSON] та дідусь [PERSON] 10 жовтня 2013 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON], участь якого у вихованні та спілкуванні з дітьми викликали супротив та несприйняття зі сторони батька дітей [PERSON], бабусі [PERSON], дідуся [PERSON], що стало причиною виникнення конфліктної ситуації між ними та відповідачкою [PERSON] з приводу участі у вихованні та утриманні дітей, спілкуванні з дітьми. В січні, лютому 2014 року відповідачка [PERSON] забрала дітей з смт.Брусилів і переїхала проживати з дітьми в м.Київ, де проживають разом з її чоловіком [PERSON] в орендованому житлі. Звернення як позивача так і відповідачки до прокурора, органів внітрішніх справ, Брусилівської районної державної адміністрації, закладів та органів освіти розцінюються судом як підтвердження виниклого між сторонами конфлікту з питань виховання та визначення місця проживання дітей. Згідно пояснень відповідачки та за свідченнями свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] діти проживають разом з [PERSON] та [PERSON] в орендованій квартирі в м.Києві, влаштовані в дитячий садок та школу, умови проживання дітей нормальні та безпечні, стосунки доброзичливі, факти застосування насильства до дітей, негативного впливу заперечуються. Відповідно до положень принципу № 6, принципу № 7 абз. 2 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1385 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, дитина заради повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та порозуміння. Вона має, коли це є можливим, зростати під опікою і відповідальністю її батьків і в будь-якому випадку в атмосфері любові, моральної і матеріальної забезпеченості. Найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її навчання; ця відповідальність покладена переш за все на батьків. Згідно до ч.2 ст.27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка є частиною національного законодавства України, батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Частиною 1 статті 164 СК України визначено вичерпний перелік підстав, за наявності яких мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. При цьому, згідно із ч.1 ст.170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров'я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Пленум Верховного Суду України в пунктах 15, 16 постанови від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей: не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками. Досліджені судом докази не стверджують винної поведінки відповідачки [PERSON], яку можна розцінити як ухилення від виконання своїх батьківських обов'язків. Її дії щодо переїзду з дітьми на проживання в м.Київ та приховування адреси фактичного проживання викликані виниклою конфліктною ситуацією та спрямовані на унеможливлення вирішення спору між нею та позивачем щодо участі у спілкуванні, вихованні дітей у спосіб, який може негативно вплинути на дітей. Відповідно до ч.1ст.17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (рішення від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України»). Суду не надано доказів на підтвердження того, що відповідачка [PERSON] негативно характеризується, зловживає алкогольними напоями або наркотичними засобами, жорстоко поводиться із дітьми, вдається до будь-яких видів експлуатації дітей, примушує їх до жебракування та бродяжництва, негативно впливає на виховання дітей. З наданих до суду характеристки [PERSON], довідки про її доходи вбачається, що вона має постійне мсце роботи в м.Києві, працює помічником адвокатського бюро приватного адвоката Падалко О.Ю., має постійний дохід у вигляді заробітної плати, розмір якої в 2013 році становив 3200 гривень на місяць, позитивно характеризується за місцем роботи. Суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, вважає недоведеними обставини, за яких залишення дітей у відповідачки є небезпечним для їх життя, здоров?я і морального виховання. . Відсутність у відповідача власного житла, неповідомлення адреси свого місця проживання, участь у вихованні дітей чоловіка відповідачки [PERSON], обрання місця проживання дітей в м.Києві, несприйняття батьком дітей, їх дідом, бабою обраних [PERSON] умов проживання дітей та методів їх виховання, створення нею перешкод щодо спілкування дітей з батьком, бабою, дідом, їх участі у вихованні дітей, не можуть бути визнані підставою для відібрання дітей у відповідачки без позбавлення батьківських прав. На виконання вимог ч.5 ст.19 СК України Брусилівською райдержадміністрацією як органом опіки та піклування наданий до суду висновок про доцільність відібрання малолітніх дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], у матері [PERSON] без позбавлення її батьківських прав. Відповідно ч.6 ст.19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обгрунтованим, суперечить інтересам дитини. Суд критично оцінює висновок органу опіки та піклування щодо відповідності інтересам дітей відібрання їх від матері без позбавлення батьківських прав, оскільки у даному висновку не міститься достатнього обґрунтування, висновок нічим об'єктивно не підтверджується, мотивований лише сумнівами та припущеннями. Проаналізувавши всі докази по справі у їх сукупності, виходячи із конкретних обставин даної справи, суд дійшов до висновку, що відсутні передбачені ч.1 ст.170 СК України підстави для задоволення позову. Разом з тим, суд звертає увагу сторін на те, що з метою захисту інтересів малолітніх дітей, відносно яких позивач [PERSON] як їх батько бажає здійснювати догляд та піклування, приймати участь у їх вихованні, сторони зобов'язані досягнути копромісу з питань щодо виховання дітей або вирішити такий спір в порядку та у спосіб, передбачені статтями 157-159 СК України. Відповідачкою не були документально підтверджені понесені нею судові витрати, які у відповідності до ст.88 ЦПК України слід присудити на її користь з позивача.

Outcome: dismissed