Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-15 00:00:00

23.05.2019 року представник позивача за довіреністю Мірянов М.М., який діє в інтересах [PERSON] звернувся до суду з позовом скасування наказу про застосування дисциплінарного стягнення. В обґрунтування заявлених вимог посилаючись на те, що з 31 березня 2017 року по 25 лютого 2019 року [PERSON] перебував у трудових правовідносинах з Державним підприємством «Торецьквугілля», де працював на різних посадах у ВП «Шахта «Північна». Наказом № 21к від 25.02.2019 року «Про відпустки та звільнення» позивача було звільнено з роботи з посади виконуючого обов`язки заступника головного інженера з охорони праці та техніки безпеки відділу Охорона праці за п.3 ст.40 КЗпП України за систематичне невиконання, без поважної причини обов`язків, покладених на нього правилами внутрішнього трудового розпорядку. Підставою для застосування вищезазначеного стягнення став наказ генерального директора Державного підприємства «Торецьквугілля» №27 від 08 лютого 2019 року «Про виконання протокольного рішення засідання постійно діючої комісії з охорони праці ДП «Торецьквугілля» від 07.02.2019, відповідно до якого за низький рівень стану охорони праці у ВП «Шахта «Північна», що виразилося у непідготовленості окремих робітників шахти до спасіння в непридатному для дихання середовищі, враховуючи рішення ПДК з охорони праці ДП «Торецьквугілля», в.о. заступника головного інженера з охорони праці [PERSON] звільнено з підприємства. При цьому, профспілковою організацією звільнення позивача з роботи з цих підстав не погоджено. Таким чином, відповідач незаконними діями позбавив [PERSON] гарантованих Конституцією України прав на працю та можливість заробляти собі та своїй родині на життя і мати достатній життєвий рівень Наказ про звільнення з займаної посади позивач вважає незаконним та безпідставним, так як зазначені в оскаржуваному наказі причини його звільнення не відповідають дійсним обставинам справи та власником порушено процедуру звільнення, тому просить наказ скасувати. Відповідач надав письмовий відзив на позовну заяву, в якому заперечив з приводу заявлених позовних вимог з причин пропуску місячного строку подання позовної заяви відповідно до вимог ст.233 КЗпП України. Зазначив, що з наказом про звільнення позивача було ознайомлено 26.02.2019, трудова книжка видана в цей же день, що підтверджується записом в особовій картці [PERSON] . Крім того, 07.03.2018 року наказом №9ТБ ВП «Шахта «Північна» до [PERSON] було застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді догани, на протязі року це друге стягнення, яке було застосовано до позивача, що вказує на наявність систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього. Відповідно до п. 23 постанови пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9 23. За передбаченими п.3 ст.40 КЗпП України підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або зняті достроково (ст.151 КЗпП) і ті громадські стягнення, які застосовані до працівника за порушення трудової дисципліни у відповідності до положення або статуту, що визначає діяльність громадської організації, і з дня накладення яких до видання наказу про звільнення минулого не більше одного року. Вважає наказ про звільнення № 21к від 25.02.2019 року за п. 3 ст. 40 КЗпП України законним, зазначає, що місячний строк подання позовної заяви, встановлений ст. 233 КЗпП України, позивачем пропущено. В судовому\~засіданні представник\~позивача підтримав\~позовні вимоги\~та просив\~суд задовольнити\~позов.\~Зазначив,\~що до\~позивача наказом\~від 25.02.2019\~за №21к\~застосоване дисциплінарне\~стягнення у\~виді звільнення\~з посади\~на підставі\~п.3\~ст.40\~КЗпП України.\~Вказане стягнення\~є безпідставним,\~крім того,\~власником порушено\~процедуру його\~накладення,\~оскільки,\~розірвання трудового\~договору в\~даному випадку\~було можливе\~лише за\~попередньою згодою\~профспілкового комітету,\~однак,\~в погодженні\~звільнення власнику\~відмовлено.\~Представник позивача\~зазначив,\~що скасування\~оспорюваного наказу\~для позивача\~має принципове\~значення,\~оскільки він\~не погоджується\~саме з\~таким формулюванням\~причин звільнення,\~хоче продовжити\~трудову діяльність,\~а наявність\~такого запису\~в трудовій\~книжці є\~для цього\~перешкодою.\~Звернувся до\~суду з\~позовом 23.05.2019\~оскільки має\~тяжке захворювання,\~періодично проходить\~лікування,\~на підтвердження чого надано відповідні документи. Доповнив, що на посаді в.о. заступника головного інженера з охорони праці позивач перебував менше року, подія 28.01.2019, наслідки якої розглядались на засіданні комісії відбулась під час відсутності [PERSON] на роботі та порушення, що встановлені, не входять до кола його службових обов`язків. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити в задоволенні позову. Зазначив, що в даному випадку мова йде не про скасування наказу про застосування дисциплінарного стягнення, а про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки саме такі наслідки має скасування оспорюваного наказу. Вислухав пояснення учасників судового розгляду та дослідив матеріали справи, суд доходить наступних висновків. Згідно, ч.1-3 ст.\~12\~ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст.\~15\~ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Частиною першою статті 16\~ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ч.1 ст.\~76\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч.1, ч. 6, ч.7 ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.\~\~ Право на працю є основним конституційним правом громадян України. Згідно зі статтею 43\~Конституції України право на працю визнається за кожною людиною і становить собою можливість заробляти на життя працею, яку людина вільно обирає або на яку погоджується. Відповідно до статті 2\~КЗпП України державою забезпечується право громадян України на працю, тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Стаття 21\~КЗпП України закріплює рівність трудових прав громадян України. За приписами статті 139\~КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 40\~КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. Виходячи із норм чинного законодавства, для розірвання трудового договору за підставою, що міститься у пункті 3 частини першої статті 40 КЗпП України, необхідними є такі умови: порушення має стосуватися лише тих обов`язків, які є складовими трудової функції працівника чи випливають з правил внутрішнього трудового розпорядку; належним чином зафіксований факт протиправного винного невиконання або неналежного виконання працівником трудових обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку; невиконання трудових обов`язків мало систематичний характер; до працівника раніше протягом року вже застосовувалися заходи дисциплінарного або громадського стягнення. Для застосування цієї підстави розірвання трудового договору важливим є невиконання працівником обов`язків, передбачених трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. При цьому не може вважатися порушенням трудової дисципліни невиконання обов`язків, які виходять за межі трудових або не випливають з трудового договору. Цю підставу не можна застосовувати до працівника, який відмовився виконати незаконне розпорядження роботодавця, або за відмову виконання роботи, яка не входить до кола його посадових обов`язків, а також за дії, що не пов`язані з виконанням службових обов`язків.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Судом встановлено, що з 31 березня 2017 року по 25 лютого 2019 року включно [PERSON] перебував у трудових правовідносинах з Державний підприємством «Торецьквугілля», де працював на різних посадах у ВП «Шахта «Північна», що підтверджено копією трудової книжки. Наказом № 21к від 25.02.2019 року «Про відпустки та звільнення позивача було звільнено з роботи з посади виконуючого обов`язки заступника головного інженера з охорони праці та техніки безпеки відділу Охорона праці за п. 3 ст. 40 КЗпП України за систематичне невиконання, без поважної причини обов`язків, покладених на нього правилами внутрішнього трудового розпорядку. Підставою для застосування вищезазначеного наказу став наказ генерального директора Державного підприємства «Торецьквугілля» № 27 від 08 лютого 2019 року «Про виконання протокольного рішення засідання постійно діючої комісії з охорони праці ДП «Торецьквугілля» від 07 лютого 2019 року», відповідно до якого за низький рівень стану охорони праці у ВП «Шахта «Північна», що виразилося у непідготовленості окремих робітників шахти до спасіння в непридатному для дихання середовищі. Судом також досліджено наказ від 07.03.2018 №9тб, згідно з яким за низький контроль по виконанню заходів Програми поліпшення стану протипожежного захисту пожежних комплексів і гірничих виробок на 2017 рік, а так само програми удосконалення системи вентиляції і підвищення рівня провітрювання гірничих виробок шахт на 2017 рік, в.о. головного інженера [PERSON] оголошено догану. Судом встановлено, що [PERSON] є членом первинної профспілкової організації ВП «Шахта «Північна». Відповідно до ч. 1 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2- 5, 7статті 40 пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника)первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства. Згідно з ч.3 ст. 252 КЗпП України звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган професійної спілки), крім випадків додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищого виборного органу цієї професійної спілки (об`єднання професійних спілок). Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, крім випадків, передбачених ст.ст.43,43-1 КЗпП України, допускається лише за попередньою згодою профспілкового органу, що є дотриманням гарантій, установлених ст. 252 КЗпП України. Тлумачення частини другої статті 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» свідчить, що законодавцем встановлена обов`язковість отримання попередньої згоди виборного органу, членом якого є працівник, на притягнення до дисциплінарної відповідальності. Судом встановлено, що відповідач звертався до профспілкової організації для спільного розгляду порушень пред`явлених позивачу за отриманням згоди на накладення такого стягнення відносно нього, який є членом даної профспілки. Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що відповідно до витягу з протоколу засідання профспілкового комітету від 25.02.2019 року № 68 Первинної профспілкової організації ДП «Шахта «Північна», на якому був присутнім позивач, профспілковим комітетом не надано згоду на звільнення [PERSON] за п. 3 ст. 40 КЗпП України. Посилання представника відповідача на необґрунтованість такої відмови згідно з вимогами ч.8 ст. 43 КЗпП України, у зв`язку з чим, власник мав право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації, суд вважає неспроможними, скільки з витягу до протоколу вбачається, що таке рішення прийнято профспілковим органом після з`ясування законодавчо визначених підстав для звільнення працівника за п.3 ст. 40 КЗпП України. Вказано, що інших дисциплінарних стягнень [PERSON] не має, відтак, відсутнє систематичне невиконання працівником без поважних причин посадових обов`язків. Суд зазначає, що дійсно представником відповідача в судовому засіданні не доведено належними та допустимими доказами факт протиправного винного невиконання [PERSON] трудових обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, а також те, що таке невиконання трудових обов`язків мало систематичний характер та підстави застосування дисциплінарного стягнення у виді звільнення за відсутності згоди профспілкової організації. Наказ №21 від 25.02.2019 не містить посилання на конкретні обставини (факти), не зрозуміло за який конкретно дисциплінарний вчинок особу притягнуто до відповідальності, які її дії були протиправними. Відтак, суду не представлено доводів що обраний вид дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з роботі відповідає тяжкості проступку. Разом з тим, судом встановлено, що з наказом № 21к\~від 25.02.2019\~року[PERSON] ознайомлений 26.02.2019, що підтверджується записом в його особовій картці. Позовні вимоги сформульовані як визнання незаконним та скасування наказу в частині звільнення [PERSON] з роботи. Разом з тим, суд вбачає, що по суті наслідком скасування вказаного наказу є поновлення позивача на роботі з правовими наслідками незаконного звільнення. Відтак, за своєю природою зазначені вимоги випливають з розгляду спору про поновлення на роботі. Строки звернення до суду у справах щодо трудових правовідносин врегульовано нормами КЗпП України. Зазначені строки звернення до суду застосовуються виключно щодо спорів, які за своєю юридичною природою належать до трудового права. Згідно ч. 1 ст.\~233\~КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Так, частина перша статті 233 КЗпП України підтверджує визнання тримісячного строку як загального строку для звернення за захистом суб`єктивних трудових прав працівників. Разом з тим ця стаття встановлює виняток для спорів про звільнення. Спір про звільнення - це спір за заявою про поновлення на роботі. Для звернення з позовами про поновлення на роботі встановлено місячний строк. Повторюючи загальне правило про те, що строк для звернення обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, стаття 233 КЗпП України конкретизує це правило стосовно звільнення працівника. У цьому разі строк обчислюється з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки із записом про звільнення. Встановлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки\~не перериваються\~і не\~зупиняються. У Постанові №\~9\~від 06\~листопада 1992\~року «Про\~практику розгляду\~судами трудових\~спорів» Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що встановлені статтями 228, 233\~КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з`ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи, права і обов`язки сторін. Тобто, перебіг строку звернення до суду починається у разі: вирішення трудового спору - з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (тримісячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення - з дня вручення копії наказу про звільнення (місячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення - з дня видачі трудової книжки (місячний строк звернення до суду). На відміну від інших трудових спорів місячний строк для звернення до суду за вирішенням спору про поновлення на роботі обчислюється не інакше як з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Початком перебігу місячного строку для звернення особи до суду з позовом про поновлення на роботі слід вважати день вручення наказу про звільнення або день видачі трудової книжки. Таких висновків дійшов Верховний Суд у справі № 367/6233/14-ц від 21.06.17. Доречно зазначити, що в Постановах від 5.07.2017 року № 6-1033цс17, від 21.03.2018 № 336/3679/17 Верховний Суд України також нагадав про це у відповідному Правовому висновку. Щодо клопотання представника позивача про визнання причин пропуску строку звернення до суду з вказаним позовом поважними та поновлення строку звернення до суду необхідно зазначити наступне. Позивача звільнено з посади 25.02.2019, з наказом про звільнення позивача було ознайомлено 26.02.2019, що підтверджується записом в особовій картці [PERSON] , тобто [PERSON] був обізнаний про факт його звільнення з цього часу. При цьому, з наказу №21к від 25.02.2019 чітко вбачається, що даний наказ є саме наказом про звільнення. Крім того, цього ж дня позивач отримав свою трудову книжку, що не спростовувалось представником позивача у судовому засіданні та підтверджується письмовими доказами, які містяться в матеріалах справи. Відтак станом на 26.02.2019 у позивача на руках була трудова книжка та йому достеменно було відомо про факт його звільнення 25.02.2019, однак, з позовом до суду позивач звернувся лише 23.05.2019. Документи, долучені представником позивача підтверджують встановлення [PERSON] інвалідності 3 групи, факт перебування позивача на стаціонарному лікуванні в 2013 році, 2016 році, з 24.01.2019 по 30.01.2019 та огляд у хірурга 29.03.2019, 20.04.2019, 09.07.2019, тобто поза межами місячного строку звернення до суду. Відтак, суд не може визнати причини пропуску встановленого законом строку для звернення до суду, зазначені представником позивача, поважними, та не вбачає підстав для задоволення клопотання про поновлення строків звернення до суду. Таким чином, суд доходить висновку про відсутність підстав до поновлення пропущеного позивачем строку звернення до суду, у зв`язку з чим, в задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, судовий збір, сплачений позивачем при подачі позову, стягненню з відповідача не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed