Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-20 00:00:00

21 січня 2015 року [PERSON] звернувся до суду з зазначеним позовом до ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська», посилаючись на те, що з відповідачем він перебував у трудових відносинах з 22 серпня 2005 року по 25 березня 2013 року. Звільнений наказом №836 к від 25 березня 2013 року за ч. 1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін. В день звільнення розрахунок з ним не був здійснений. Рішенням Димитрівського міського суду Донецької області від 19 серпня 2013 року стягнуто на його користь середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 26 березня 2013 року по 31 травня 2013 року. Проте, відповідач ввів в оману його і суд, надавши довідку про те, що нібито розрахунок вже був здійснений 31 травня 2013 року, що не відповідає дійсності. Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 16 вересня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області, було встановлено, що відповідач не виплатив йому компенсацію за 6 днів невикористаної відпустки і було зобов'язано нарахувати та виплатити цю компенсацію. До наступного часу розрахунок з ним не здійснений, тому необхідно стягнути середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 1 червня 2013 року по день подачі позовної заяви. Згідно довідки його середньоденний заробіток складав 345.32 грн.; такий середній заробіток був встановлений рішенням Димитрівського міського суду від 20 серпня 2013 року. З 1 червня 2013 року по 20 січня 2015 року затримка розрахунку склала 504 робочих днів. Середній заробіток за затримку розрахунку - 174041 грн. 28 коп. Затримкою виплати заробітної плати відповідач наніс йому моральну шкоду, яка полягає в тому, що він чоловік сімейний і розраховував на розрахункові гроші, які він своєчасно не отримав; із-за фінансових труднощів він став нервовим і роздратованим; погіршився апетит, з'явилося безсоння; причиною всього цього він вважає хвилювання із-за затримки виплати заробітної плати і загроза не отримати її взагалі; в той час йому необхідні були додаткові моральні сили і підтримка, були порушені його нормальні життєві зв'язки. Просив стягнути з відповідача середній заробіток 174041,28 грн. за затримку розрахунку та моральну шкоду в розмірі 900 грн. Рішенням Димитрівського міського суду Донецької області від 27 лютого 2015 року позовні вимоги [PERSON] задоволені частково:стягнуто з ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 142 271 грн. 84 коп.; у задоволенні інших позовних вимог відмовлено; стягнуто з ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» на користь держави судовий збір 1422.72 грн. В апеляційній скарзі ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвали нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] В обгрунтування апеляційної скарги ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» посилається на невідповідність рішення суду діючому законодавству та порушення прав та законних інтересів ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська»; заявник апеляційної скарги вважає,що ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» у повному обсязі виконано рішення місцевого суду від 19 серпня 2013 року про стягнення з відповідача середнього заробітку за часи затримки розрахунку при звільненні за встановлений судом період з 26 березня 2013 року по 31 травня 2013 року у встановленому судом розмірі 15 539 грн. 40 коп.; заявник апеляційної скарги також вважає, що, виходячи з того, що факт необхідності донарахування та сплати на користь позивача компенсації за 6 днів невикористаної ним основної та додаткової відпусток був встановлений рішенням суду від 16 вересня 2014 року, яке набуло чинності лише 14 січня 2015 року, твердження суду першої інстанції про необхідність стягнення середнього заробітку за час розрахунку при звільненні з 1 червня 2013 року є необґрунтованим та безпідставним; до цього часу у відповідача були відсутні підстави для задоволення даних вимог. У судове засідання апеляційного суду сторони не з'явились. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи у його відсутності та у відсутності позивача. Від представника ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» також надійшла заява про розгляд справи у відсутності представника. Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Задовольняючи частково позовні вимоги [PERSON] суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем порушені вимоги закону, а саме ст. 117 КЗпП України, оскільки як встановлено рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 16 вересня 2014 року, яке набрало законної сили 14 січня 2015 року, у порушення ст. 116 КЗпП України позивачу не виплачені всі суми, які йому належали від підприємства, зокрема компенсацію за невикористані 6 днів відпустки. При цьому суд зауважив, що рішенням Димитрівського міського суду Донецької області від 19 серпня 2013 року вже стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26 березня 2013 року по 31 травня 2013 року. Проте повністю погодитися з такими висновками неможливо. Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом позивач з 22 серпня 2005 року по 25 березня 2013 року перебував у трудових відносинах з відповідачем та був звільнений за угодою сторін за ч.1 ст. 36 КЗпП України, проте розрахунок із ним проведений не був. Рішенням Димитрівського міського суду Донецької області від 20 серпня 2013 року стягнуто з ДП «ВК «Краснолиманська» на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26 березня 2013 року по 31 травня 2013 року у розмірі 15 539 грн. 40 коп. Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 16 вересня 2014 року встановлено, що ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» у порушення ст. 116 КЗпП України не виплатило [PERSON] всі суми, які йому належали від підприємства, зокрема компенсацію за невикористані 6 днів відпусток. Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинна виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розмір належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Як роз'яснено у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у разі не проведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становить у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як вбачається з рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 16 вересня 2014 року, позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» про зобов'язання нарахування компенсації за невикористані відпустки, посилаючись на те, що за час роботи на підприємстві йому не правильно нараховані дні відпусток і він не отримав компенсації за невикористані 24 дні відпустки. Зазначеним рішенням позовні вимоги [PERSON] задоволені частково: зобов'язано ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» нарахувати та сплатити [PERSON] компенсацію за невикористані 6 днів відпустки за період з 18 січня 2013 року по 25 березня 2013 року. Таким чином, з зазначеного рішення вбачається, що між сторонами виник спір щодо кількості днів невикористаної відпустки і відповідно про розмір належних позивачу сум за дні невикористаної відпустки. Згідно довідки-розрахунку відпускних сум ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» компенсація за невикористану [PERSON] відпустку за 6 днів складає 1394 грн. 04 коп. Виходячи із положень ч.2 ст. 117 КЗпП України та роз'яснень, викладених у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13«Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» та враховуючи, що розмір невиплаченої позивачу суми за невикористану відпустку складає 1394 грн. 04 коп. і така сума є незначною часткою від заявлених позовних вимог (174 041 грн. 28 коп.), а також те, що рішенням суду вже стягнуто середній заробіток за затримку розрахунку, тобто основної суми доходу позивача за відпрацьований час в розмірі 15 539 грн. 40 коп., апеляційний суд вважає, що на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за затримку розрахунку в розмірі 1500 грн., тобто в межах невиплаченої позивачу суми за невикористану відпустку. Відповідно до ч.ч. 3,5 ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп. При цьому доводи апеляційної скарги про те, що твердження суду першої інстанції про необхідність стягнення середнього заробітку за час розрахунку при звільненні з 1 червня 2013 року є необґрунтованим та безпідставним, оскільки необхідність донарахування та сплати на користь позивача компенсації за 6 днів невикористаної ним основної та додаткової відпусток був встановлений рішенням суду від 16 вересня 2014 року, яке набуло чинності лише 14 січня 2015 року, є безпідставними, оскільки стягнення середнього заробітку не пов'язується з днем набрання чинності рішення суду, оскільки обов'язок відповідача сплатити всі належні позивачу суми при звільнення, в тому числі і за дні невикористаної відпустки, виник у відповідача в день звільнення.

Outcome: partial