Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-11 00:00:00

22 жовтня 2013 року ПАТ КБ «Надра» звернулося до суду з позовом, після уточнення якого просило стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором у сумі 70326,33 грн., посилаючись на те, що 10 квітня 2007 року між ВАТ КБ «Надра» (правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра») та [PERSON] був укладений договір «Автопакет» № 566278/ФО, відповідно до якого останній було надано кредит у сумі 29350 грн. з терміном погашення до 09 квітня 2012 року зі сплатою 19,4% річних за користування кредитними коштами на придбання автотранспортного засобу. Проте відповідачка належним чином взяті на себе зобов'язання не виконує, внаслідок чого утворилася заборгованість. Рішенням Червоногвардійського районного суду м. Макіївки Донецької області від 14 березня 2014 року у задоволенні позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено. З вказаним рішенням суду не погодився позивач та подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування доводів скарги посилається на те, що суд першої інстанції не зважив на те, що договір діє до повного виконання зобов'язання, а п. 4.2.5 кредитного договору передбачено право банку дострокового вимагання виконання зобов'язання щодо повернення кредиту/кредитної лінії, сплати нарахованих відсотків та інших платежів, передбачених кредитним договором, якщо позичальник своєчасно чи не в повному обсязі сплатить черговий платіж. Судом не враховано, що кінцевий строк виконання зобов'язання встановлено 09 квітня 2012 року, а до суду позивач звернувся 22 жовтня 2013 року, тобто строк позовної давності ще не сплив. В апеляційному суді представники позивача Михайліченко Ю.Б. та Крупка О.О. підтримали доводи скарги у повному обсязі. Відповідач [PERSON] заперечувала проти скарги, просила рішення суду залишити без змін. Апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду - скасуванню з ухваленням нового рішення з таких підстав. Відповідно до п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права є підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення. Судом першої інстанції визнано встановленим, що 10 квітня 2007 року між ВАТ КБ «Надра» ( правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра») та [PERSON] був укладений договір «Автопакет» № 566278/ФО, відповідно до якого останній було надано кредит у сумі 29350 грн. з терміном погашення до 09 квітня 2012 року зі сплатою 19,4% річних за користування кредитними коштами на придбання автотранспортного засобу. Пунктами 2.2.1, 2.2.3, 4.3.3 кредитного договору передбачено зобов'язання відповідача щодо повернення кредиту та сплати відсотків банку безготівковим перерахуванням або внесенням готівкових коштів на поточний рахунок шляхом сплати суми мінімального необхідного платежу, розмір якого складає 777 грн. щомісячно до 18 числа поточного місяця. Відповідно до п.1.2.1, п. 1.2.2 кредитного договору банк відкрив [PERSON] відновлювальну траншеві кредитну лінію з лімітом 5504,76 грн., видача коштів в рамках ліміту здійснювалася окремими траншами. Кожний окремий транш надавався позичальнику строком на 12 місяців. Цільове використання кредитної лінії - витрати позичальника на страхові платежі згідно договорів страхування. Згідно пунктів 2.2.2 та 2.2.3 кредитного договору [PERSON] повертає кошти, отримані в рамках кредитної лінії та сплачує відсотки за користування коштами безготівковим перерахуванням або внесенням готівкових коштів на поточний рахунок відповідно до встановленого графіку у пункті 2.2.2. кредитного договору, щомісячно до 18 числа поточного місяця. Відмовляючи у задоволені позову суд першої інстанції керувався вимогами ст.ст. 257, 267, 509, 526, 610, 629, 1054 ЦК України, п. 31 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» і виходив з того, що останній мінімальний платіж за договором був здійснений відповідачкою 09.08.2007 року, банк звернувся до суду з цим позовом 22 жовтня 2013 року, тобто поза межами встановленого трирічного строку позовної давності. Між тим апеляційний суд не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції. Як вбачається з розрахунку заборгованості відповідач останній платіж за кредитом здійснила 09 серпня 2007 року у сумі 2008,24 грн., а за кредитною лінією у сумі 81,82 грн. (а.с.13). Кінцевий строк виконання зобов'язань за кредитним договором сплинув 09 квітня 2012 року, до суду з позовом банк звернувся 22 жовтня 2013 року. Пункт 7 частини 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, у системному зв'язку з самою частиною 11 ст. 11 зазначеного Закону стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямований на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту. Саме така правова позиція викладена Верховним судом України в постанові від 20 листопада 2013 року по справі № 6-12цс13, яка прийнята за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції ст. 257 ЦК України, п. 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та відповідно до ст. 3607 ЦПК України вона є обов'язковою для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Доводи апеляційної скарги про помилкове застосування судом позовної давності є частково обґрунтованими. Вирішуючи по суті заявлені позивачем позовні вимоги, апеляційний суд зазначає: Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються ст. 526, ст. 629, ст. 1049, ст. 1050, ст. 1054 ЦК України. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до частини 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Позичальник зобов'язання щодо щомісячного повернення кредиту в розмірі мінімального платежу у сумі 777 грн., та встановлених графіком платежів по кредитній лінії не виконує, останній платіж здійснено 09.08.2007 року, чим порушує умови кредитного договору. Графіком платежів, який є складовою частиною договору, погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями. Отже, поряд зі встановленням строку дії договору сторони встановили і строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів, що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. При цьому кожен щомісячний платіж є окремим зобов'язанням. З огляду на наявні у матеріалах справи вимогу до [PERSON] про сплату заборгованості за кредитом, розрахунки, вона перестала виконувати щомісячні зобов'язання з погашення кредиту з вересня 2007 року, а з позовом до суду банк звернувся у жовтні 2013 року. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). З матеріалів справи вбачається, що Відповідачем [PERSON] до суду першої інстанції було подано заяву про застосування позовної давності (а.с. 47). Початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право у примусовому порядку через суд. Оскільки умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Отже, аналізуючи умови договору сторін та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку про те, що у випадку неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Висновок суду першої інстанції про сплив позовної давності і відмову у задоволені позову є хибним, зробленим з порушенням вимог матеріального та процесуального права. Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Враховуючи, що строк виконання зобов'язання сплинув 09 квітня 2012 року, а відповідач в порушення умов договору кредит не повернула та не сплачує проценти за користування кредитом, позивач обґрунтовано звернувся до суду з вимогами про повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом. Апеляційний суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне. Приймаючи до уваги те, що ПАТ КБ «Надра» звернулося до суду з позовом 22.10.2013 року, то в межах трирічного строку позовної давності стягненню підлягає заборгованість за кредитом та кредитною лінією за період з 22 жовтня 2010 року по 09 квітня 2012 року ( кінцевий термін погашення). Згідно розрахунку, наданого позивачем без зазначення щомісячних платежів, заборгованість станом на 24 вересня 2013 року складає: сума боргу за кредитом та кредитною лінією - 27645,58 грн., сума боргу за нарахованими відсотками - 34009,07 грн., пеня за прострочену сплату кредиту та кредитної лінії - 4090,77 грн., пеня за прострочену сплату нарахованих відсотків - 4580,91 грн., а всього: 70326,33 грн. На вимогу апеляційного суду надати розрахунок за період з 22.10.2010 року по 09.04.2012 року позивач надав розрахунок, починаючи з квітня 2007 року, без надання інформації по щомісячному розміру тіла кредиту та відсотків. В судовому засіданні апеляційного суду 10 червня 2014 року було допитано спеціаліста [PERSON] - головного економіста відділу кредитного адміністрування, для надання роз'яснення щодо визначення заборгованості за кредитним договором за вказаний вище період. Остання пояснила суду, що визначити за вказаний період щомісячно тіло кредиту та відсотки, а також пеню неможливо, оскільки наявна в банку програма не може провести такі розрахунки. Вважає, що оскільки відповідачка не виконувала свої обов'язки по погашенню кредиту, то сума кредиту не погашалася і з відповідачки підлягає стягненню вся сума заборгованості, а позовна давність застосуванню не підлягає. Відповідно до ч.1 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Частиною 3 ст. 10 та ч.1 ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Приймаючи до уваги, що позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права, враховуючи передбачені договором кредиту та кредитної лінії щомісячні мінімальні платежі, апеляційний суд вважає, що з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитом за період з 22 жовтня 2010 року по 09 квітня 2012 року у розмірі 13 692 грн. 75 коп., виходячи з наступного розрахунку: 10 днів жовтня 2010 року - 259 грн.; листопад - грудень 2010 року - 1554 грн. ( 777 грн. х 2 міс.); 2011 рік - 9324 грн. ( 777 грн. х 12 міс.); січень-березень 2012 року - 2331 грн. ( 777 грн. х 3 міс.); 9 днів квітня 2012 року - 233,10 грн. Заборгованість за кредитною лінією за вказаний період з урахуванням графіку, зазначеного в договорі ( а.с.9 об.) складе 1491,10 грн.: 5 місяців х 92,72 грн. = 463,60 грн.; 9 міс. 2011 року + 3 міс. 2012 року х83,54 грн. = 1002,48 грн.; 2,78 грн. х 9 днів квітня 2012 року = 25,02 грн. Таким чином на користь позивача підлягає стягненню сума заборгованості у розмірі 15 183 грн. 85 коп. У решті позову необхідно відмовити, оскільки позивачем не надано суду розрахунку заборгованості в межах строку позовної давності, вжиті судом заходи по залученню спеціаліста для надання консультації та безпосередньої технічної допомоги для визначення розміру заборгованості, що потребує відповідних спеціальних знань і навичок, не призвели до результату щодо виконання позивачем покладених процесуальним законодавством обов'язку по доведенню позовних вимог. Відповідно до частини 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Відповідно до п/п 1 пункту 1 частини 2 ст. 4 Закону України від 08.07.2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» з позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір в розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду. При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір з позовної заяви у сумі 703 грн. 26 коп. (а.с. 8). Апеляційний суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог позивача про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 15 183,85 грн., з яких підлягає сплаті судовий збір в розмірі 243,60 грн., які відповідно до частини 1 ст. 88 ЦПК України підлягають відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача.

Outcome: partial