Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-11 00:00:00

24.02.2020 року [PERSON] звернувся із позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Позов мотивований тим, що [PERSON] є власником житлового будинку. Згідно довідки про склад сім`ї, виданої 05.02.2020 № 342 у будинку зареєстровані [PERSON] - власник, [PERSON] - син власника та [PERSON] - дочка власника. Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов від 05.02.2020 [PERSON] та [PERSON] не проживають, з 2018 та 2008 років відповідно. Повнолітні діти виїхали добровільно та на даний час проживають з своєю матір`ю. Протягом всього часу відсутності відповідачів, позивач сам здійснює комунальні платежі із врахуванням відповідачів та несе значні фінансові витрати. Позивач просив своїх дітей добровільно знятися з реєстраційного обліку, однак на даний час питання не вирішено тому було вирішено звернутися до суду. Відповідачка [PERSON] 26.03.2020 подала відзив на позов, в якому зазначила, що позов не визнає, оскільки не проживала за вказаною адресою з поважних причин: навчання у коледжі, стаціонарне лікування. Крім того, в літній час 2016-2019 роках приїздила за місцем реєстрації, де знаходяться її особисті речі, займалась господарством. На час подання відзиву перебувала на 32 місяці вагітності. Власного житла вона та її мати не мають. Якщо її позбавлять місця реєстрації, то для неї будуть встановлені значні перешкоди щодо подальшого її лікування та народження дитини та отримання матеріальної та соціальної допомоги. В поданому акті обстеження житлових умов зазначено лише а один місяць - лютий 2020 року, коли вона перебувала на стаціонарному лікуванні. Вона намагалася проживати за зареєстрованим місцем, але у зв`язку з негативним ставленням батька через вагітність та неодноразових сварок, змушена проживати у матері. Має намір проживати за зареєстрованим місцем разом з дитиною. (а.с.41-43). Позивач [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що в 2007 році вони з дружиною розлучилися, вона забрала дітей в жовтні 2007 року до себе та там влаштувала їх у школу. Спочатку вона з дітьми проживала на вулиці Щорса в Києві у квартирі своїх батьків. З того часу діти проживають з матір`ю. Потім батьки жінки продали квартиру та купили будинок в [ADDRESS] . Доньку він бачив лише 4 рази. Вона приїжджала до [PERSON] на випускний в 2017 році. Він навчався в Рокитнянському ліцеї та на період навчання проживав в нього, а після закінчення навчання переїхав жити до матері. Ще три рази донька приїжджала в 2005 та 2006 роках. Жінка в с. Луб`янка має земельну ділянку, вона з донькою, зятем та сином будують будинок. Представник позивача адвокат Іллінський О.В. у судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі та пояснив, що з 2007 року діти позивача не проживають за вказаною адресою. Дружина забрала дітей до себе, мешкають в с. Луб`янка, Бородянського району, Київської області. Там вони ходили у школу, далі навчались. Тобто не користуються житлом з 2007 року. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав повністю. Пояснив, що мати їх сестрою забрала у с. Луб`янка. До 2014 року він там навчався у школі. Приїхав до батька у 2014 році, оскільки навчався в Рокитному 3 роки. Його мати та сестра до 2016 року проживали [ADDRESS] . В 2017 - 2018 роках брат матері, який був власником цього житла, примусив їх залишити це житло. Мати зустрічалась з чоловіком, тому вона з донькою [PERSON] переїхала жити до співмешканця на [ADDRESS] . Сестра [PERSON] навчалась у Києві. Коли він закінчив навчання у Рокитному, то став мешкати разом з матір`ю та сестрою на [ADDRESS] проживала у цивільному шлюбі з хлопцем з Обухова . В кінці 2019 року мати оформила земельну ділянку в [ADDRESS] , купили вагончик, туди переїхали жити, разом жили з сестрою [PERSON] та її співмешканцем. Є проект на будинок, але він не закінчений будівництвом. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце проведення судового засідання була належним чином повідомлена. Третя особа Рокитнянська селищна рада Рокитнянського району Київської області свого представника в судове засідання не направила, повідомлені належним чином, однак направили заяву про проведення слухання у відсутності їх представника. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що з позивачем вони знайомі з 2008 року, вони є сусідами, відвідують одне одного. Позивач проживає з матір`ю, братом та сином [PERSON] . Ще у позивача є донька [PERSON] . Він спілкується з позивачем 8 років, [PERSON] він не бачив. Зараз у позивача проживає син [PERSON] . У позивача він буває кожен день, речей дітей в будинку нема. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що є сусідкою позивача, її будинок через дорогу. Діти позивача [PERSON] та [PERSON] з ним не проживають. Коли [PERSON] пішов у школу, мати забрала до себе дітей. Це був приблизно 2007 рік. [PERSON] вона бачила, коли він закінчив школу, та навчався в Рокитнянському училищі, проживав у батька, це був приблизно 2016 рік. Вона буває в гостях у позивача, зараз там тільки речі [PERSON] , а [PERSON] речей нема зовсім. [PERSON] родила дитину, проживає в цивільному шлюбі в с. Луб`янка. [PERSON] за весь час приїжджала 5 років назад один раз. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази по справі в їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, виходячи з наступного. Вирішуючи питання про застосування норм матеріального права, які підлягають застосуванню при вирішенні даного спору, суд виходить із того, що спір виник з приводу права користування майном, яке перебуває у приватній власності позивача, а тому застосуванню підлягають відповідні норми ЦК України. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Стаття 321 ЦК України зазначає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Статтею 386 ЦК України визначено засади захисту права власності: держава забезпечує рівний захист усіх суб`єктів права власності. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Судом встановлено, що позивач є власником житлового будинку, що розташований по [ADDRESS] , відповідно до договору дарування житлового будинку, посвідченого державним нотаріусом Рокитнянської районної державної нотаріальної контори Київської області Калітенко Л.Б. 22.10.2004 та зареєстрованого в реєстрі за № 4445 (а.с. 8). В даному житловому будинку зареєстрована діти позивача [PERSON] , 2000 року народження та [PERSON] 1999 року народження. (а.с. 11, 17, 18, 37, 38). З 01.09.2015 по 30.06.2019 роки [PERSON] навчалася в Університецькому коледжі Київського Університету імені Б.Гринченка в м. Києві що підтверджується копією додатку до диплома (а.с. 47). З 07.02 по 10.02.2020 року та з 14.02. по 20.02.2020 року перебувала на стаціонарному лікуванні в Бородінській районній лікарні (а.с.48-49). Станом на 14.03.2020 [PERSON] перебувала на 32 тижні вагітності (а.с.50). Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 травня 2021 року у справі № 310/1912/19 (провадження № 61-3370св20) зазначено, що: «відповідно до положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За приписами частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно із частиною четвертою статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у частині другій статті 64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України. За змістом статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Згідно з частиною другою статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. У разі виникнення спору між власником та членами його сім`ї суд повинен врахувати, що право члена сім`ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися у відповідності з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. При розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 травня 2021 року у справі № 555/571/20 (провадження № 61-3911св21) вказано, що: «статтею 8 Конвенції про захист прав і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції кожній особі крім інших прав гарантовано право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Пункт 2 статті 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у користування особою правами, зазначеними у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, виходячи із обставин, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» (заява № 17365/14), пунктах 42, 43 рішення Європейського суду з прав людини від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється згідно із законом та не може розглядатись як необхідне в демократичному суспільстві (рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, пункт 47). Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 травня 2021 року у справі № 555/571/20 (провадження № 61-3911св21) зазначено, що: «у своїй практиці Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, тобто дотримання справедливого балансу. Заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар внаслідок втручання у її права. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення, й наслідками, що настають. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частини четвертої статті 10 ЦПК України суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Вирішуючи спори про усунення перешкод у користуванні житловим будинком, який перебуває у приватній власності, суди з урахуванням обставин справи надають оцінку правам, гарантованим статтею 8 Конвенції та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, пропорційності втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло з метою захисту права власності. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції». Такого правового висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 04 серпня 2021 року в справі № 157/648/20. Отже, з врахуванням визнання позовних вимог [PERSON] суд вважає, що позов в частині визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - підлягає до задоволення. В частині позовних вимог щодо визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням суд зазначає наступне. Факт непроживання в період до 2014 року малолітньої на той час [PERSON] відповідно до постанови Верховного Суду 09.09.2020 р. у справі №755/16152/16-ц не є безумовною підставою для позбавлення права користування. В подальшому відповідач [PERSON] навчалася в навчальному закладі до 30.06.2019 року, знаходилась на стаціонарному лікуіванні, що на думку суду, є поважною причиною непроживання у вказаному будинку. Позов подано 24.02.2020, отже підстави позову стосуються періоду до 24.02.2020. Суд критично оцінює акт обстеження матеріально побутових умов від 05.02.2020, оскільки в ньому не зазначений період непроживання відповідачів у будинку [ADDRESS] . Крім того, позивачем не доведено, що відповідач [PERSON] не проживала без поважної причини, та має інше місце для проживання та реєстрації. При таких обставинах, суд приходить до висновку, що позбавлення права користування відповідачки [PERSON] зазначеним житлом буде непропорційним втручанням у право особи на повагу до приватного життя та права на житло. Отже, позов в частині визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням до задоволення не підлягає. Згідно до п. 26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою КМУ від 2 березня 2016 р. № 207 зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Outcome: partial