Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-23 00:00:00

22.11.2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачів, і просить постановити рішення, яким визнати їх такими, що втратили право користування житлом, що знаходиться в [ADDRESS] . Свої вимоги мотивує тим, що вона проживає та прописана по [ADDRESS] . Даний будинок належить їй на праві приватної власності, який вона успадкувала після смерті свого чоловіка. Разом із нею по даній адресі зареєстровані і онуки: [PERSON] та [PERSON] , однак з 2009 року там не проживають. Просить визнати відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням. Позивач в судове засідання не з`явилася, однак її представником, адвокатом Равриком І. Д. подано заяву, в якій просить проводити розгляд справи у відсутність позивача, позовні вимоги підтримують повністю. Не заперечують щодо заочного розгляду справи. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про дату, час і місце розгляду судового засідання через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України від 12.05.20, не повідомили причини неявки, ними не подано відзив на позов. У зв`язку з тим, що розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Тому зі згоди позивача, яка викладена у заяві представника, суд ухвалює заочне рішення, відповідно до ст. 280 ЦПК України Суд, дослідивши матеріали справи вважає, що в матеріалах справи є достатньо даних для її вирішення. Позов підставний і підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Згідно ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа мешкає постійно, переважно або тимчасово. Згідно зі ст. 33 Конституції України вільний вибір місця проживання є одним з основних конституційних прав людини. Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти і користуватись своєю власністю; право власності є непорушним. Конституцією України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Права власника житлового будинку /квартири/ визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Матеріалами справи встановлено, що згідно копії свідоцтва про право власності на житловий будинок від 02 листопада 2001 року - житловий будинок, який знаходиться по [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] (а.с.6). Згідно Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі - заведено спадкову справу за номером [NUMBER] , спадкодавець - [PERSON] (а.с.7). Як вбачається із Акту обстеження матеріально-побутових умов і сімейних обставин [PERSON] , 1939 р.н. - встановлено, що в житловому будинку [ADDRESS] [PERSON] , матеріально-побутові умови проживання сім`ї задовільні. Встановлено перевіркою, що за адресою зареєстровані, але фактично не проживають [PERSON] , 1985 р.н. та [PERSON] , 1983 р.н.. Зі слів сусідів, вони не проживають з 2009 року (а.с.8). Згідно зі ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК України з урахуванням ч. 1 ст. 405 Цивільного кодексу України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Цивільним Кодексом України передбачена спеціальна норма для визнання членів сім`ї власника такими, що втратили право користування житловим приміщенням (ч. 2 ст. 405 ЦК України), яка підлягає застосуванню до даних правовідносин. Згідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Жодних належних та допустимих доказів на спростування вказаних вище обставин, відповідачі суду не подали. Враховуючи викладене, оскільки відповідачі в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] не проживають та відсутні, тому суд приходить до висновку про те, що [PERSON] та [PERSON] слід визнати такими, що втратили право на користування житловим приміщенням. На підставі викладеного та ст. 71, 72, 150,156 ЖК України, ст. ст. 29, 383, 405 ЦК України,

Outcome: approved