Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-24 00:00:00

21 травня 2021 року [PERSON] звернулася до [PERSON] з позовом про позбавлення батьківських прав, який у подальшому уточнила. Вказує, що з 19 жовтня 2012 року по березень 2014 року вони з відповідачем перебували в шлюбі, від якого мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу дитина перебуває на повному її утриманні та з лютого 2014 року по вересень 2018 року проживала в квартирі її матері в м. Суми, а з вересня 2018 року проживає разом з нею в Республіці Польща. Рішенням Зарічного районного суду м. Сум від 17 лютого 2014 року з [PERSON] на її користь на утримання сина стягнуті аліменти, але останній ухиляється від їх сплати, за що був притягнутий до адміністративної відповідальності. У липні 2020 року останній частково погасив заборгованість по аліментах, але лише для того, щоб виїхати за кордон. З лютого 2014 року по літо 2018 року [PERSON] лише двічі відвідав сина в бабусі, жодного разу не забрав його з дитячого садочка та не цікавився його успіхами, неодноразові прохання надати кошти на лікування сина, який часто хворіє та має проблеми з ЛОР-органами, очима, відповідач проігнорував. Останній жодним чином не піклується про сина, не проявляє зацікавленості в його подальшій долі, не цікавиться його життям, станом здоров`я, не спілкується з дитиною в обсязі, достатньому для його самоусвідомлення. Всі питання щодо виховання сина вирішуються нею самостійно без участі та підтримки зі сторони батька дитини. Небажання спілкування з сином та приймати хоч якусь участь у його житті виражається також у тому, що перебуваючи в період з серпня по жовтень 2017 року на території міста, де вони проживають разом з сином, [PERSON] ігнорував прохання сина зустрітися з ним. Також [PERSON] перебував на території Республіки Польща з травня по серпень 2018 року та з лютого по квітень 2019 року, але жодного разу не зустрівся з дитиною. Увесь час після розлучення [PERSON] мав вільний доступ до сина, але хоч якось спілкуватися з ним не бажає. Проведене психолого-педагогічне дослідження показало, що ситуація з біологічним батьком негативно позначається на психологічному розвитку дитини. Посилаючись на викладене вище, просить позбавити [PERSON] батьківських прав відносно [PERSON] . У зв`язку з тим, що позовна заява не відповідала вимогам ст. 177 ЦПК України, ухвалою судді Білопільського районного суду Сумської області від 04 червня 2021 року її було залишено без руху та надано термін для усунення недоліків протягом 10 днів з дня отримання копії ухвали. 22 червня 2021 року до суду надійшла заява позивачки про усунення недоліків позовної заяви. Ухвалою судді Білопільського районного суду Сумської області від 23 червня 2021 року відкрито провадження в справі та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Білопільського районного суду Сумської області від 04 серпня 2021 року закрито підготовче провадження в справі та призначено її до судового розгляду. Ухвалою Білопільського районного суду Сумської області від 25 серпня 2021 року відмовлено відповідачу [PERSON] та його адвокату Дорожинець Н.Г. у задоволенні клопотання про поновлення строку для подачі доказів і прийнятті нових доказів. У судовому засіданні 13 серпня 2021 року були допитані свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . У зв`язку із закінчення робочого часу в справі оголошено перерву до 25 серпня 2021 року. У судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник - адвокат Приходченко О.О. позов підтримали. Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат Дорожинець Н.Г. у судовому засіданні проти задоволення позову заперечували. При цьому відповідач пояснив, що в березні 2015 року він розлучився з позивачкою та з цього часу 5-6 разів бачив сина. З часу, доки справа перебуває в суді, він лише один раз - 05 серпня 2021 року хотів зустрітися з сином, але останній не захотів, бо рідко його бачить. Перед цим він бачив [PERSON] в 2018 році. Представник Органу опіки та піклування Річківської сільської ради Сумського району - Мінченко Д.О. пояснив, що на думку органу опіки та піклування підстав позбавляти відповідача батьківських прав немає. При ухваленні рішення покладається на розсуд суду. Заслухавши сторони, їх представників, представника третьої особи, свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що з 19 жовтня 2012 року по 30 березня 2014 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина [PERSON] , [INFO] (а. с. 6, 8). Рішенням Зарічного районного суду м. Сум від 17 лютого 2014 року, яке набрало законної сили 11 березня 2014 року, з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуті аліменти в розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, на утримання сина [PERSON] до досягнення дитиною повноліття, починаючи стягнення з 22 січня 2014 року (а. с. 7). Згідно з довідкою Сумського дошкільного навчального закладу (Центр розвитку дитини) №13 «Купава» Сумської міської ради від 16 липня 2021 року [PERSON] відвідував вказаний садочок з 01 вересня 2016 року по 31 травня 2018 року. Зі слів вихователя [PERSON] батько дитини за весь період відвідування ДНЗ не приводив і не забирав дитину, не відвідував батьківські збори, не цікавився успіхами та досягненнями сина. [PERSON] не контактував з вихователем щодо питань, пов`язаних з перебуванням дитини в садочку. Бабуся [PERSON] приймала активну участь у вихованні дитини: приводила і забирала з садочка, систематично відвідувала батьківські збори, цікавилася успіхами та досягненнями дитини, постійно контактувала з вихователями групи щодо питань, пов`язаних з перебуванням дитини в ДНЗ (а. с. 75). Як вбачається з довідки дитячого садка №29 м. Бельсько-Бяла, Республіки Польща, [PERSON] відвідував вказаний навчальний заклад з вересня 2018 року по 31 серпня 2020 року. З 01 вересня 2020 року він розпочав навчання в початковій школі №27 вказаного міста. Дитина відвідувала садок систематично і дуже охоче. [PERSON] приводили і забирали з дитячого садка мати та партнер матері (а. с. 63-64). Згідно з довідкою початкової школи №27 м. Бельсько-Бяла, Республіки Польща, [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] , та є учнем першого класу вказаної школи (а. с. 65). Малолітній [PERSON] має певні проблеми із зором (а. с. 69-74, 95-96). Згідно з довідкою державного виконавця Білопільського РВ ДВС Піскуна В.М. заборгованість [PERSON] зі сплати аліментів на утримання сина [PERSON] станом на 21 травня 2021 року складає 37027 грн. 69 коп. (а. с. 10). Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів заборгованість [PERSON] зі сплати аліментів станом на 01 липня 2021 року збільшилася до 37977 грн. 15 коп. У 2021 році [PERSON] сплатив аліменти лише в липні місяці в сумі 3483 грн. 08 коп. (а. с. 115-116). Згідно з висновком психолого-педагогічного дослідження, виконаного 28 липня 2021 року практикуючим психологом [PERSON] на замовлення [PERSON] , ставлення [PERSON] до біологічного батька суперечливе, його постать відсутня на всіх малюнках та у висловлюваннях хлопчика. Самостійні, з власної ініціативи, спонтанні коментарі [PERSON] за час психолого-педагогічного вивчення, що пов`язані з радісними очікуваннями, позитивними перспективами та планами стосовно взаємодії з біологічним батьком відсутні. Хлопчик не використовує жодних зображень чи символів, що свідчили б про його присутність у житті дитини. На пряме питання «Як звати твого батька?» [PERSON] одразу з впевненістю, без вагань і сумнівів, відповідає « [PERSON] ». І лише після звернення уваги на невідповідність з документами (де дитина записана як [PERSON] ), хлопчик з неохотою пояснює, що в нього є ще один батько, який з ним не підтримує зв`язку і якого він сам називає дядя [PERSON] . Дитина не ізольована від батька, він має вільний доступ до неї, але зацікавленості, намагання спілкуватися з сином [PERSON] не відчуває (а. с. 91-93). Згідно з висновком Органу опіки та піклування Річківської сільської ради Сумського району від 19 липня 2021 року [PERSON] недоцільно позбавляти батьківських прав відносно сина [PERSON] , а батькам рекомендовано не створювати перешкоди щодо проживання дитини з матір`ю за кордоном та спілкуванню з рідним батьком (а. с. 49). Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] показала, що останні 4 роки відповідач не цікавиться життям їх сина [PERSON] , не відвідує його, не телефонує, матеріальної допомоги не надає. З часу розлучення [PERSON] бачив сина лише 5-6 разів, хоча перешкод йому ніхто не чинить. З 2014 по 2018 рік вона проживала в Польщі, а дитина з бабусею в м. Суми, але батько сином не цікавився, хоча і вона, і її мати просили спілкуватися з дитиною. З 2018 року вона забрала сина до Польщі, але, незважаючи на те, що відповідач їздив до Польщі на заробітки, сина не відвідував, не телефонував. Свідок [PERSON] показала, що [PERSON] два рази на рік проживає в м. Білопілля по сусідству з її будинком. У неї є син 9 років, який дружить із сином позивачки - [PERSON] . Останній називає батьком [PERSON] . У м. Білопілля [PERSON] ніколи не бачила. Свідок [PERSON] показав, що близько 10 років знає [PERSON] . Взимку 2018 року у [PERSON] захворів син, у зв`язку з чим він возив їх до лікарні. Через 2-3 дні він повторно возив їх до лікарні. При цьому [PERSON] при ньому розмовляла з чоловіком по телефону з приводу того, що б останній відвіз їх до лікарні, але [PERSON] відмовив. Свідок [PERSON] показала, що Віку знає з дитинства. Після народження [PERSON] бачила, як [PERSON] гуляв з коляскою. Потім [PERSON] з дитиною стала проживати в [ADDRESS] , а через деякий час поїхала до Польщі. Близько 2 років [PERSON] жив з бабусею. Потім [PERSON] забрала сина до [PERSON] . При цьому свідок ніколи не бачила [PERSON] в [PERSON] . Свідок [PERSON] показала, що [PERSON] є її дочкою. Остання одружилася з [PERSON] , у них народився син [PERSON] . [PERSON] народився на 29 тижні вагітності. Спочатку [PERSON] перестав ночувати вдома, а коли сину виповнилося 6 місяців, то покинув Віку. З листопада 2014 року дочка з онуком проживали в її квартирі. Оскільки грошей не вистачало, [PERSON] з [PERSON] поїхали до Польщі, але через півроку дочка повернулася додому сама. З березня 2015 року по серпень 2018 року онук жив з нею, але батько сином не цікався, хоча вона особисто просила відповідача про спілкування з хлопчиком. Одного разу [PERSON] питав у неї як відмовитися від батьківських прав. У 2019 році їй зателефонував відповідач, сказав, що за несплату аліментів його притягнули до адміністративної відповідальності та що він почекає 10 років, а потім аліменти стягне з онука. З 2015 року [PERSON] приходив до дитини декілька разів, хоча перешкод у спілкуванні йому ніхто не чинив. Навпаки свідок сама телефонувала останньому і просила приїхати до сини, але той відмовлявся, мотивуючи тим, що в нього немає грошей, він хворіє тощо. Віка також постійно телефонувала [PERSON] щодо дитини. Таким чином, свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] показали, що ніколи не бачили відповідача разом із сином, а свідок [PERSON] показала, що [PERSON] ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, хоча перешкод у спілкуванні з сином йому ніхто не чинить. Свідок [PERSON] показала, що [PERSON] її син. Останній одружився з позивачкою, яка народила недоношену дитину. Оскільки лікування дороге, син брав кредити, не відходив від дитини. Між [PERSON] і [PERSON] почалися свари. Останні вирішили поїхати на заробітки до Польщі, а дитина залишилася з бабусею [PERSON] . У Польщі вони розійшлися. [PERSON] висилав їй гроші, а вона возила в Суми сумки. Потім [PERSON] забрала сина в [PERSON] . Батько 3 роки не міг бачити [PERSON] , оскільки останній проживає в Польщі. Позивачка не давала [PERSON] бачити сина. Але до показів свідка [PERSON] суд ставиться критично з огляду на наступне. Так свідок показала, що [PERSON] ніколи не скаржився їй, що позивачка перешкоджає бачитися йому із сином. Такі висновки свідок зробила самостійно, але при цьому не змогла пояснити суду, що саме змусило її зробити такі висновки. Сама свідок ні з позивачкою, ні з бабусею дитини не розмовляла з приводу побачень її сина з дитиною. Про те, що кредити [PERSON] брав на лікування сина, знає лише зі слів останнього, а тому не може бути свідком того, на які цілі витрачалися гроші. Крім того, у судовому засіданні свідок показала, що вона ненавидить [PERSON] . Відеозапис побачення відповідача з сином та аудіозапис телефонної розмови сторін суд вважає неналежним доказом, оскільки [PERSON] не попереджала [PERSON] про те, що нею здійснюється відео- та аудіофіксація їх зустрічі та розмови. Відповідно до ч. 1 ст. 32, ч. 3 ст. 51 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з ч. ч. 1, 2, 4 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані поважати дитину. Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 3 СК України дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. У частині 1 ст. 11, ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. З огляду на положення ч. ч. 1, 3 ст. 12 вказаного Закону виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Держава надає батькам або особам, які їх замінюють, допомогу у виконанні ними своїх обов`язків щодо виховання дітей, захищає права сім`ї. Відповідно до ч. 1 ст. 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР ратифіковано Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Відповідно до ст. 8 вказаної Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У преамбулі Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку з обов`язком держави виконати рішення Європейського суду з прав людини у справах проти України; з необхідністю усунення причин порушення Україною Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і протоколів до неї; з впровадженням в українське судочинство та адміністративну практику європейських стандартів прав людини; зі створенням передумов для зменшення числа заяв до Європейського суду з прав людини проти України. Статтею 2 названого Закону передбачено, що рішення є обов`язковим для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції. Порядок виконання Рішення визначається цим Законом, Законом України «Про виконавче провадження», іншими нормативно-правовими актами з урахуванням особливостей, що передбачені цим Законом. Відповідно до ст. 17 вищеназваного Закону суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Згідно з ч. 5 ст. 19 цього Закону міністерства, інші центральні органи виконавчої влади забезпечують систематичний контроль за додержанням у рамках відомчого підпорядкування адміністративної практики, що відповідає Конвенції та практиці Суду. Європейський суд з прав людини в справі «Савіни проти України» (рішення від 18 грудня 2008 року, яке є остаточним) постановив, що мало місце порушення статті 8 Конвенції. У вищевказаній справі було встановлено, що за рішенням суду першої інстанції, з яким погодились суди апеляційної та касаційної інстанції, було відібрано трьох неповнолітніх дітей без позбавлення заявників батьківських прав (ст. 170 СК України). У рішенні йдеться про те, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції. Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не «згідно із законом», не відповідає законним цілям, переліченим у п. 2 ст. 8 Конвенції, і не може вважатися «необхідним у демократичному суспільстві». Проте, для визначення чи було конкретне втручання «необхідним у демократичному суспільстві» необхідно оцінювати в контексті всієї справи загалом, чи були мотиви, наведені на виправдання втручання доречними і достатніми для цілей п. 2 ст. 8 Конвенції і чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як цього вимагає ст. 8 Конвенції (п. 48 Рішення). У названому рішенні, зокрема, констатується, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини. Сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних заходів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї. Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, в якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, в якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення ЄСПЛ у справі «Мамчур проти України», №10383/09, §100, від 16 липня 2015 року). Європейський суд з прав людини в справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява №31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). Таким чином судом встановлено, що відповідач без поважних причин не в повній мірі виконує свої обов`язки по вихованню сина, хоча перешкод у цьому йому ніхто не чинить. Останній визнав, що тривалий час не спілкувався з сином навіть по телефону або в соціальних мережах, не цікавився його здоров`ям та життям. Проте, ураховуючи характер поведінки відповідача, його молодий вік, невичерпані можливості з боку держави по допомозі відповідачу у вихованні своєї дитини, те, що [PERSON] заперечував проти позбавлення його батьківських прав, у даний час можливо, як виняток, відмовити в задоволенні позову саме з цих підстав, що також буде відповідати і положенням ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року, щодо можливості втручання в приватне і сімейне життя відповідача, яке є необхідним у демократичному суспільстві. При цьому, суд вважає за необхідне попередити [PERSON] про необхідність змінити ставлення до виховання свого сина [PERSON] , [INFO] , та покласти на Орган опіки та піклування контроль за виконанням [PERSON] батьківських обов`язків щодо сина, що буде відповідати положенню, закріпленому в п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» №3 зі змінами та доповненнями, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 грудня 2008 року №20. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed