Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-16 00:00:00

22 січня 2015 року, позивачка звернулася до суду з названим позовом, в якому просила суд, визнати удаваним нотаріально-посвідчений договір дарування від 29.01.2013 р. (реєстр. № 75), відповідно до умов якого [PERSON], а [PERSON] прийняла в дар 78/100 частин житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами [ADDRESS], визнати, що між вказаними сторонами був фактично укладений договір купівлі-продажу 78/100 частин вказаного будинку, який вона просила визнати недійсним, мотивуючи це тим, що її, як власницю інших 22/100 частин вищевказаного житлового будинку згідно рішення Овідіопольського райсуду Одеської області від 14.01.2009 р., яке набрало законної сили 26.01.2009 р. - було введено в оману щодо предмету і природи вищевказаного договору дарування, який по суті приховує договір купівлі-продажу, на укладення якого вона не надавала своєї згоди як співвласниця будинку, і відповідно, відповідачка [PERSON] не мала законного права дарувати свої 78/100 часток вказаного будинку зовсім сторонній особі [PERSON], про що вона повідомила правоохоронні органи. В судовому засіданні позивачка повністю підтримала свій позов. Відповідачка [PERSON] в судове засідання повторно не з`явилася, про дату, час та місце судового розгляду була повідомлена належним чином, що підтверджується поштовими повідомленнями про вручення судових повісток, причини неявки не повідомила, однак надіслала до суду свої письмові заперечення проти позову, в яких просила суд відмовити у задоволенні позову з підстав його безпідставності і необґрунтованості та з проханням про слухання справи за її відсутності (а.с. 36,68,72,77). Відповідачка [PERSON] в судове засідання повторно не з`явилася, про дату, час та місце судового розгляду була повідомлена належним чином, що підтверджується поштовими повідомленнями з відмітками про вручення судових повісток, причини неявки не повідомила, заяви про слухання справи за її відсутності суду не надала (а.с. 39,67,76). 3-тя особа приватний нотаріус Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про дату час та місце судового розгляду справи була повідомлена належним чином, що підтверджується поштовими повідомленнями з відмітками та підписом про вручення, причини своєї неявки не повідомила, заяви про слухання справи за її відсутності суду не надала (а.с. 38,69,78). Заслухавши пояснення позивачки, дослідивши матеріали справи та додатково надані докази, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Приписами статті 61 ЦПК України передбачено - обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Статтями 627-629,638,639 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу - сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір - є обов'язковим для виконання сторонами. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, якими є : умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми. Згідно із ст. 202 ЦК України - правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво - чи багатосторонніми правочинами є погоджена дія двох або більше сторін. Умовами статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 204 ЦК України передбачено - правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (презумпція правомірності правочину). Умовами ст. 205 ЦК України передбачено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину Частина 1 п. 3 ст. 208 ЦК України зазначають - у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. Стаття 209 ЦК України передбачає, що правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим ст. 203 цього Кодексу. Виходячи з приписів ст. 215 ЦК України вбачається, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтями 216-217 ЦК України встановлено, що недійсним є правочин, якщо недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно із ч. 1 ст. 218 ЦК України, заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорюваних окремих його частин - може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Стаття 235 ЦК України передбачає - удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Статтею 627 ЦК України передбачено - відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно із ст. 638 ЦК України - договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до умов статті 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії - договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Статті 717-722 ЦК України передбачають, що за договором дарування, одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Сторонами у договорі дарування - можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава Україна, АРК, територіальна громада. Право власності обдарованого на дарунок - виникає з моменту його прийняття. Прийняття обдарованим документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) - є прийняттям дарунка. Пунктами 7,20,25 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено - правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману - є умисел у діях однієї сторони зі сторони правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману - повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину - не має істотного значення. За удаваним правочином (ст. 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені ст. 216 ЦК України, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. Суд встановив, що рішенням Овідіопольського райсуду Одеської області від 14.01.2009 р., яке набрало законної сили 26.01.2009 р. був задоволений позов [PERSON] до [PERSON] та виділено у приватну власність [PERSON] 78/100 частин житлового будинку [ADDRESS] з визначенням переліку певних приміщень, виділено у приватну власність [PERSON] 22/100 вищевказаного будинку з переліком певних приміщень, зобов'язано сторони в рівних частках виконати переобладнання приміщень, визнано право власності [PERSON] на земельну ділянку площею 1112,4 кв.м та право власності [PERSON] на земельну ділянку площею 356,7 кв.м за вищевказаною адресою, скасовано державний акт на право приватної власності на землю серії ІУ-ОД № 0309084 виданий [PERSON] від 03.12.1998 р. та стягнуто з нього судовий збір 1214,72 грн. (а.с. 14-17). Рішенням Овідіопольського райсуду Одеської області від 10.04.2013 р., яке набрало законної сили 22.04.2013 р. - був задоволений позов [PERSON]. до Овідіопольської с/р, визнано за [PERSON] право власності в порядку спадкування за заповітом на 78/100 частин житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами [ADDRESS], що залишився після смерті її чоловіка [PERSON], померлого [INFO] (а.с. 43). На підставі вищевказаного рішення суду, відповідачка [PERSON] у встановленому Законом порядку зареєструвала своє право власності на 78/100 частин вищевказаного будинку, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 18.05.2013 р. № 3625036 (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна : 280524651237) (а.с. 44,45). Таким чином, відповідачка [PERSON] - на законних підставах набула право власності на 78/100 частин зазначеного вище будинку [ADDRESS] та стала власницею вказаних 78/100 частин будинку. Так, 29.01.2013 р., між [PERSON] та [PERSON] був укладений та нотаріально-посвідчений договір дарування (реєстр. № 75), відповідно до умов якого, [PERSON] безоплатно подарувала, а [PERSON] прийняла в дар у власність, належні дарувальниці [PERSON] на праві власності 78/100 частин у праві власності на житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою : [ADDRESS], площею 96,4 кв.м, житловою 56,7 кв.м, розташоване за земельній ділянці площею 0,1112 га. Сторони оцінили дарунок в 114191,83 грн. При чому, з тексту договору дарування випливає, що сторонам договору - роз'яснено зміст ст.ст. 203,216,229-235,334,368,377,383,385,401,405,717,722 ЦК України, які зокрема передбачають майнову відповідальність сторони договору за вчинення договору в результаті недбальства, під впливом обману та під впливом насильства, а також відповідальність за вчинення удаваного правочину (а.с. 41-42). З пункту 8.3 договору дарування випливає, що сторони стверджують про те, що з усіх умов цього договору, які є необхідними за діючим законодавством України для забезпечення його чинності, а також умовами, які внесені до цього договору за згодою сторін, сторонами цього договору досягнуто домовленостей, які є остаточними та перегляду не підлягають, проект договору сторонами прочитаний і схвалений ними до його посвідчення, нез'ясованих питань у них немає, вони однаково розуміють значення , умови цього правочину та його правові наслідки, про що свідчать їх особисті підписи на цьому договорі, укладення цього договору відповідає їх інтересам і волевиявлення є вільним і усвідомленим та відповідає їх внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають їх реальній домовленості, договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, а також свідчать, що вони разом і кожна сторона окремо в даний момент ні в якій мірі ні законом чи іншим нормативним актом, ні судовим рішенням, ні іншими способом не обмежені в праві укладати та виконувати цей чи подібні договори, українська мова сторонам договору зрозуміла. Всі спори, які можуть виникнути з даного договору, вирішуються шляхом переговорів між сторонами, а при неможливості вирішення спорів шляхом переговорів - в судовому порядку. Цей договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення і складено у 2-х примірниках, один з яких залишається у справах приватного нотаріуса [PERSON], а другий, викладений на спеціальних бланках нотаріальних документів, видається обдаровуваній. Суд дійшов висновку, що вищезазначений договір дарування, який був особисто підписаний сторонами договору [PERSON] (дарувальником) та [PERSON] (обдаровуваною) у присутності нотаріуса та чиє волевиявлення було перевірено останнім - повністю відповідає нормам цивільного законодавства та відповідно до зазначених документів, на підставі яких він був посвідчений, повністю відповідав внутрішній волі дарувальниці [PERSON] щодо її добровільного бажання подарувати 78/100 частин вищевказаного будинку [PERSON] Як було встановив суд - позивачка взагалі не є стороною договору дарування, і як вона особисто підтвердила в судовому засіданні, починаючи з дня набранням законної сили рішенням Овідіопольського райсуду - 26.01.2009 р. і до сьогоднішнього дня, вона не отримала жодних правовстановлюючих документів на свої 22/100 частин зазначеного житлового будинку. Необхідно також зазначити, що судове рішення за загальним правилом - не є підставою виникнення права власності. Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України - цивільні права можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Частиною 1 статті 331 ЦК України передбачено - якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Позивачка не зареєструвала своє право власності і відповідно на сьогодні не є власницею 22/100 частин будинку [ADDRESS] з огляду на вимоги ст.ст. 356,357,361 ЦК України. Суд з`ясував, що жодні законні права та інтереси позивачки при укладенні оспорюваного договору дарування - не були порушені, вона не була стороною договору, а посилання позивачки на свою заяву на ім`я нотаріуса [PERSON] про відкликання її заяви щодо згоди [PERSON] на продаж нею належних їй 78/100 частин у праві власності на житловий будинок [ADDRESS] - не є належним та допустимим доказом в розумінні ст.ст. 57-60 ЦПК України і жодним чином не свідчить про нібито удаваний договір дарування, під яким був нібито прихований договір купівлі-продажу, законність укладення якого була доведена з підстав описаних вище, і відповідно до приписів ст. 361 ЦК України, якою передбачено, що співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності, що і було зроблено у даному випадку дарувальницею (співвласницею 78/100 частин будинку) [PERSON] з приводу дарування її частки [PERSON] Згідно із ст. 362 ЦК України - права позивачки (у випадку належного оформлення нею права власності на 22/100 частин будинку) були б порушені у випадку укладення між вказаними вище сторонами договору купівлі-продажу будинку, так як у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлі за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів. З урахуванням викладеного та відсутністю жодних належних та допустимих доказів ненаданих позивачкою суду щодо оспорюваного правочину - договору дарування, який на думку позивачки є удаваний, а також доказів удаваності правочину та доказів існування в діях відповідачів (сторін договору дарування) жодних протиправних чи незаконних дій з їх боку по відношенню до позивачки під час укладення договору дарування будинку, суд вважає, що вищевказаний оспорюваний правочин - договір дарування 78/100 частин будинку, враховуючи його детальне дослідження в судовому засіданні, був вчинений між відповідачками у відповідності до чинного законодавства України, в добровільному порядку, за їхньою пропозицією та за їхнім бажанням, їхнє волевиявлення було вільним та сторони досягли всіх істотних умов договору дарування з добровільною передачею 78/100 частин будинку відповідачці [PERSON], яка в подальшому на звій розсуд може розпорядитися свої майном, а тому будь-які підстави вважати правочин удаваним, визнання його договором купівлі-продажу і його скасування - у суду відсутні. На підставі вищезазначеного, суд вважає - позовні вимоги безпідставними, необґрунтованими документально, не підтвердженими жодними доказами, а тому такими, що задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed