Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-17 00:00:00

23 червня 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення коштів за договором позики, посилаючись на те, що 09 серпня 2013 року між сторонами був укладений нотаріально посвідчений договір позики грошових коштів, згідно якого [PERSON] передав у власність [PERSON] грошові кошти у сумі 12000 гривень, а остання зобов`язувалася повенути таку ж суму у строк передбачений договором. Згідно п.4 договору позики [PERSON] зобов`язувалася повернути грошові кошти у строк до 09.08.2015 року, але до цього часу кошти не повернула. Станом на момент подачі позову заборгованість [PERSON] складає 12000 гривень, загальна сума інфляційних втрат складає 2738,51 гривень, сума відсотків за 677 днів складає 162480 гривень, але позивач зменшує її до 50000 гривень, заборгованість з урахуванням процентів від суми позики складає - 3989,50 гривень, а всього загальна сума заборгованості складає - 68728,01 гривень. Просить стягнути з [PERSON] заборгованість в розмірі 68728,01 гривень, яка складається з: основного боргу - 12000 гривень, суми інфляційних втрат - 2738,51 гривень, 2% річних, які складають - 162480 гривень, але позивач зменшує її до 50000 гривень, заборгованість з урахуванням процентів від суми позики складає - 3989,50 гривень та витрати на сплату судового збору в сумі 688,00 грн. Позивач у судове засідання надав заяву, у якій просить справу розглянути у його відсутності, позов задовольнити, просить стягнути з відповідача заборгованість за договором та судовий збір. Відповідач у судове засідання не з`явилася, про час розгляду справи повідомлена належним чином, заперечень проти позову не надала. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляду справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, перевіривши матеріали справи вважає, що позов підлягає задоволенню. У відповідності до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона(позичкодавець) передає іншій стороні (позичальнику) у власність гроші чи інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позичкодавцеві таку ж суму грошових коштів(суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника. Згідно договору позики грошових коштів від 09 серпня 2013 року [PERSON] надав [PERSON] грошові кошти у сумі 12000 гривень. (а.с.5 ) Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку , що встановлені договором. Частиною 3 ст.10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених законом. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Згідно ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Виходячи з положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Що стосується вимог про стягнення трьох відсотків річних від простроченої суми, то згідно зі ст. 1048 ЦК України позичкодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Оскільки чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з ухваленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань та не виключає відповідальності боржника за порушення строків розрахунків, тому позовні вимоги щодо стягнення процентів за договором позики на рівні облікової ставки Національного Банку України підлягають задоволенню в межах заявлених позивачем вимог. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін на інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Позовні вимоги підлягають задоволенню, а всього підлягає до стягнення 68728,01 гривні. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Витрати позивача на сплату судового збору підтверджені квитанцією №0903347469031196 від 22.06.2017 року на суму 688,00 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: approved