Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-21 00:00:00

23 жовтня 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ КБ «Приватбанк» про відшкодування майнової шкоди. Позов обґрунтовує тим, що він працює Хотешівським сільським головою з березня 2006 року. Останні декілька років йому перераховують заробітну плату на банківську картку, яку видало йому Камінь-Каширське відділення ПАТ КБ «Приватбанк». Кредитного договору з відповідачем він ніколи не укладав, кредитів у банку не брав, оскільки з цього приводу до відповідача не звертався. Однак, починаючи з 16 квітня 2016 року банк видає йому заробітну плату частково, утримуючи певну суму на погашення неіснуючого боргу по кредитному договору. Станом на день звернення до суду відповідач утримав із заробітної плати позивача 42 393 грн. 41 коп. На усні звернення по телефону надіслати йому копію кредитного договору відповідач не реагує. Зазначає, що незаконними діями банку йому заподіяна майнова шкода, яку відповідач зобовязаний відшкодувати в повному обсязі. Посилаючись на викладені вище обставини, просить суд стягнути з відповідача на свою користь 42 393 грн. 41 коп. майнової шкоди та судові витрати по справі. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю з підстав, викладених у позовній заяві. Крім того, пояснив, що в 2015 році в Хотешівській сільській раді скоротили посаду касира. В звязку з цим він уклав договір з ПАТ КБ «Приватбанк» про банківське обслуговування. В Камінь-Каширському відділенні банку він отримав дві банківські картки: зарплатну та кредитну. Кошти знімав лише із зарплатної картки, кредитну ніколи не використовував. Представник відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав. Пояснив, що [PERSON] 20 листопада 2015 року шляхом підписання анкети-заяви уклав із ПАТ КБ «Приватбанк» договір про надання банківських послуг та отримав дві банківські картки: картку для виплат та кредитну картку. Підписуючи заяву, позивач підтвердив, що ознайомився з умовами договору. 16 квітня 2016 року в одному з відділень банку в м. Луцьку позивач зняв зі своєї кредитної картки 12272 грн., які до цього часу не повернув. На звернення щодо погашення заборгованості [PERSON] не реагує, тому у відповідності до умов договору про надання банківських послуг банк розпочав погашення заборгованості по кредиту шляхом відрахування коштів із заробітної плати позивача. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши наявні у справі докази, суд вважає позов безпідставним і таким, що до задоволення не підлягає. Судом встановлено, що 20 листопада 2015 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» був укладений договір про надання банківських послуг шляхом підписання та подання першим анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку (а.с. 30-42). Підписавши заяву, позивач погодився, що дана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування і кредитування, розташованими в рекламному буклеті, складають укладений між сторонами договір про надання банківських послуг. Також [PERSON] своїм підписом у заяві підтвердив, що ознайомився з договором про надання банківських послуг до його укладення, згоден з його умовами, примірник договору погодився отримати шляхом самостійного роздрукування з офіційного сайту банку, а також зобовязався виконувати Умови та Правила надання банківських послуг. Також у судовому засіданні позивач підтвердив, що в Камінь-Каширському відділенні ПАТ КБ «Приватбанк» заяву-анкету підписав власноручно та отримав дві банківські картки: картку для виплат та кредитну картку. З оглянутої в судовому засіданні виписки по банківському рахунку по картці № 999262526229006333, відкритому на імя [PERSON], за період з 01.01.1999 року по 14.11.2017 року встановлено, що 16 квітня 2016 року в Луцькому відділенні № 14 Волинського ГРУ ПАТ КБ «Приватбанк» з даного рахунку було знято кредитні готівкові кошти в сумі 12272 грн. (а.с. 43). Як вбачається з виписки по картці № 5168755517492571 (а.с. 7-10) сума кредиту на час розгляду справи не погашена. Пеня та відсотки за користування кредитом стягнуті шляхом списання відповідних коштів з рахунку належної позивачу картки для виплат № 41**44. За умовами укладеного сторонами договору про надання банківських послуг, зокрема пунктів 2.1.1.5.11, 2.1.1.7.1 Клієнт зобовязаний інформувати [PERSON], а також правоохоронні органи за фактом втрати карти, ПІНу або отримання звістки про їх незаконне використання. Держатель несе відповідальність за операції, що здійснюються з картками. Як пояснив у судовому засіданні представник відповідача, [PERSON] з приводу втрати картки, її незаконного використання та з вимогою її блокування до банку не звертався. Дану обставину позивач визнав та підтвердив у судовому засіданні, тому в силу ч. 1 ст. 82 ЦПК України суд вважає її доведеною. Пунктом 2.1.1.3.5 Договору передбачено, що клієнт доручає банку здійснювати списання грошових коштів з рахунків клієнта, відкритих у валюті кредитного ліміту, у межах сум, що підлягають сплаті банку за цим договором, при настанні термінів платежів, списання грошових коштів з рахунків клієнта, у разі настання термінів платежів по інших договорах клієнта в розмірах, визначених цими договорами. Банк проводить списання коштів з будь-якого рахунку клієнта. У відповідності до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Таким чином, встановивши дійсні обставини справи, проаналізувавши надані сторонами докази, суд вважає, що дії відповідача щодо утримання коштів з карткового рахунку позивача є правомірними, оскільки відповідають умовам укладеного 20 листопада 2015 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» договору про надання банківських послуг. Даний договір на час розгляду справи ніким не оскаржений, його умови сторонами не змінювалися. В той же час, позивач не довів перед судом наведених у позовній заяві обставин про те, що коштів з кредитного рахунку він не знімав, оскільки належних та допустимих доказів на підтвердження цього факту не надано. Відповідно до частини 1 та 2 статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Крім того, як розяснив Пленум Верховного Суду України в своїй постанові № 6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Аналіз вказаних вище норм закону та правової позиції Верховного Суду України зводиться до висновку, що підставою для відшкодування шкоди є наявність неправомірних дій особи, спричиненої ними майнової шкоди потерпілому та доведеність існування безпосереднього причинного звязку між шкодою та неправомірними діями. Всупереч цьому позивач не довів перед судом, що дії відповідача щодо утримання коштів з його банківського рахунку на погашення кредитної заборгованості є неправомірними та заподіяли йому майнову шкоду. Тому правових підстав для задоволення даного позову суд не вбачає. У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю, тому витрати по сплаті судового збору слід покласти на позивача.

Outcome: dismissed