Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-23 00:00:00

22 січня 2016 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» про поновлення на роботі, оплату за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що з 17 жовтня 2014 року працював у відповідача гірником очисного забою підземним 5 розряду. 21 жовтня 2015 року його не було допущено на роботу без офіційного пояснення причин такого не допуску. Відповідач листом від 22 грудня 2015 року направив на його адресу трудову книжку та копію наказу про звільнення № 742-Н від 30 жовтня 2015 року, з якого він дізнався, що його було звільнено з роботи за п. 7 ст. 40 КЗпП України за появлення на підприємстві в нетверезому стані. Вважає, що наказ про його звільнення є незаконним та він підлягає поновленню на роботі, оскільки появлення його на роботі в нетверезому стані не було, його не було оглянуто на предмет встановлення перебування у стані алкогольного сп'яніння у встановленому законом порядку, ніхто з уповноважених осіб підприємства у нього не брав пояснень відносно якогось порушення трудової дисципліни. Крім того, у нього є малолітній син [PERSON], [INFO], якого він виховує без матері, тобто є батьком-одинаком. Вважає, що його звільнення з роботи було незаконним та з грубим порушенням норм трудового права, тому просить суд позов задовольнити, визнати незаконним та скасувати наказ ДП ВК «Краснолиманська» № 742-Н від 30 жовтня 2015 року, поновити його на роботі гірника очисного забою підземним 5 розряду, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20 жовтня 2015 року по день поновлення на роботі та стягнути з відповідача на його користь 30000 грн. у відшкодування моральної шкоди. Рішенням Красноармійського міскрайонного суду Донецької області від 04 березня 2016 року позов [PERSON] до державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ по підприємству ДП ВК «Краснолиманська» № 742-К від 30 жовтня 2015 року. Поновлено [PERSON] на посаді гірника очисного забою підземним 5 розряду на державному підприємстві «Вугільна компанія «Краснолиманська». Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення [PERSON] на посаді гірника очисного забою підземним 5 розряду на державному підприємстві «Вугільна компанія «Краснолиманська». Стягнуто з державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20 жовтня 2015 року по 04 березня 2016 року в сумі 51283,20 грн. Стягнуто з державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» на користь [PERSON] 3000 грн. відшкодування моральної шкоди. Стягнуто з державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» в дохід держави судовий збір у сумі 1002,40 грн. З вказаним рішенням не погодилося державне підприємство «Вугільна компанія «Краснолиманська» та оскаржило його в апеляційному порядку, в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати, ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що позивач протокол медичного освідчення про встановлення факту вживання спиртних напоїв не оскаржував та належних доказів на спростування факту про перебування у стані алкогольного сп'яніння 20 жовтня 2015 року суду не подав, крім того, факт, що позивач є батьком-одинаком, який самостійно виховує дитину віком до 14 років, на підприємстві відомий та на підставі чого позивачеві надавалася додаткова відпустка. Представник відповідача ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» Попов С.Г., який діє на підставі довіреності, в судовому засіданні апеляційного суду підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON], який діє на підставі договору, в судовому засіданні апеляційного суду просили апеляційну скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, позивача та його представника, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено та як вбачається з матеріалів справи, що відповідно до наказу № 4382 від 17 жовтня 2014 року [PERSON] прийнятий на роботу до ДП ВК «Краснолиманська» гірником очисного забою 5 розряду (а.с.69-77). З протоколу медичного огляду вбачається, що 20 жовтня 2015 року о 08.00. год. фельдшером [PERSON] було проведено медичний огляд [PERSON] на наявність стану алкогольного сп'яніння, проведено тестування за допомогою газоаналізатора Alkotestere 6510. За проведеним тестуванням показник наявності алкоголю у видихуваному повітрі та біологічної середи організму [PERSON] при першому тестуванні виявлено - 1,67%о, при другому тестуванні - 1, 87%о. Протокол підписано фельдшером [PERSON], заступником начальника дільниці Здоровцивим А.О., Голосовським С.А., Бурденюком В.І., позивачем (а.с.54,84). З акту від 20 жовтня 2015 року вбачається, що ГРОЗ дільниці № 8 [PERSON] відмовився від надання пояснень відносно появлення на роботі у нетверезому стані 20 жовтня 2015 року (а.с.55). З подання вбачається, що адміністрація ДП «ВК «Краснолиманська» звернулася до профкому ДП «ВК «Краснолиманська» із клопотанням щодо погодження звільнення [PERSON] за порушення «Правил внутрішнього трудового розпорядку для членів трудового колективі» відповідно до параграфа № 7 пункту 22 та ст.40 п.7 КЗпП України (а.с.56). Згідно із випискою з протоколу засідання профспілкового комітету № 50 від 23 жовтня 2015 року надано згоду на звільнення [PERSON] з займаної посади за ст.40 п.7 КЗпП України за появу на роботі у нетверезому стані (а.с.57). На виконання ухвали апеляційного суду Донецької області від 28 квітня 2016 року проведено засідання профспілкового комітету ДП «ВК «Краснолиманська» 11 травня 2016 року, з якого вбачається, що у зв'язку з тим, що [PERSON] не сплачував членські внески більше трьох місяців без поважних причин та був виключений з членів профспілки, внаслідок чого втратив право на захист своїх соціально-економічних прав з боку профспілки. Наказом ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» № 742Н від 30 жовтня 2015 року за появу на підприємстві в нетверезому стані ГРОЗ ділянки № 8 [PERSON], табельний №4039, звільнено з підприємства за порушення пункту 4.1. Колективного договору, «Правил внутрішнього трудового розпорядку для членів трудового колективу» параграф №7 пункт 22 та статті 40 п. 7 КЗпП України з 20 жовтня 2015 року (а.с.32). З свідоцтва про народження серія [NUMBER], виданого 02 липня 2005 року відділом реєстрації актів цивільного стану в м.Красноармійську Красноармійського міськрайонного управління юстиції Донецької області, актовий запис № 306, та актового запису № 306 від 02 липня 20015 року вбачається, що [INFO] народився [PERSON], батьками якого зазначені [PERSON] та [PERSON] (а.с.27). З рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 21 серпня 2013 року, яке набрало законної сили, вбачається, що з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], в розмірі 1\\4 частини всіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 15 липня 2013 року до досягнення дитиною повноліття (а.с.26). Згідно із довідкою №5 від 26 січня 2016 року, виданої Красноармійським навчально-виховним комплексом, мати дитини [PERSON] [PERSON] з сім'єю не проживає, у 2014-2015 навчальних роках з учителем не спілкувалася щодо поведінки та успішності дитини, не приймала участі у батьківських зборах, спільних виховних заходах учнів та батьків (а.с.28). З довідки № 21 від 05 лютого 2016 року, виданої комунальним підприємством «Красноармійський центр єдиного замовника» вбачається, [PERSON] проживає разом із сином [PERSON] за адресою [ADDRESS] (а.с.30). Згідно із запискою про надання відпустки від 16 липня 2015 року [PERSON] з 17 липня 2015 року по 26 липня 2015 року було надано додаткову відпустку строком 10 днів як батьку-одинаку (а.с.89). Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем в порушення наказу Міністерства охорони здоров'я СРСР № 694 від 08 вересня 1988 року «Про заходи щодо подальшого вдосконалення медичного огляду для встановлення факту вживання алкоголю та стану сп'яніння» та Тимчасової інструкції про порядок медичного огляду для встановлення факту вживання алкоголю і стану сп'яніння, затвердженої заступником Міністра МОЗ СРСР від 01 вересня 1988 № 06-14/33-14, проведено освідчення [PERSON] на стан алкогольного сп'яніння у приміщенні фельдшерського пункту на підприємстві, а не скеровано останнього до спеціалізованого кабінету наркологічного диспансеру. Крім того, відповідачем не надано суду доказів про те, що фельдшер [PERSON] є лікарем психіатром-наркологом або лікарем іншої спеціальності, який пройшов відповідну підготовку. Тому судом не прийнято до уваги як доказ протокол медичного огляду від 20 жовтня 2015 року, оскільки відповідачем не було дотримано порядку медичного огляду позивача на стан алкогольного сп'яніння. Крім того, в порушення вимог Закону відповідачем не надано доказів щодо належного повідомлення позивача про засідання профкому щодо розгляду питання про погодження звільнення позивача, а у витягу профкому про погодження звільнення позивача відсутня інформація про те, що позивач був присутній при розгляді подання про його звільнення, також те, що позивачеві було надано можливість надати особисті пояснення на засіданні профкому. Вказані обставини свідчать про порушення прав позивача на розгляд питання стосовно його звільнення на засіданні профкому відповідно до вимог закону. Проте з таким висновком суду погодитися не можна Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Оскаржуване судове рішення зазначеним вимогам закону не відповідає. Згідно із ст. 40 п. 7 КЗпП УКраїни трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку появи на роботі у нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. В п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9 роз'яснено, що вирішуючи позови про поновлення на роботі осіб, трудовий договір з якими розірвано за п.7 ст. 40 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що з цих підстав можуть бути звільнені з роботи працівники за появу на роботі нетверезому стані, стані наркотичного або токсичного сп'яніння в будь-який час робочого дня, незалежно від того, чи були вони відсторонені від роботи, чи продовжували виконувати трудові обов'язки. Нетверезий стан працівника або наркотичне чи токсичне сп'яніння можуть бути підтверджені як медичним висновком, так і іншими видами доказів (ст. 27 ЦПК), яким суд має дати відповідну оцінку. Підставою звільнення позивача став протокол медичного огляду від 20 жовтня 2015 року про наявність стану алкогольного сп'яніння [PERSON] Таким чином, факт появи на роботі в нетверезому стані був встановлений фельдшером [PERSON], працівником вказаного підприємства, який має медичну освіту та право проводити медичні огляди. З огляду на вищевикладене факт появи на роботі в нетверезому стані [PERSON] був підтверджений доказами, допустимими з точки зору цивільно-процесуального законодавства, а саме був засвідчений шляхом складання акту, у якому були визначені всі ознаки наявності алкоголю у видихуваному повітрі та біологічної середи організму [PERSON] Вказаний акт був підписаний свідками, які були допитані судом першої інстанції. Виходячи з встановлених обставин, наданих сторонами доказів та вимог закону, апеляційний суд приходить до висновку про наявність факту знаходження позивача на роботі в нетверезому стані. Посилання суду першої інстанції на наказ Міністерства охорони здоров'я СРСР №694 від 08 вересня 1988 року «Про заходи щодо подальшого вдосконалення медичного огляду для встановлення факту вживання алкоголю та стану сп'яніння» та Тимчасову інструкцію про порядок медичного огляду для встановлення факту вживання алкоголю і стану сп'яніння, затвердженої заступником Міністра МОЗ СРСР від 01 вересня 1988 №06-14/33-14, та зазначення, що на підставі вказаних наказу та інструкції відповідачем не було дотримано порядку медичного огляду позивача на стан алкогольного сп'яніння не ґрунтується на вимога діючого законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2 - 5, 7 статті 40 пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. А відповідно частини другої цієї статті, у випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п'ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником. Відповідно до рішення профспілкового комітету ДП «ВК «Краснолиманська» 11 травня 2016 року що у зв'язку з тим, що [PERSON] не сплачував членські внески більше трьох місяців без поважних причин та був виключений з членів профспілки, внаслідок чого втратив право на захист своїх соціально-економічних прав з боку профспілки. Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9 визначено, що одинокою матір'ю є жінка, яка не перебуває в шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері; вдова; інша жінка, яка виховує і утримує дитину сама. Згідно із ч. 3 ст. 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору. Відповідно до ст. 186 1 КЗпП України гарантії, встановлені статтями 56, 176, 177, частинами третьою - восьмою статті 179, статтями 181, 182, 182-1, 184, 185, 186 цього Кодексу, поширюються також на батьків, які виховують дітей без матері (в тому числі в разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також на опікунів (піклувальників), прийомних батьків. З обставин справи вбачається, що позивач має на утриманні неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], та є батьком-одинаком (а.с.26-28,30). Проти зазначеної обставини не заперечує відповідач та за місцем роботи щодо позивача застосовуються гарантії відповідно до вимог законодавства (а.с.89). Таким чином, [PERSON] був звільнений незаконно, оскільки були порушені гарантії від звільнення, передбачені ч. 3 ст. 184, 186-1 КЗпП України, так як він є батьком-одинаком та самостійно виховує неповнолітнього сина, якому немає 14 років. Згідно із ч. 2 ст. 235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995року №100. З урахуванням цих норм, зокрема абз. 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Пунктом 5 розд. ІV Порядку встановлено, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. З довідки ДП «ВК «Краснолиманська» №117 від 02 лютого 2015 року вбачається, що середньомісячний заробіток позивача за період серпень-вересень 2015 року становить 22970,62 грн., середньоденний заробіток - 534,20 грн. (а.с.31). Наказом ДП «ВК «Краснолиманська» № 578 від 31 березня 2016 року [PERSON] поновлено на роботі на посаді гірника очисного забою підземного 5 розряду дільниці №8 з 20 жовтня 2015 року. Відповідно середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу за період з 22 жовтня 2015 року по 04 березня 2016 року становить 534,20 грн. х 96 дн. = 51283,20 грн. Згідно із ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. З обставин справи вбачається, що позивач був звільнений за появу на підприємстві в нетверезому стані. Поновлюючи на роботі, апеляційний суд виходив із того, що доведено наявність факту знаходження позивача на роботі в нетверезому стані 20 жовтня 2015 року, але звільнено позивача в порушення гарантій від звільнення, передбачених ч. 3 ст. 184, 186-1 КЗпП України. Відповідно до ч. 2 п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах по відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 від до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Таким чином, відповідно до діючого трудового законодавства адміністрація підприємства встановила факт знаходження позивача на роботі в нетверезому стані, тому апеляційний суд вважає за необхідне у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди відмовити. Згідно із п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення або неправильне застосування норм матеріального і процесуального права є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення. За таких обставин апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції безпідставно прийшов до висновку про те, що відповідачем не було дотримано порядку медичного огляду позивача на стан алкогольного сп'яніння і на підставі вказаного поновлено на роботі, тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову з інших підстав. Відповідно до ч.3 ст. 88 ЦПК України з відповідача належить стягнути в доход держави судовий збір в сумі 1002,40 грн.

Outcome: partial