Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-15 00:00:00

22 грудня 2020 року до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] про надання дозволу на виїзд дитини. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 19 листопада 2015 року шлюб між нею та відповідачем був розірваний. Від шлюбу сторони мають малолітню дитину [PERSON] , [INFO] . Зазначає, що вона разом з дитиною зареєстровані та проживають за адресою: [ADDRESS] . Вказує на те, що вона звернулася до відповідача із проханням надати нотаріально завірену заяву про дозвіл на виїзд дитини на відпочинок до Туреччини, Єгипту чи країн ЄС, але відповідач категорично відмовився. З огляду на викладене просила суд ухвалити рішення, яким надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини [PERSON] до Туреччини, Єгипту чи країн ЄС у супроводі матері [PERSON] без згоди батька [PERSON] в період з 01 березня 2021 року п 01 січня 2023 року. Позивачка [PERSON] повідомлена належним чином про дату та час розгляду справи в судове засідання не з`явилася, до суду надала заяву в якій просила розгляд справи проводити без її участі, на заявлених вимогах наполягала. Відповідно до ч. 7 ст. 128 ЦПК України, у разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Під час розгляду справи, судом приймалися усі передбачені діючим законодавством заходи щодо належного повідомлення відповідача про місце, день та час розгляду справи. Судом були спрямовані судові повістки за фактичною адресою місця проживання [PERSON] зареєстрованого у встановленому законом порядку, що підтверджено відповіддю на запит суду, направлений у порядку ст. 187 ЦПК України. Однак, [PERSON] , будучи повідомленим у встановленому законом порядку (належним чином), про час і місце судового розгляду справи, не використав наданого законом права на безпосередню участь у судовому засіданні, та не з`явився у судове засідання без повідомлення причин, не подав відзив, заяв про відкладення судового засідання, чи розгляд справи у його відсутності від нього до суду не надходило. Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. З огляду на викладене, враховуючи, що відповідач, будучи повідомленим належним чином про дату, час і місце розгляду справи не з`явився без повідомлення причин неявки, не подав відзив, а позивач не заперечувала проти вирішення справи на підставі наявних у ній даних чи доказів із постановленням заочного рішення, суд приходить до переконання, що у суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, та про можливість вирішення справи на підставі наявних у ній даних та доказів з постановленням заочного рішення. В ході розгляду справи судом було розв`язано заяви та клопотання сторін та прийнято процесуальні рішення. Ухвалою суду від 18 березня 2021 року було відкрито загальне позовне провадження. Ухвалою суду від 16 червня 2021 року підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду. Ухвалою суду від 16 червня 2021 року справу було розглянуто у заочному порядку. Вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд в межах заявлених позовних вимог (ст. 13 ЦПК України) встановив наступні обставини та відповідні ним докази. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого Виконавчим комітетом Миколаївської міської ради м. Слов`янськ Донецької області, [PERSON] народилася [INFO] , в свідоцтві її батьками зазначені [PERSON] та [PERSON] . У судовому засіданні встановлено, що відповідно до заочного рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 19 листопада 2015 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний. Відповідно до довідки № 90317 від 14 грудня 2019 року, [PERSON] та її донька [PERSON] зареєстровані та проживають за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до п. п. 10, 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», Конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом (ст. 129 Конституції) зобов`язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів. Суд виходить з вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України. Відповідач у судове засідання не з`явився, не скористався своїми процесуальними правами сторони в процесі і не надав належних доказів, які спростовують доводи позивача. Положеннями ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей незалежно від того здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 18 Конвенції про права дитини закріплено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Принцип 7 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року передбачає безумовний пріоритет інтересів дитини для тих, на кому лежить відповідальність за її освіту і виховання. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, що їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до статті 7 Сімейного кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно із ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Згідно з ч. 2 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ч. 2 ст. 155 СК України, батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Згідно абз. 2 частини 3 статті 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно із п. 2 статті 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16- річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків здійснюється у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Оскільки сторони однією сім`єю не проживають і фактичне місце проживання доньки на даний час є разом із позивачкою, то вона повинна постійно доглядати дитину, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, як це і передбачено положеннями статті 150 Сімейного кодексу України. Аналізуючи встановлені фактичні обставини по справі і надані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги є обґрунтованими, оскільки інтереси позивачки повністю відповідають інтересам її неповнолітньої доньки. Зважаючи на відсутність добровільної згоди відповідача на надання нотаріально посвідченого дозволу на виїзд дитини [PERSON] за межі території України, суд приходить до висновку щодо штучних обмежень прав дитини у свободі пересування, як територією держави, так і свободі перетинання її кордонів. Оскільки батько дитини - відповідач [PERSON] добровільно не бажає надати дозвіл на оформлення відповідних документів та виїзд дитини, суд вважає за необхідне частково задовольнити позовні вимоги [PERSON] .. Позивачка необхідність виїзду дитини за кордон мотивує тим, що має намір оздоровити дитину. Суд зазначає, що необхідність виїзду дитини з часом може відпасти, а тому її існування має супроводжуватися розумними термінами, у зв`язку із чим, суд вважає за необхідне частково задовольнити позовні вимоги [PERSON] , надати їй дозвіл на тимчасовий виїзд з неповнолітньою дитиною [PERSON] без згоди та супроводу її батька [PERSON] до Туреччини, Єгіпту, країни ЄС на строк з моменту набрання даним рішенням законної сили до 31 грудня 2021 року включно. Розв`язуючи питання розподілу судових витрат між сторонами суд виходить з такого. Відповідно до п. 8 статті 6 ЗУ «Про судовий збір», розподіл судового збору між сторонами та перевірка повноти сплати судового збору здійснюються відповідно до процесуального законодавства. Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України, яка передбачає розподіл судових витрат між сторонами, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позов судом задоволений частково, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір в розмірі 420 грн. 40 коп., який був сплачений нею при звернення до суду із даним позовом. На підставі викладеного, та

Outcome: partial