Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-22 00:00:00

22.08.2018 року позивачка [PERSON] звернулася до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, посилаючись на наступні обставини. Вона, [PERSON], [INFO], є власником житлового будинку за адресою: м. Біла Церква, вул. Степана Бандери ( колишня Чапаєва ), 76. Дане підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом. В даному будинку зареєстрована вона та відповідач [PERSON], [INFO]. Дане підтверджується довідкою про місце проживання та склад сімї, виданої 16.08.2018 року Управлінням адміністративних послуг Білоцерківської міської ради. Фактично по місцю реєстрації з 2016 року і по даний час відповідач не проживає. Точне місцезнаходження її позивачці не відоме. Факт відсутності відповідача з моменту реєстрації і по даний час за вищевказаною адресою підтверджується актом № 146 про фактично проживаючих осіб, складеним 16 серпня 2018 року представниками КП БМР Житлово-експлуатаційної контори № 6. Всі обовязки, що випливають з договору користування житловим приміщенням, виконує лише вона. Оскільки їй невідомо місце фактичного проживання [PERSON], вона не має можливості мирним шляхом врегулювати спір. Просила суд визнати [PERSON], [INFO] такою, що втратила право користування житлом, що знаходиться за адресою: місто Біла Церква, вулиця Степана Бандери ( колишня Чапаєва ), будинок 76 ( а. с. 4-5 ). Ухвалою судді 11 вересня 2018 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у вищезазначеній цивільній справі. Постановлено провести розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання на 12 годину 00 хвилин 02 жовтня 2018 року ( а. с. 14-15 ). Ухвалою суду від 02 жовтня 2018 року постановлено закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті на 10 годину 30 хвилин 23 жовтня 2018 року ( а. с. 21 ). В судовому засіданні позивака [PERSON] підтримала позовні вимоги, надала пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві та просила суд\~ визнати [PERSON], [INFO] такою, що втратила право користування житлом, що знаходиться за адресою: місто Біла Церква, вулиця Степана Бандери ( колишня Чапаєва ), будинок 76, судові витрати залишити за нею. Свідок [PERSON] та [PERSON] які є сусідами позивачки в судовому засіданні пояснили, що дійсно [PERSON] більш двох років не проживає за вищезазначеною адресою. Особистих речей\~ останньої немає, місце проживання не відомо. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про час, дату та місце судового розгляду повідомлена. Стаття 280 ЦПК України визначає, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно ч. 2 ст. 281 ЦПК України розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Суд, вислухавши пояснення позивачки, свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги позивачки [PERSON] підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи,\~ що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин,крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Судом встановлені фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. Позивачка [PERSON] є власником житлового будинку № 76\~ по вулиці Степана Бандери ( колишня Чапаєва ) у м. Біла Церква Київської області на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 15 грудня 1998 року ( а. с. 11 ). Згідно довідки про місце проживання та склад сімї, виданої управлінням адміністративних послуг Білоцерківської міської ради від 16.08.2018 року за № 1779 [PERSON] вбачається, що остання проживає та зареєстрована за адресою: [INFO], де також зареєстрована [PERSON]. У даному житловому будинку зареєстровано 2 члена сімї ( а. с. 9 ). Відповідно до [PERSON] № 146 про фактично проживаючих осіб від 16 серпня 2018 року вбачається, що [PERSON] зареєстрована у [INFO], але не проживає з 2016 року по теперішній час, даний акт складений та підписаний позивачем [PERSON], мешканцями будинку ( сусідами ) [PERSON], [PERSON] та начальником КП БМР ЖЕК № 6 [PERSON] ( а. с. 10 ). Звертаючись з вищезазначеною позовною заявою позивачка наголошує на тому, що вона не може розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд, до того ж повинна самостійно нести витрати стосовно житлового приміщення. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Відповідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5, 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Відповідно до статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Згідно з приписами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який, зокрема, вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру. Стаття 13 Конвенції гарантує кожному, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, право на ефективний спосіб юридичного захисту в національному органі. А статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. У той же час, у пункті 36 рішення від 09 грудня 2010 року у справі «Буланов і Купчик проти України», Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обовязків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке, відповідно до практики Суду, включає не тільки право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Така сама правова позиція викладена Європейським судом з прав людини й у пункті 50 рішення від 13 січня 2011 року у справі «Чуйкіна проти України» та інших рішення Суду. У свою чергу національне законодавство України встановлює наступне. Статтею 41 Конституції України передбачено, що\~ кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно із ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно із ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Свідок [PERSON] та [PERSON], які є сусідами позивачки, в судовому засіданні пояснили, що дійсно [PERSON] більш двох років не проживає за вищезазначеною адресою. Особистих речей\~ останньої немає, місце проживання не відомо. Такими чином, позивачем у справі доведено що відповідач втратила статус члена сім'ї власника, більше року не проживає у спірному будинку, витрат по утриманню будинку не несе. Враховуючи встановлені у справі фактичні обставини та наведені норми матеріального права, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову у повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Згідно із п. 1 ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. В судовому засіданні під час розгляду справи позивач [PERSON] просила суд понесені нею судові витрати залишити за нею, тому суд вважає за можливим судові витрати понесені позивачкою при зверненні до суду з позовною заявою у розмірі 704,80 гривень віднести за рахунок позивача. На підставі викладеного та

Outcome: approved