Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-15 00:00:00

23.10.2020р. [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до РСЦ ГСЦ МВС України в Дніпропетровській області про визнання права власності на рухоме майно за набувальною давністю (а.с.№2-5). Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями головуючою у справі визначена суддя Ткаченко Н.В. (а.с.№1). Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 28.10.2020р. позовна заява була залишена без руху та позивачу наданий строк для усунення недоліків (а.с.№16). 10.11.2020р. позивачем було подано уточнений позов на виконання ухвали судді Ткаченко Н.В. від 28.10.2020р. (а.с.№21-24). Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 19.11.2020р. позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі з призначенням розгляду в спрощеному позовному провадженні з повідомленням (викликом) сторін (а.с.№34). В обґрунтування позовних вимог позивач в позовній заяві, з урахуванням уточнень від 10.11.2020р., посилався на те, що 21.03.2008р. між ним та [PERSON] , членом Товарної біржи «Союз», була укладена біржова угода купівлі-продажу транспортного засобу, за умовами якої, позивач придбав транспортний засіб типу причіп-фургон марки AWARD 8010, 1995р. випуску, шасі № [NUMBER] , білого кольору. 11.04.2008р. позивачу був виданий тимчасовий реєстраційний талон, а з метою остаточної реєстрації причепу, у вересні 2020р. він звернувся до ТСЦ МВС № 1246, РСЦ ГСЦ МВС України в Дніпропетровській області із заявою про реєстрацію транспортного засобу. Листом від 02.10.2020р. йому відмовлено у державній реєстрації, оскільки надана біржова угода не відноситься до документів, вказаних в п. 8 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів, усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою КМУ від 07.09.1988р. № 1388. З огляду на те, що позивач відкрито володіє транспортним засобом з 21.03.2008р., але не зареєстрував своє право власності на майно у передбачений спосіб, просив визнати право власності за набувальною давністю на рухоме майно - транспортний засіб типу причіп-фургон марки AWARD 8010, 1995р. випуску, шасі № [NUMBER] , білого кольору, д.н.з. [NUMBER] . 17.12.2020р. до суду надійшов відзив, в якому відповідач просив відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки вони є необґрунтованими, незаконними та безпідставними. В обґрунтування незгоди з позовом начальник центру Білявський В.Є. посилався на те, що державна реєстрація (перереєстрація) ТЗ проводиться на підставі документів, що підтверджують правомірність їх придбання, перелік яких визначений законом. Подана позивачем біржова угода купівлі-продажу транспортного засобу від 21.03.2008р. № 219/8 оформлена на бланку, який не зареєстрований в уповноваженому органі МВС, а відтак угода не відповідає вимогам щодо правомірності документів, визначених пунктом 8 Порядку № 1388. Крім того, представник відповідача зазначив, що ані товарна біржа «Союз», ані попередній власник [PERSON] не залучені, як учасники, до розгляду даної цивільної справи. На думку відповідача, заявлені позивачем вимоги є фактично незгодою з діями суб`єкта владних повноважень щодо відмови в реєстрації транспортного засобу, а тому ці вимоги підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства і наявні підстави для закриття провадження у справі. Також РСЦ ГСЦ МВС в Дніпропетровській області (філія ГСЦ МВС) є відокремленим підрозділом ГСЦ МВС, який утворений на правах філії без статусу юридичної особи, і тому не може бути відповідачем у цивільній справі, оскільки не має цивільної процесуальною правоздатності та дієздатності. Начальник центру просив розглянути справу за відсутності представника відповідача (а.с.№38-44). 26.01.2021р. до суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач зазначив, що товарна біржа «Союз» припинила свою діяльність, а громадянин [PERSON] знаходиться на тимчасово окупованій території Донецької області, а тому позивачем не вказано вищезазначених осіб в якості відповідачів у справі. Крім того, ці особи не оспорюють право власності позивача на транспортний засіб. Щодо посилань відповідача на фактичне оскарження позивачем дій і як наслідок, необхідність розгляду справи в порядку адміністративного судочинства, то позивач зазначив, що він не оскаржує дії (бездіяльність) відповідача, а просить визнати за ним право власності на транспортний засіб для подальшої реєстрації в підрозділах РСЦ ГСЦ МВС в Дніпропетровській області, оскільки рішення суду є документом, який підтверджує правомірність придбання транспортного засобу. Позивач зазначив, що з 21.03.2008р. відкрито володіє та користується транспортним засобом, але не зареєстрував своє право власності у передбачений законом спосіб, а тому позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх в повному обсязі (а.с.№50-52). В судове засідання 16.03.2021р. позивач надав заяву, в якій підтримав позовні вимоги в редакції від 10.11.2020р., просив розглядати справу за його відсутності та без фіксування процесу технічними засобами (а.с.№67). 11.02.2021р. до суду надійшла заява від відповідача про розгляд справи за відсутності їх представника та врахування позиції, викладеної у відзиві, та відмову в задоволенні позову (а.с.№66). З огляду на вищевикладене, суд відповідно до положень ст. 223, ч. 2 ст. 247 ЦПК України розглянув справу в судовому засіданні 16.03.2021р. за відсутності обох сторін та без фіксування процесу технічними засобами. Суд, дослідивши матеріали справи, вивчивши зміст відзиву, відповіді на відзив, об`єктивно оцінивши докази за правилами ст. 89 ЦПК України та у сукупності з нормами чинного законодавства, вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст. 4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст.13 ЦПК України). Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 21.03.2008р. між позивачем [PERSON] та [PERSON] на Товарній біржі «Союз» була укладена біржова угода купівлі-продажу транспортного засобу, реєстраційний номер 219/8 (а.с.№10). За умовами угоди продавець продав, а покупець придбав транспортний засіб типу причіп-фургон марки AWARD 8010, 1995р. випуску, шасі № [NUMBER] , білого кольору, державний номерний знак [NUMBER] . За умовами п. 7 угоди, транспортний засіб повинен був бути зареєстрованим в ДАІ у десятиденний термін. Позивачу був виданий тимчасовий реєстраційний талон на транспортний засіб серія [NUMBER] дійсний до 11.04.2008р. (а.с.№ 25). 21.03.2020р. позивач звернувся до ТСЦ МВС № 1246 щодо державної реєстрації транспортного засобу, проте листом № 31/4-1246/7о/п від 02.10.2020р. йому було відмовлено в цьому з посиланням, що надана позивачем біржова угода купівлі-продажу транспортного засобу від 21.03.2008р. не відноситься до документів, зазначених в п. 8 постанови КМУ від 07.09.1998р. № 1388, оскільки договір виготовлений не на зареєстрованому в уповноваженому органі МВС бланку (а.с.№7-8). Звертаючись до суду з даним позовом, позивач просить визнати за ним право власності за набувальною давністю на підставі ст. 344 ЦК України, оскільки з 21.03.2008р. відкрито володіє та користується транспортним засобом, і на сьогоднішній день єдиним документом, який дасть йому право зареєструвати у встановлений законом спосіб транспортний засіб є рішення суду. Разом з тим, суд вважає необґрунтованими позовні вимоги позивача, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Відповідно до ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. В пункті 13 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 07.02.2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз`яснено, що відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Аналогічне міститься у постанові Верховного Суду від 09.07.2019р. у справі № 920/999/16, який зауважив, що відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або особа, яка вважає себе власником майна. При цьому така особа має не визнавати або оспорювати це право позивача, і між сторонами має існувати спір про право, який суд вирішує у порядку позовного провадження. Встановлення власника майна і його волі щодо передачі майна у володіння є обставинами, які мають юридичне значення для правильного вирішення спору у справі про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, і підлягає доведенню під час ухвалення судового рішення (наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 05.06.2018р. у справі N 924/925/17 та від 22.05.2018р. у справі N 922/1574/17). З наявних в матеріалах справи доказів, що надані позивачем, вбачається, що попереднім власником транспортного засобу типу причіп-фургон марки AWARD 8010, 1995р. випуску, шасі № [NUMBER] , білого кольору, був [PERSON] , з яким позивач 21.03.2008р. на Товарній біржі «Союз» уклав біржову угоду купівлі-продажу транспортного засобу, реєстраційний номер 219/8. Таким чином, лише [PERSON] , як попередній власник транспортного засобу, має право оспорювати або не визнавати право власності [PERSON] , і лише між цими сторонами має існувати спір про право. Проте, позивач зазначає у відповіді на відзив, що [PERSON] не оспорює його право власності. У даній справі між [PERSON] та Регіональним сервісним центром Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області наявний спір не про право власності позивача на транспортний засіб, а спір щодо відмови в реєстрації транспортного засобу за позивачем на підставі біржової угоди купівлі-продажу, укладеної на Товарній біржі «Союз». Отже, позивачем подано позов до неналежного відповідача, що також є однією з підстав для відмови в задоволенні даної позовної заяви. При цьому, враховуючи положення ч. 2 ст. 51 ЦПК України, суд позбавлений можливості самостійно залучити належного відповідача у справі, оскільки відповідного клопотання від позивача не надійшло, і позивач у своїй відповіді на відзив зазначає про недоцільність залучення Товарної біржі «Союз», оскільки вона припинила свою діяльність, та громадянина [PERSON] , який знаходиться на тимчасово окупованій території Донецької області через відсутність спору між ними. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.05.2019р. у справі № 910/17274/17 сформувала правовий висновок, згідно з яким умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі статті 344 ЦК України є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вищевказаних умов у сукупності. Верховний Суд у згадуваній вище постанові від 09.07.2019р. у справі № 920/999/16 також зазначив, що володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Відтак, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Судом під час розгляду даної цивільної справи встановлено, що позивач набув право власності на транспортний засіб типу причіп-фургон марки AWARD 8010, 1995р. випуску, шасі № [NUMBER] , білого кольору, державний номерний знак [NUMBER] на підставі біржової угоди купівлі-продажу транспортного засобу, реєстраційний номер 219/8 від 21.03.2008р. Даний договір є чинним, і його правомірність презюмується в силу ст. 204 ЦК України, а отже позивач є законним володільцем рухомого майна, тобто особою, що володіє майном з волі власника, що виключає підстави набуття права власності за набувальною давністю відповідно до положень ст. 344 ЦК України. А отже, позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими та таким, що не підлягають задоволенню. Посилання відповідача у відзиві стосовно неналежного відповідача у справі, а також відсутність між сторонами спору про право, суд вважає обґрунтованими, а тому враховує їх при ухваленні даного рішення. Щодо відсутності підстав для розгляду справи в порядку цивільного судочинства та необхідність розгляду за правилами КАС України, суд відхиляє ці заперечення відповідача, оскільки зі змісту заявлених позовних вимог вбачається, що позивач не оскаржує дії (бездіяльність) суб`єкта владних повноважень при винесенні рішення щодо відмови в державній реєстрації транспортного засобу, а обрав для себе спосіб захисту, який полягає у визнанні за ним права власності за набувальною давністю, що відповідно до положення ст. 16 ЦК України є способом захисту прав саме в порядку цивільного судочинства. Підводячи підсумок викладеному, суд вважає необхідним відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] до Регіонального сервісного центру Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області про визнання права власності на рухоме майно за набувальною давністю. Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, з урахуванням того, що в задоволенні позовних вимог відмовлено, судові витрати у справі в розмірі 840грн. 80коп. покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed