Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-16 00:00:00

24.06.2020 року [PERSON] звернулась до суду з позовом в якому просить визнати протиправним та скасувати Наказ від 04.05.2020 року № 91- К5 директора Державної Установи «Інститут медицини праці імені Ю.І. Кундієва Національної академії медичних наук України» Чернюка В.І. «Про скасування наказів» у частині, яка стосується скасування наказу про прийняття на роботу від 30.04.2020 року № 19-К2 [PERSON] , поновити [PERSON] на посаді провідного бухгалтера-ревізора відділу бухгалтерського обліку та звітності Державної Установи «Інститут медицини праці імені Ю.І. Кундієва Національної академії медичних наук України» з 04.05.2020 року, стягнути з відповідача на користь [PERSON] заробітну плату за час вимушеного прогулу з 04 травня 2020 року до дня поновлення на роботі, оскільки вважає звільнення неправомірним. У позовній заяві послалася на те, що Наказом т.в.о. директора ДУ «Інститут медицини праці імені Ю.І. Кундієва Національної академії медичних наук України» (далі - Інститут) Весельського В.І. від 30.04.2020 року № 19-К2 її було прийнято на роботу та призначено на посаду провідного бухгалтера-ревізора відділу бухгалтерського обліку та звітності з 04 травня 2020 року (12 тарифний розряд), з посадовим окладом 4456,00 грн., за основним місцем роботи. 04 травня 2020 року позивач [PERSON] приступила до виконання покладених обов`язків провідного бухгалтера-ревізора, які виконувала з 04 по 06 травня 2020 року. Проте, 07 травня 2020 року її до приміщення не допустили посилаючись на те, що вона в Інституті вже не працює. Пізніше їй стало відомо, що вона була звільнена із займаної посади провідного бухгалтера-ревізора Наказом від 04.05.2020 року № 91-К5 за підписом директора Інституту [PERSON] . «Про скасування наказів», яким скасовано наказ про її призначення на посаду. Водночас у заяві про поновлення строку для звернення до суду вказує, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку із поширенням короновірусної хвороби (COVID-19)» встановлено, що строки визначені статтею 233 КЗпП України, продовжуються на строк дії такого карантину. Тому за таких обставин вважає, що строк на звернення до суду з позовом пропущений нею з поважної причини, через що цей строк просить поновити. Згідно з ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 01.07.2020 року відкрито провадження в даній справі за правилами спрощеного позовного провадження. В судовому засідання представник позивача [PERSON]. позовні вимоги підтримала, прохала їх задовольнити. Просила стягнути з відповідача на користь позивача заробітну плату за час вимушеного прогулу з 04.05.2020 року до 17.08.2020 року в розмірі 16766,65 грн., надавши відповідний розрахунок. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, до суду не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву та будь-які клопотання до суду не подавав. За таких обставин судом відповідно до ст. ст. 280, 281 ЦПК України постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Відповідно до ч. 3, ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень та несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Частина 1 ст. 13 ЦПК України вказує, що суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Суд, заслухавши представника позивача, дослідивши зібрані в справі докази, приходить до висновку про задоволення позовних вимог виходячи з наступного. Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку із поширенням короновірусної хвороби (COVID-19)» встановлено, що строки визначені статтею 233 КЗпП України, продовжуються на строк дії такого карантину. Отже, суд приходить до висновку про поважність причин пропуску позивачем строку на звернення до суду з позовом про поновлення на роботі та поновити місячного строку звернення позивача до суду з позовом. Судом встановлено, що Наказом т.в.о. директора ДУ «Інститут медицини праці імені Ю.І. Кундієва Національної академії медичних наук України» Весельського В.І. від 30.04.2020 року № 19-К2 [PERSON] було прийнято на роботу та призначено на посаду провідного бухгалтера-ревізора відділу бухгалтерського обліку та звітності з 04 травня 2020 року (12 тарифний розряд), з посадовим окладом 4456,00 грн., за основним місцем роботи (а.с.9). 04 травня 2020 року позивач приступила до виконання покладених обов`язків провідного бухгалтера-ревізора, що підтверджується копією посадової інструкції провідного бухгалтера-ревізора відділу бухгалтерського обліку та звітності, затвердженої 30.04.2020 року т.в.о директора Інституту Весельським В.Л., з якою [PERSON] ознайомилася 04.05.2020 року. Як вбачається з позовної заяви, і дана обставина не спростована відповідачем, позивач виконувала з 04 по 06 травня 2020 року обов`язки провідного бухгалтера-ревізора. 07 травня 2020 року позивач [PERSON] прибула на роботу до Інституту, однак до приміщення її не допустили посилаючись на те, що вона в Інституті вже не працює, що підтверджується актом про недопуск на робоче місце (а.с.26). Вказане також підтверджується відповіддю Головного управління поліції у м. Києві від 25 травня 2020 року за № 119-аз/125/12/02-2020, згідно якого 07.05.2020 о 16.04 на спецлінію «102» від [PERSON] надійшло повідомлення про те, що в Державному інституті медицини ім. Кундієва її не пускають до робочого місця, пояснюючи це тим, що таку співробітницю ніхто не знає. Зі слів заявниці, вона працює провідним бухгалтером-ревізором з 04.05.2020 року. Має договір на руках та виділений в будівлі особистий кабінет. Дане повідомлення було зареєстроване до єдиного обліку заяв та повідомлень Голосіївського УП за № 24240 від 07.05.2020. (а.с. 21). Відповідно до Наказу від 04.05.2020 року № 91-К5 за підписом директора Інституту Чернюка В.І. «Про скасування наказів» скасовано наказ про призначення [PERSON] на посаду провідного бухгалтера-ревізора. Відповідно до ч.2 ст.2 КЗпП працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Відповідно до статті 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю. Трудові правовідносини - це врегульовані нормами трудового права суспільні відносини, що виникають у результаті укладення трудового договору, зміст яких полягає у сукупності суб`єктивних прав і обов`язків з виконання працівником за винагороду роботи за певною професією, спеціальністю, кваліфікацією, посадою з підпорядкуванням внутрішньому трудовому розпорядку та зі створенням належних умов для її виконання й оплати праці роботодавцем. Основними ознаками наявності між сторонами трудових відносин є: укладення між сторонами трудового договору, особисте виконання працівником роботи відповідно до умов укладеного договору, підпорядкування працівника правилам внутрішнього трудового розпорядку, створення роботодавцем належних умов праці та її відповідна оплата. Відповідно до ч. 1 ст. 21 Кодексу законів про працю України трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до частин 1, 3 статті 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. За положенням п. 6 ч. 1 ст. 24 передбачено, що додержання письмової форми є обов`язковим при укладенні трудового договору з фізичною особою. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи. Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. За трудовим договором працівника приймають на роботу (посаду), включену до штату підприємства, для виконання певної роботи (певних функцій) за конкретною кваліфікацією, професією, посадою. Працівникові гарантується заробітна плата, встановлені трудовим законодавством гарантії, пільги, компенсації тощо. Частиною третьою ст. 24 КЗпП визначено, що працівника не може бути допущено до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням роботодавця, та повідомлення ДФС про прийняття працівника на роботу. Відповідно до додатка Порядок повідомлення ДФС та її територіальних органів про прийняття працівника на роботу, затвердженого Постановою КМУ від 17 червня 2015 р. № 413, надає можливість подання уточнюючого повідомлення у разі допущення помилки роботодавцем або необхідності внесення змін до повідомлення про прийняття працівника на роботу (тип «початкове» або «скасовуюче»). Отже, у разi якщо роботодавцем було подано повідомлення про прийняття працівника на роботу, але працівник так i не приступив до виконання обов`язків, то роботодавцем подається повідомлення про прийняття працівника на роботу як «скасовуюче». У разі якщо новоприйнятий працівник не виходить на роботу, роботодавцю необхідно видати наказ про скасування наказу про прийняття такого працівника на роботу та подати до ДФС скасовуюче повідомлення. Наказ про скасування наказу про прийняття працівника на роботу може бути виданий на підставі заяви такого працівника або акта про відмову приступити до роботи. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому закріплений обов`язок держави створювати умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності. Відповідно до ч. 6 ст. 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Статтею 40 КЗпП визначені підстави для розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Отже, аналізуючи норми Кодексу закону про працю, суд приходить до висновку, що такої підстави, яка зазначена у Наказі від 04.05.2020 року № 91-К5 директора Інституту Чернюка В.І. «Про скасування наказів», а саме: «У зв`язку з невідповідністю до вимог Закону України «Про запобігання корупції», з метою приведення у відповідність до норм чинного законодавства, Штатного розпису…скасувати накази про прийняття на роботу від 30.04.2020 р…» чинним законодавством не передбачено. Крім цього, ст. 47 КЗпП визначено обов`язок власника або уповноваженого ним органу провести розрахунок з працівником і видати йому трудову книжку при звільненні. Так, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок, а також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. Трудову книжку позивачу було видано 07.05.2020 року без будь-якого запису про її призначення на посаду провідного бухгалтера-ревізора відділу бухгалтерського обліку та звітності та звільнення з неї (а.с.12-18). Відповідно до ч. 1 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Частиною 2 статті 235 КЗпП України визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 . Відповідно до пункту 5 розділу ІV вказаного Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку). Розрахунок середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу позивача, проведений нею, виходячи з розміру посадового окладу згідно штатного розпису - 4456,00 грн., за період з 04 травня по день розгляду у суді, а саме станом на 17 серпня 2020 року, що становить 16 766,65 грн. Згідно Листа Міністерства соціальної політики України від 29.07.2019 р. N 1133/0/206-19 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2020 рік» кількість робочих днів у травні 2020 року - 19 днів; у червні 2020 року - 20 днів; у липні 2020 року - 23 дні; у серпні 2020 року - 20 днів. Крім того, згідно ст.3-1 Закону України «Про оплату праці» (із змінами та доповненнями) розмір заробітної плати працівника за повністю виконану місячну (годинну) норму праці не може бути нижчим за розмір мінімальної заробітної плати. За травень 2020 року розмір заробітної плати, що підлягає стягненню становить: 4456,00 грн. + 267,00 грн.(доплата до рівня мінімальної зарплати = 4723,00грн.-4456,00 грн. = 267,00 грн.) = 4723,00 грн. За червень 2020 року розмір заробітної плати, що підлягає стягненню становить: 4456,00 грн. + 267,00 грн.(доплата до рівня мінімальної зарплати = 4723,00грн.-4456,00 грн. = 267,00 грн.) = 4723,00 грн. За липень 2020 року розмір заробітної плати, що підлягає стягненню становить: 4456,00 грн. + 267,00 грн.(доплата до рівня мінімальної зарплати = 4723,00грн.-4456,00 грн. = 267,00 грн.) = 4723,00 грн За серпень 2020 року розмір заробітної плати, що підлягає стягненню становить: 2450,80 грн. + 146,85 грн. грн. = 2597,65 грн. (середньоденна зарплата за серпень 2020 року = 4456/20 роб.дн. = 222,80 грн./день.; 222,80 грн. х 11 роб.дн. = 2450,80 грн.). Отже, загальна сума заробітної плати за час вимушеного прогулу, що підлягає стягненню з відповідача складає 16 766,65 грн. Згідно ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір, який складається з суми судового збору за немайнову вимогу в розмірі 840,80 грн. за судового збору в розмірі 1% від задоволених позовних вимог майнового характеру - 1676,67 грн., загальна сума судового збору - 2517,47 грн.

Outcome: approved