overthelex/ua-case-outcome-6m huggingface dataset:
Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-08 00:00:00

22.08.2016 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] яким просить суд позбавити відповідача права користування квартирою № 8 у будинку №6 по вул. Володимира Терещенка (Федоренка) в м. Кривому Розі. Вказує що є власником зазначеної квартири відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 02.06.1993 р., відповідач є сином позивача, який не проживає у спірній квартирі з 1997 року, комунальні послуги не сплачує. В судове засідання позивач не зявився, надала суду письмову заяву, в якій позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд розглядати справу за її відсутністі, не заперечує проти заочного розгляду справи. В судове засідання відповідач не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Представник третьої особи до суду не зявився, надав суду письмову заяву, в якій проти задоволення позовних вимог не заперечуєю. Дослідивши письмові докази, суд вважає що в порядку заочного розгляду справи, позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що позивачу відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 02.06.1993 року належить квартира [ADDRESS] (Федоренка) в м. Кривому Розі, а.с. 4,5. Згідно акту від 16.08.2016 р. відповідач не проживає у спірній квартирі з 1997 року, а.с. 6, Згідно довідки про склад сім'ї разом з позивачем у будинку зареєстрований її син [PERSON], а.с. 7. Згідно\~ст.405 ч.2 ЦК України\~- члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення,\~\~ яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Таким чином сукупністю досліджених доказів судом встановлено, що відповідач не проживає в квартирі понад один рік без поважних причин, та як член сім'ї власника житла може бути позбавлений права користування житлом. На підставі ст. 405\~ч. 2 ЖК України,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-09 00:00:00

22.08.2016 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача (уточнений 08.11.2016 року) про розірвання укладеного між сторонами договору оренди земельної ділянки №2870 від 29.12.2012 року, площа якої становить 0,0038 га (кадастровий номер 7410100000:02:050:9217), що знаходиться за адресою: Чернігівська область, місто Чернігів, вулиця Мстиславська, 33. В обґрунтування позову приведені доводи про те, позивач 29.01.2016 року подав відповідачу заяву про розірвання вказаного правочину по причині відчуження нею обєкта нерухомості, який був розташований на вказаній земельній ділянці, але згоди відповідача на це не отримав. В судовому засіданні позивач позов підтримала. Представник відповідача вважає, що позов необхідно розглянути відповідно до вимог чинного законодавства. Заслухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, дослідивши докази по справі суд приходить до висновку, що позов необхідно задовольнити. В судовому засіданні встановлено, що сторони 29.12.2012 року уклали договір оренди земельної ділянки №2870, площа якої становить 0,0038 га (кадастровий номер 7410100000:02:050:9217), що знаходиться за адресою: Чернігівська область, місто Чернігів, вулиця Мстиславська, 33. Позивач 29.01.2016 року подав відповідачу заяву про розірвання вказаного правочину по причині відчуження нею обєкта нерухомості, який був розташований на вказаній земельній ділянці (тобто фактично відмовився від подальшої оренди земельної ділянки), але згоди відповідача на це не отримав. Згідно ст.651 ч.2 ЦК України, договір може бути розірваний за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у випадках встановлених договором. Договір оренди земельної ділянки №2870 від 29.12.2012 року містить положення про те що підставою розірвання договору може бути добровільна відмова орендаря від оренди земельної ділянки (п.30, п.п.3). Встановлені судом обставини є підставами для задоволення позову, так як відповідач в порушення умов договору не розірвав договір оренди земельної ділянки з позивачем згідно п.30, п.п.3. Судові витрати по справі необхідно покласти на відповідача.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-25 00:00:00

22.08.2016 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за договором позики від 04.09.2013 в сумі 8000 грн, а також 551 грн 20 коп. у відшкодування судових витрат. Позов мотивовано невиконанням відповідачем умов договору, в частині дотримання строку повернення суми позики. У судовому засіданні представник позивача предявлений позов підтримав і наполягав на задоволенні. Відповідач визнала позов повністю. Судом встановлено такі факти і відповідні їм правовідносини. 04.09.2013 року сторони уклали договір позики відповідно до якого позивач надав відповідачу позику в сумі 8000 грн, строком до 31.12.2014 року (далі Договір), що підтверджується розпискою відповідача. Відповідно до частини другої статті 1047 Цивільного кодексу України (далі Кодекс) розписка позичальника є підтвердженням укладення договору позики та його умов. Згідно статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Враховуючи те, що відповідач умови Договору не виконала і, у встановлений Договором строк суму позики позивачеві не повернула, зазначене є підставою для її стягнення. Таким чином, предявлений позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-16 00:00:00

22.08.2016 року позивач звернувся до суду з позовом (уточнений 10.10.2016 року) про розірвання шлюбу з відповідачем, мотивуючи це тим, що сімейне життя не склалось, втрачені почуття поваги та взаєморозуміння, спільного господарства та бюджету сімї вони не ведуть, а також про стягнення аліментів на утримання малолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частини з усіх видів доходу, на кожну дитину, оскільки відповідач належної матеріальної допомоги на утримання дітей їй не надає. Позивач в судовому засіданні позов підтримала, висловила бажання після розлучення відновити своє дошлюбне прізвище «БАТИЦЬКА». Відповідач позов визнав частково, дав згоду на розірвання шлюбу, вважає, що щомісячний розмір аліментів повинен становити 1/3 частину від його доходів. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази по справі - суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Як встановлено у судовому засіданні, сторони по справі з 29.09.2001року перебувають в зареєстрованому шлюбі та є батьками малолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Відповідно до ст.24 ч.1 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушення до шлюбу не допускається. Згідно до вимог ст.180 Сімейного Кодексу України, батьки зобов'язані утримувати своїх неповнолітніх дітей. Оскільки сторони з 06.05.2016 року спільного господарства та бюджету не ведуть та проживають окремо, позивач та відповідач поновлювати сімейні стосунки не бажають і відмовляються від надання судом їм строку для примирення, а ступінь їх відчуженості, нерозуміння один одного є значним їх подальше спільне подружнє життя та збереження шлюбу є неможливими і ці обставини є підставами для розірвання шлюбу. Суд приходить до висновку, що відповідач зобовязаний здійснювати виплату позивачу аліментів на утримання малолітніх дітей в розмірі 1/3 частини від його доходів, так як він працевлаштований та не має інших утриманців. Судові витрати по справі необхідно покласти на відповідача.

Outcome: partial
Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-29 00:00:00

22.08.2016 року позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, зареєстрованого 29 жовтня 2005 року в Єфремівській сільській раді Первомайського району, Харківської області, за актовим записом № 4, мотивуючи свій позов тим, що життя з відповідачем не склалося, подружжя втратило почуття любові та поваги один до одного, в сімї постійно виникали сварки. Подружжя припинило шлюбні стосунки та ведення спільного господарства, сімя розпалась остаточно, подальше сумісне життя і збереження сімї вважає неможливим. Від шлюбу подружжя має двох дітей [PERSON], 30.03.2006 рокународження та [PERSON], [INFO]. У судове засідання позивач не зявилась, надала суду заяву про розгляд справи без її участі, на задоволенні позову наполягає. Відповідач у судове засідання не зявився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, з позовними вимогами згоден. Враховуючи наявність заяв від сторін про розгляд справи без їх участі суд приймає рішення за наявними у справі доказами, без фіксування судового засідання технічним засобом з підстав визначених ч. 2 ст. 197 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, оскільки причини розпаду сімї на які посилається позивач, є поважними і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, що має істотне значення. На підставі викладеного і

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-25 00:00:00

22.08.2016 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу та стягнення на її користь аліментів на утримання двох неповнолітніх дітей в твердій грошовій сумі в розмірі 600 грн на кожну дитину щомісячно, починаючи від дня предявлення позову і до досягнення дітьми повноліття. В обґрунтування позову послалася на фактичне припинення сімейних відносин з відповідачем та його ухилення від надання матеріальної допомоги на утримання дітей. У судовому засіданні позивач предявлений позов підтримала і наполягала на його задоволенні. Відповідач позов визнав повністю. Судом встановлено такі факти і відповідні їм правовідносини. З 23.01.1999 року сторони перебувають в шлюбі і мають двох спільних неповнолітніх дітей: сина [PERSON], [INFO] і дочку [PERSON], [INFO]. Внаслідок психологічної несумісності між сторонами виникли неприязні стосунки, що призвело до фактичного розпаду сімї. Як випливає з пояснень сторін, з лютого 2016 року вони проживають окремо. З цього часу подружжя припинили сімейні відносини і не ведуть спільне господарство; подальше збереження шлюбу не відповідає їхнім інтересам. Відповідно до частини першої статті 24 Сімейного кодексу України (далі Кодекс) шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування до шлюбу не допускається. Оскільки сторони не бажають збереження шлюбу та спільного проживання однією сімєю, їхній шлюб підлягає розірванню. Згідно статті 180 Кодексу батьки зобовязані утримувати своїх дітей. В силу положень статті 182 Кодексу при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоровя та матеріальне становище дитини; 2) стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають значення. Частиною першою статті 191 Кодексу встановлено, що аліменти на дитину присуджуються від дня предявлення позову. Виходячи з положень частини першої статті 184 Кодексу визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі здійснюється якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення. По справі встановлено, що відповідач ніде не працює і має мінливий дохід від виконання замолень на встановлення супутникових антен. За таких обставин, з нього слід стягнути аліменти на утримання дітей у твердій грошовій сумі в розмірі по 600 грн на кожну дитину. Таким чином, заявлений позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-22 00:00:00

22.08.2016 року позивачка звернулась до суду з даною позовною заявою. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що перебуває з відповідачем у шлюбі з 14.02.2004 року, від якого вони мають спільних дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], проте відповідач добровільно матеріальної допомоги на утримання дітей не надає, у звязку з чим позивачка змушена звернутись до суду з даним позовом, яким просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини в розмірі 33% від усіх видів заробітку відповідача щомісячно до повноліття дітей. Позивачка та її представник в судове засідання не зявились, надали суду заяви з проханням про розгляд справи за їх відсутності, зазначивши, що позовні вимоги підтримують та просить їх задовольнити у повному обсязі. Відповідач та його представник в судове засідання не зявились з невідомих суду причин, хоча про день та час розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, не сповістив суд про причини неявки. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони є батьками неповнолітніх: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], відповідно до свідоцтва про народження останніх. Ст.3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Так відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Одним із способів утримання згідно ч. 3 ст. 181 СК України є стягнення аліментів за рішенням суду. Стаття 182 Сімейного кодексу України передбачає те, що при визначенні розміру аліментів, суд враховує стан здоров'я і матеріальне становище платника аліментів, наявність у нього інших дітей, непрацездатність чоловіка, дружини, дочки, сина й інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. З урахуванням викладених обставин та з огляду на визнання відповідачем позовних вимог, його матеріального становища, зокрема наявності на його утриманні, відповідно до наданих рішень суду, неповнолітньої дитини та батька, та інших обставин, що мають істотне значення для визначення розміру аліментів, добровільного не надання матеріальної допомоги на утримання дітей, що ставить позивачку у скрутне матеріальне становище, суд приходить до висновку про можливість стягнення з відповідача аліментів на користь позивачки на утримання їх неповнолітніх дітей в розмірі 1/3 частини доходів відповідача щомісячно, починаючи з 09.11.2016 року та до повноліття дитини, але не менш 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь держави в суму 551 грн. 20 коп. На підставі ст.ст. 181, 182, 191 СК України,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-28 00:00:00

22.08.2016 року представник позивача ПАТ КБ «Приват Банк» звернувся до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON]А про стягнення кредитної заборгованості. Позивач зазначав, що з відповідачем 08.04.2009 року було укладено договір б/н про отримання кредиту у розмірі 8300 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Посилаючись на те, що відповідач порушив зобовязання за кредитним договором та своєчасно не повертав кредитні кошти, виникла заборгованість станом на 31.07.2016 року в сумі 15349 грн 65 коп.., яка складається з: 8330 грн. заборгованість за кредитом, 5712 грн. 52 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 100 грн. - заборгованість за пенею та комісією, 500 грн. - штраф(фіксована частина),707 грн. 13 коп.- штраф (процентна складова). Представник позивача надав заяву про слухання справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, та не заперечує проти постановлення заочного рішення по справі. Відповідач в судове засідання не зявився, надав заяву у якій вказав, що добровільно сплачує борг по кредиту. Суд дослідивши матеріали справи, заяви сторін, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ст.526, ч. 1 ст. 530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, в тому числі сплата неустойки. Яквбачається зматеріалівсправи 08.04.2009 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем було укладено договір б/н про отримання кредиту у розмірі 8300 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Згідно звимогами ст. ст. 1049, 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язуєтьсянадати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Проте, відповідач зобов'язання за вказанимдоговором належним чином не виконував, у зв'язку з чимстаном на 31.07.2016 року утворилась заборгованості яка за розрахунками позивача становить 15349 грн 65 коп.., та складається з: 8330 грн. заборгованість за кредитом, 5712 грн. 52 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 100 грн. - заборгованість за пенею та комісією, 500 грн. - штраф(фіксована частина),707 грн. 13 коп.- штраф (процентна складова). За таких обставин, з урахуванням положень ст. ст. 526, 536, 610, 611 ЦК України заборгованість за кредитним договором підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Оскільки позов підлягає задоволенню в повному обсязі, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню і сума судових витрат, згідно Закону України «Про судовий збір».

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-22 00:00:00

22.08.2016 року Територіальне медичне об'єднання «Психіатрія» у місті Києві звернулося до суду із заявою про госпіталізацію [PERSON], [INFO], до психіатричного закладу (а.с.1). Заяву мотивує тим, що: - «До ТМО «ПСИХІАТРІЯ» у місті Києві 19.08.2016 р. о 12:50 за направленням психоневрологічного диспансеру №2 швидкою допомогою доставлений, [PERSON], [INFO], який мешкає за адресою: [ADDRESS]. Згідно рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 06 червня 2000 року [PERSON] визнаний недієздатним. Опікун, його батько, [PERSON], помер. Мати хворого, [PERSON], в теперішній час оформляє опіку над хворим сином. [PERSON] страждає на тяжкий психічний розлад у формі: «Шизофренія, параноїдна форма, безперервний тип перебігу. Параноїдний синдром. Виражений апатико-дисоціативний тип дефекту», «Зловживання кодеїнвмісними препаратами». У зв'язку з загостренням психічного захворювання та погіршенням стану, що проявляється в маячних ідеях відношення та агресивною поведінкою до матері, а також неадекватної поведінки вдома, безсонням, періодичним психо-моторним збудженням, [PERSON], [INFO] надання психіатричної допомоги в умовах стаціонару Відповідно до статті 13 Закону України «Про психіатричну допомогу» особа, визнана у встановленому законом порядку недієздатною, госпіталізується до психіатричного закладу на прохання або за згодою її опікуна та за рішенням лікаря-психіатра. При госпіталізації мати хворого, [PERSON], а також сам хворий, [PERSON], надали згоду на госпіталізацію. Однак згідно рішення Конституційного суду України від 1 червня 2016 року у справі № 1-1/2016, визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення третього речення частини першої статті 13 Закону У країни «Про психіатричну допомогу» від 22 лютого 2000 року № 1489-ІІІ з наступними змінами у взаємозв'язку з положенням частини другої цієї статті стосовно госпіталізації особи, визнаної у встановленому законом порядку недієздатною, до психіатричного закладу на прохання або за згодою її опікуна за рішенням лікаря-психіатра без судового контролю. Також згідно зазначеного рішення Конституційним судом України рекомендовано Верховній Раді України невідкладно привести положення законодавства України у сфері надання психіатричної допомоги у відповідність до цього рішення. Крім того відповідно до частини другої статті 70 Закону України «Про Конституційний Суд України», Конституційний Суд України вказав такий порядок виконання цього рішення: до моменту законодавчого врегулювання питання забезпечення судового контролю за госпіталізацією до психіатричного закладу недієздатної особи на прохання або за згодою її опікуна за рішенням лікаря-психіатра така госпіталізація можлива лише за рішенням суду. Враховуючи вищезазначене,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-22 00:00:00

22.08.2016 року Територіальне медичне об'єднання «Психіатрія» у місті Києві звернулося до суду із заявою про госпіталізацію [PERSON], [INFO], до психіатричного закладу (а.с.1). Заяву мотивує тим, що: - «До ТМО «ПСИХІАТРІЯ» у місті Києві 21.08.2016 р. о 17.50 за направленням СПБ №3 доставлена [PERSON], 1949 р. н„ яка мешкає за адресою [ADDRESS], адреса реєстрації: [ADDRESS] Згідно Рішенням Оболонського районного суду в м. Києві від 29.04.2016р. №756/11909/15-ц визнана недієздатною, опікун дочка: [PERSON] [PERSON], 1949 р. н. страждає на тяжкий психічний розлад у формі: Шизофренія. Параноідна форма. Безперервний тип перебігу. Виражений апатико- дисоціативний дефект. При огляді пацієнтка виявляє розлади сприйняття в вигляді вербальних галюцинацій, висловлює маячні ідеї відношення і впливу, підозрює, що оточуючі за нею «слідкують», «читають її думки та насаджують свої», відчуває на собі вплив потойбічної сили, яка керує поступками і діями, що обумовлює неадекватні вчинки та поведінку хворої Зі слів родичів, пацієнтка, виходячи з дому, не вимикає у квартирі газ та воду, при цьому не може прогнозувати наслідки своїх дій. Мислення асоціативно розірване. Емоційно тускла. Критика до свого стану відсутня. У зв'язку з загостренням психічного захворювання та погіршенням стану [PERSON] потребує надання психіатричної допомоги в умовах стаціонару. Відповідно до статті 13 Закону України «Про психіатричну допомогу» особа, визнана у встановленому законом порядку недієздатною, госпіталізується до психіатричного закладу на прохання або за згодою її опікуна та за рішенням лікаря-психіатра. Однак згідно рішення Конституційного суду України від 1 червня 2016 року у справі № 1-1/2016, визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення третього речення частини першої статті 13 Закону України «Про психіатричну допомогу» від 22 лютого 2000 року № 1489-ІП з наступними змінами у взаємозв'язку з положенням частини другої цієї статті стосовно госпіталізації особи, визнаної у встановленому законом порядку недієздатною, до психіатричного закладу на прохання або за згодою її опікуна за рішенням лікаря-психіатра без судового контролю. Також згідно зазначеного рішення Конституційним судом України рекомендовано Верховній Раді України невідкладно привести положення законодавства України у сфері надання психіатричної допомоги у відповідність до цього рішення. Крім того відповідно до частини другої статті 70 Закону України «Про Конституційний Суд України», Конституційний Суд України вказав такий порядок виконання цього рішення: до моменту законодавчого врегулювання питання забезпечення судового контролю за госпіталізацією до психіатричного закладу недієздатної особи на прохання або за згодою її опікуна за рішенням лікаря-психіатра така госпіталізація можлива лише за рішенням суду. Враховуючи вищезазначене,

Outcome: approved