Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-02 00:00:00

23 листопада 2020 року до Носівського районного суду Чернігівської області надійшла позовна заява АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 19024 грн. 44 коп. та 2102 грн. 00 коп. судових витрат. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що з метою отримання банківських послуг [PERSON] підписала анкету-заяву, чим підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Відповідач ознайомлена із Умовами та правилами надання банківських послуг, що діяли на момент підписання анкети-заяви, що підтверджується її підписом в анкеті-заяві, де є відповідні запевнення відповідача щодо ознайомлення та надання документів у письмовому виді, а також наказом банку про їх затвердження. Уважає, що з підписанням заяви між сторонами, у відповідності до ст. 634 ЦК України був укладений Договір про надання банківських послуг, який за своєю правовою природою є змішаним договором і містить в собі, зокрема, умови договору як банківського рахунку (ст. 1066 ЦК України), так і кредитного договору (ст. 1054 ЦК України). Відповідачу було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов користування та обслуговування картрахунку. Для користування кредитним картковим рахунком відповідач отримав кредитну картку. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 13000 грн. 00 коп. Оскільки Відповідач належним чином зобов`язання за кредитним договором не виконував, станом на 05 жовтня 2020 року виникла заборгованість на суму 19024 грн. 44 коп., яка складається із: заборгованості за тілом кредиту - 16350 грн. 42 коп., в т. ч. заборгованості за простроченим тілом кредиту - 16350 грн. 42 коп., та заборгованості за простроченими відсотками - 2674 грн. 02 коп. Ухвалою судді Носівського районного суду Чернігівської області від 02 грудня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження, постановлено розгляд справи проводити в судовому засіданні з викликом сторін, призначено судове засідання на 22 січня 2021 року. 22 січня 2021 року розгляд справи відкладено до 11:00 год. 03 березня 2021 року у зв`язку з неявкою відповідача. У судове засідання 03 березня 2021 року представник позивача не з`явився, у поданому клопотанні зазначив, що просить суд розглянути позов до [PERSON] у порядку спрощеного провадження без виклику сторін (а. с. 54). Окремо подав клопотання про розгляд справи за відсутності позивача, у якому зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та не заперечує проти заочного розгляду справи та винесення судом заочного рішення суду (а. с. 55). Відповідач, який повідомлялася судом про дату, час і місце розгляду справи у встановленому законом порядку шляхом надсилання судової повістки про виклик за адресою місця реєстрації, у судове засідання 03 березня 2021 року вдруге не з`явилася, про причини неявки до суду не повідомила, відзиву на позов та жодних заяв чи клопотань до суду не подала. Відповідно до ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За письмовою згодою позивача суд постановив 03 березня 2021 року ухвалу про заочний розгляд справи, у відповідності до ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі за текстом - ЦПК України). У відповідності до вимог частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд робить висновок, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з нижченаведеного. Так, у відповідності до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Нормою ст. 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно з довідкою позичальнику [PERSON] було надано такі кредитні картки (а. с. 13): № [NUMBER] , дата відкриття 14.02.2013, термін дії - 07/16; № [NUMBER] , дата відкриття 26.09.2016, термін дії - 07/20; Позивач надав 14 лютого 2013 року [PERSON] у користування грошові кошти в розмірі 1200 грн. 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок № [NUMBER] , який 14 лютого 2013 року було зменшено до 300 грн.00 коп., 22 лютого 2013 року - збільшено до 2000 грн. 00 коп., 20 червня 2013 року - збільшено до 4000 грн. 00 коп., 28 червня 2013 року - збільшено до 13000 грн. 00 коп., а 18 липня 2018 року - зменшено до 0 грн. 00 коп. (а. с. 12). У судовому засіданні установлено, що 14 лютого 2013 року відповідач заповнив анкету-заяву про ознайомлення Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами Приватбанку просив відкрити рахунок і надати банківські послуги, без зазначення бажаного кредитного ліміту по платіжній карті «Універсальна/Gold». При цьому, окрім анкетних даних [PERSON] , вказана анкета-заява не містить відомостей, на підставі яких можна встановити волевиявлення позичальника на укладення кредитного договору на умовах, що заявлені позивачем, а також запропоновані відповідачу конкретні умови надання банківських послуг (а. с. 14). Так, у відповідності до положень ч. ч. 1 та 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Статтею 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633 та 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Оскільки фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також, враховуючи вимоги частини другої статті 530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, тому він вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Факт надання в розпорядження відповідачу кредитних коштів в розмірі 1200 грн. 00 коп. та користування ними підтверджується наданим банком до позовної заяви розрахунком заборгованості за вказаним договором, випискою з особового рахунку [PERSON] про рух коштів, з якого вбачається, що відповідач користувався кредитними коштами банку шляхом зняття грошей в банкоматі, у відділенні банку та розраховувалась за надані послуги (а. с. 49-52). Ураховуючи ті обставини, що відповідач умови кредитного договору не виконував, використані кредитні кошти банку не повернув, позовні вимоги у частині стягнення з [PERSON] на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором, яка складається, зокрема, із заборгованості за простроченим тілом кредиту на суму 16350 грн. (шістнадцять тисяч триста п`ятдесят гривень) грн. 42 коп. Окрім цього, позивач, звертаючись із позовними вимогами про погашення кредиту, просив у тому числі, крім заборгованості за тілом кредиту, стягнути заборгованість за простроченими відсотками у розмірі 2674 грн. 02 коп., яка виникла станом на 05 жовтня 2020 року. Вирішуючи дане питання, суд виходить з такого. Відповідно до частини першої ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За змістом ст. 1056 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частин першої-четвертої статті 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Разом з цим, в анкеті-заяві про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, підписаної відповідачем 14 лютого 2013 року, базова відсоткова ставка за кредитним лімітом на момент підписання у відсотках на місяць із розрахунку 360 днів у рік взагалі не зазначена (а. с. 14). Обґрунтовуючи право вимоги в частині стягнення заборгованості за простроченими відсотками, позивач посилається на ч. 2 статті 625 ЦК України та Договір про надання банківських послуг, пунктом 2.1.12.7.2 якого передбачено, що в разі непогашення клієнтом боргових зобов`язань за кредитом до 25 числа місяця, що слідує за місяцем, в якому було здійснені трати, за користування кредитом Клієнт сплачує Банку проценти в розмірі, зазначеному у Тарифах, що діють на дату нарахування та викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, з розрахунку 360 календарних днів на рік, а також п. 2.1.12.11 Договору, за яким Банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов`язань в разі невиконання боржником своїх боргових та інших зобов`язань за цим Договором (а. с. 16-41). При цьому, матеріали справи не містять підтверджень того, що саме з цим Умовами та Правилами надання банківських послуг від 06 березня 2010 року № СП-2010-256, Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (а.с.15) було ознайомлено відповідача, який при цьому погодився з ними, підписуючи анкету-заяву. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами надані банком Витяг з Тарифів та Умови не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг не можна вважати складовою кредитного договору, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім, і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Наведена вище правова позиція сформульована Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року (у справі № 342/180/17), яка відповідно до положень ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», підлягає врахуванню усіма іншими судами при застосуванні таких норм права. Згідно з довідкою АТ КБ «ПриватБанк» позичальнику [PERSON] на підставі кредитного договору б/н від 14 лютого 2013 року 26 вересня 2016 року востаннє була надана кредитна картка № [NUMBER] , з встановленим терміном дії - 07/20 (а. с. 13). Доказів того, що відповідач [PERSON] по закінченні строку дії вказаної вище кредитної картки на підставі підписаної нею анкети-заяви від 14 лютого 2013 року отримувала інші кредитні картки в порядку, передбаченому Умовами та Правилами надання банківських послуг та, відповідно, строк дії кредитного договору продовжувався, позивачем суду не надано. Таким чином, строк виконання зобов`язання згідно з умовами укладеного між сторонами у цій справі кредитного договору закінчився останнім днем липня 2020 року у зв`язку із закінченням строку дії кредитної картки, тому після закінчення строку дії договору банк взагалі не мав правових підстав для нарахування процентів за кредитним договором. За таких обставин, вимоги банку про стягнення 2674 грн. 02 коп. заборгованості за процентами, нарахованими за станом на 05 жовтня 2020 року в період 14 лютого 2013 року по 05 жовтня 2020 року (суми нарахованих відсотків відображених в розрахунку заборгованості за кредитним договором б/н від 14 лютого 2013 року), є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Відтак, відсутні правові підстави для стягнення з відповідача заборгованості за простроченими відсотками у розмірі 2674 грн. 02 коп. Окремо суд зазначає, що користування [PERSON] кредитною карткою та часткове погашення коштів само по собі жодним чином не свідчить про достеменну обізнаність відповідача, як це передбачено вимогами законодавства, про умови зміни розміру кредитного ліміту, порядку та розміру нарахування відсотків, пені. Отже, сам по собі факт користування такими коштами не породжує виникнення зобов`язання, яке витікає з анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, а має іншу правову природу. При цьому суд ураховує, що згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи з положень п. 3. ч. 2 ст. 141 ЦПК України, ураховуючи, що позовні вимоги задоволено частково (85,94%), суд уважає за необхідне стягнути із [PERSON] на користь позивача в рахунок повернення судових витрат пропорційно до задоволеної частини позовних вимог 1806 грн. 46 коп., які підтверджені документально (а. с. 5). На підставі ст. ст. 526, 527, 530, 549, 551, 599, 1050, 1048, 1054 та 1056 ЦК України та

Outcome: partial