Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-07 00:00:00

23 червня 2016 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до Кожанської селищної ради про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю, мотивуючи вимоги тим, що 10.02.2005 року Кожанська селищна рада прийняла рішення про призначення позивача опікуном будинку [ADDRESS] до визначення спадщини відумерлою. З 30.05.2005 року [PERSON] зареєстрований та проживає в цьому будинку. Згодом на ім'я позивача був виданий ордер [NUMBER] на вселення його та сім'ї в зазначений будинок. Оскільки позивач відкрито, добросовісно та зі згоди відповідача заволодів житловим будинку [ADDRESS] з 30.05.2005 року, здійснював оплату комунальних платежів, дбав про будинок, обробляв земельну ділянку, на якій він розташований. Відповідач на протязі цього строку не заперечував проти проживання та користування квартирою позивачем. На даний час у позивача є необхідність юридичного оформлення права власності на будинок, однак він позбавлений можливості оформити право власності на квартиру в порядку приватизації, оскільки Кожанська селищна рада не створила у своєму складі орган приватизації. В судовому засіданні позивач та його представник вказали, що відповідно до вимог ст. 344 ЦК України позивач відкрито, добросовісно, постійно та безперервно проживає в будинку, тому може набути на нього право власності в порядку набувальної давності. Як незаконний володілець майна на протязі всього володіння майном позивач був впевнений, що на це майно не претендують інші особи і отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, повідомлений вчасно та належним чином, надав суду заяву, в якій просив розглядати справу без участі представника відповідача, проти задоволення позову не заперечував. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав Відповідно до рішення Кожанської селищної ради № 2-4 [PERSON] від 10.02.2005 року до визначення спадщину відумерлого призначити опікуном будинку [ADDRESS] та майном [PERSON] (а.с. 12). Позивач [PERSON] з 30.05.2005 року зареєстрований та проживає в будинку [ADDRESS] (а.с.19). Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із ч.1, 2 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права. Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень ст.ст. 15, 16 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Пленум вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в своїй постанові №5 від 7 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснив, що відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Якщо особа, яка заявляє про давність володіння, заволоділа чужим майном на підставі договору з його власником (оренди, зберігання тощо), який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю. Виходячи з положень ст.ст. 59-60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу, на підставі належних та допустимих доказів. Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Позивач довів факт того, що він добросовісно і відкрито користується нерухомим майном протягом більше, ніж 10 років. Заволодіння будинком відбулось без порушення норм права (викрадення, шахрайство). Позивач використовує вказане нерухоме майно в особистих потребах, за свої кошти та власною працею утримує будинок, отже визнання права власності за набувальною давністю не суперечить закону і не порушує права, свобод чи інтереси інших осіб. Виходячи зі змісту ст.344 ЦК, рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності. При таких обставинах суд приходить до висновку, що за [PERSON] слід визнати право власності на житловий будинок [ADDRESS] за набувальною давністю.

Outcome: approved