Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-07 00:00:00

22 березня 2016 року до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області звернулася представник позивача, - ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс», - [PERSON] із вищевказаним цивільним позовом. В обґрунтування позовних вимог представник позивача вказувала на ті обставини, що 23 квітня 2008 року громадянин [PERSON] уклав з ПАТ «Сведбанк» кредитний договір №0307/0408/88-032. За умовами договору кредитор надавав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти, а позичальник зобовязувався в порядку та на умовах, визначених кредитним договором повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати комісію та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені кредитним договором. Вказувала на те, що в забезпечення належного виконання зобовязання за кредитним договором був укладений іпотечний договір від 23 квітня 2008 року. За умовами іпотечного договору іпотекодавець передавав в іпотеку іпотекодержателю в якості забезпечення виконання іпотекодавцем зобов'язань за договором кредиту №0307/0408/88-032 від 23 квітня 2008 року наступне нерухоме майно: квартиру, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Землячки, буд.№11, кв.№7. Обтяження згідно вищевказаного іпотечного договору було відступлено ТОВ «Факторингова компанія» Вектор Плюс» та зареєстровано у державному реєстрі іпотек. Зазначала, що 28 листопада 2012 року ПАТ «Сведбанк» відступило ТОВ «Факторингова компанія» Вектор Плюс», відповідно до договору факторингу №15 свої права вимоги за зобовязаннями відповідача по кредитному договору. Проте боржник недобросовісно виконував взяте на себе зобовязання, а саме, обовязок повертати грошові кошти, відповідно до умов кредитного договору. Позивачем неодноразово були здійснені спроби, щодо спонукання боржника, в добровільному порядку погасити заборгованість за кредитним договором №0307/0408/88-032 від 23 квітня 2008 року, згідно програм лояльності, проте безрезультатно. Відповідно до пункту 11. іпотечного договору, у разі невиконання або неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за рахунок предмету іпотеки в повному обсязі. Відповідно до пункту 10.3. іпотечного договору, іпотекодержатель має право обирати порядок звернення стягнення на предмет іпотеки. Пункт 12.3.1. передбачає, що задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання у порядку встановленому ст.37 Закону України «Про іпотеку», як один із способів звернення стягнення на предмет іпотеки. Посилалася на ті обставини, що позивач скористався своїм правом, в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки у порядку, встановленому ЗУ «Про іпотеку», та задовольнив свої вимоги шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, відповідно до умов іпотечного договору. Проте 19 січня 2016 року позивачу при зверненні до нотаріуса стало відомо, що на майно, яке було предметом іпотеки накладено арешт, на підставі: постанови, про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження №11519737 від 03 березня 2009 року, виданої Дзержинським ВДВС Криворізького МУЮ. Вважає, що дані дії порушують права позивача, враховуючи, що позивач має переважне право на задоволення своїх вимог за рахунок заставленого майна, яке перебуває у власності позивача, що виражається у відсутності можливості на власний розсуд розпоряджатися своїм майном. На підставі викладеного просила позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, та винести рішення, яким скасувати постанову, якою накладено арешт на спірне нерухоме майно, а саме постанову, про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження №11519737 від 03 березня 2009 року, виданої Дзержинським ВДВС Криворізького МУЮ Дніпропетровської області, в частині накладення арешту на нерухоме майно: квартиру, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Землячки, буд.№11, кв.№7. Представник позивача до зали суду не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав та мотивів викладених у позовній заяві, просив суд їх задовольнити. Представник відповідача до зали суду не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, думки стосовно позовних вимог не висловив. Суд вважає, що судове засідання можливо провести без участі сторін, на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового засідання технічними засобами, що буде відповідати вимогам ст.197 ЦПК України. Повно, всебічно та обєктивно дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Так, згідно положень ст.ст.15, 16 ЦК України, ст.3 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором. Захист цивільних прав, це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Відповідно до ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко і відеозаписів, висновків експертів (ст.57 ЦПК України). За загальними положеннями ЦПК України, обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Виходячи з вимог ст.ст.10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми. Відповідно до ст.114 ЦПК України позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. З матеріалів справи вбачається наступне. 23 квітня 2008 року громадянин [PERSON] уклав з ПАТ «Сведбанк» кредитний договір №0307/0408/88-032, за умовами якого кредитор надавав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у розмірі 55000,00 доларів США на строк з 23 квітня 2008 року по 22 квітня 2018 року, а позичальник зобовязувався в порядку та на умовах, визначених кредитним договором повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом у розмірі 11,9% річних, сплачувати комісію та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені кредитним договором (а.с.8-18). Відповідно до п.1 ч.1 ст.512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, в тому числі і передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення прав вимоги). За положенням ст.514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.516 ЦК України, заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст.530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк термін). Відповідно до ст.575 ЦК України, іпотека є окремим видом застави. Відповідно до вимог ст.610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Згідно ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. У відповідності до вимог ст.672 ЦК України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому. Згідно до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до положень ч.3 ст.1 ЗУ «Про іпотеку», іпотека, - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до ст.7 ЗУ «Про іпотеку», за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині. Згідно ч.1 ст.12 ЗУ «Про іпотеку», у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Виходячи із норм ст.24 ЗУ «Про іпотеку», відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов'язанням. Правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. Відповідно до ч.1 ст.33 ЗУ «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно ст.23 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» відповідно забезпечувального обтяження, обтяжувач має право в разі порушення боржником забезпеченого обтяженням зобов'язання або договору, на підставі якого виникло забезпечувальне обтяження одержати задоволення своєї вимоги за рахунок предмета обтяження в черговості згідно з встановленим пріоритетом. В забезпечення належного виконання зобовязання за кредитним договором №0307/0408/88-032, був укладений іпотечний договір від 23 квітня 2008 року №0307/0408/88-032-Z-1, за умовами якого, іпотекодавець передавав в іпотеку іпотекодержателю в якості забезпечення виконання іпотекодавцем зобов'язань за договором кредиту №0307/0408/88-032 від 23 квітня 2008 року нерухоме майно, а саме квартиру, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Землячки, буд.№11, кв.№7 (а.с.19-22), обтяження за яким було відступлено ТОВ «Факторингова компанія» Вектор Плюс» та зареєстровано у державному реєстрі іпотек (а.с.34, 35, 44). 28 листопада 2012 року ПАТ «Сведбанк» відступило ТОВ «Факторингова компанія» Вектор Плюс», відповідно до договору факторингу №15, та договору про відступлення прав за іпотечними договорами, свої права вимоги за зобовязаннями відповідача по кредитному договору №0307/0408/88-032, та договору іпотеки №0307/0408/88-032-Z-1 (а.с.23-29, 30-32, 33). Зі змісту позовної заяви вбачається, що боржник недобросовісно виконував взяте на себе зобовязання, а саме, обовязок повертати грошові кошти, відповідно до умов кредитного договору. Позивачем неодноразово були здійснені спроби, щодо спонукання боржника, в добровільному порядку погасити заборгованість за кредитним договором №0307/0408/88-032 від 23 квітня 2008 року, згідно програм лояльності, проте безрезультатно. Відповідно до пункту 11. іпотечного договору, у разі невиконання або неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за рахунок предмету іпотеки в повному обсязі. Відповідно до пункту 10.3. іпотечного договору, іпотекодержатель має право обирати порядок звернення стягнення на предмет іпотеки. Пункт 12.3.1. передбачає, що задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання у порядку встановленому ст.37 Закону України «Про іпотеку», як один із способів звернення стягнення на предмет іпотеки. Позивач скористався своїм правом, в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки у порядку, встановленому ЗУ «Про іпотеку», та задовольнив свої вимоги шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, відповідно до умов іпотечного договору. Проте 19 січня 2016 року позивачу при зверненні до нотаріуса стало відомо, що на майно, яке було предметом іпотеки накладено арешт, на підставі: постанови, про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження №11519737 від 03 березня 2009 року, виданої Дзержинським ВДВС Криворізького МУЮ (а.с.34-35). Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Звернення стягнення на предмет іпотеки допускається для задоволення вимог стягувача-іпотекодержателя, який має переважне право перед іншими особами на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки, згідно ЗУ «Про іпотеку». Аналогічні висновки містяться в постанові Верховного Суду України від 09 квітня 2014 року у справі №6-13цс14. Згідно з ч.1 ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року №606-XIV зі змінами та доповненнями, виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб), це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Відповідно до ч.1 ст.6 ЗУ «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб. Відповідно до ст.11 Закону, державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку. Державний виконавець, зокрема, здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом. Розглядає заяви сторін та інших учасників виконавчого провадження і їхні клопотання. Пунктом 1 ч.1 ст.44 ЗУ «Про виконавче провадження» передбачено, що у першу чергу задовольняються забезпечені заставою вимоги щодо стягнення з вартості заставленого майна. Відповідно до положень ст.52 ЗУ «Про виконавче провадження», звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Статтею 57 ЗУ «Про виконавче провадження» передбачено, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Загальний порядок звернення стягнення на заставлене майно визначений ст.54 ЗУ «Про виконавче провадження», відповідно до якої звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя. Згідно ч.1 ст.12 ЗУ «Про виконавче провадження», сторони виконавчого провадження мають право ознайомлюватися з матеріалами виконавчого провадження, робити з них виписки, знімати копії, заявляти відводи у випадках, передбачених цим Законом, оскаржувати рішення, дії або бездіяльність державного виконавця з питань виконавчого провадження у порядку, встановленому цим Законом, подавати додаткові матеріали, заявляти клопотання, брати участь у провадженні виконавчих дій, давати усні та письмові пояснення, висловлювати свої доводи та міркування з усіх питань, що виникають у ході виконавчого провадження, у тому числі під час проведення експертизи, заперечувати проти клопотань, доводів та міркувань інших учасників виконавчого провадження та користуватися іншими правами, наданими законом. Згідно п.2.12. Інструкції з організації примусового виконання рішень, сторона виконавчого провадження (її представник) може знайомитися з матеріалами виконавчого провадження у відповідному органі ДВС у спеціально визначений для прийому громадян час і в тому обсязі, в якому вона бажає, за усним клопотанням до державного виконавця. У п.2.12.1., вищезазначеної Інструкції, вказано, що за бажанням сторони виконавчого провадження (її представника) ознайомитись із матеріалами виконавчого провадження в інший час виконавче провадження надається їй для ознайомлення на підставі письмової заяви, в якій зазначаються бажана дата та час ознайомлення, за резолюцією начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження здійснюється в приміщенні органу ДВС та у присутності державного виконавця, про що у виконавчому провадженні робиться відмітка із зазначенням дати ознайомлення та особи, яка ознайомилася з матеріалами виконавчого провадження. Сторона виконавчого провадження має право робити копії з документів виконавчого провадження, виписки з них. Вилучення з матеріалів виконавчого провадження будь-яких документів не допускається. Сторонами у виконавчому провадженні є стягувач і боржник (ч.1 ст.8 Закону України «Про виконавче провадження»). Учасниками виконавчого провадження є державний виконавець, сторони, представники сторін, прокурор, експерти, спеціалісти, перекладачі, суб'єкти оціночної діяльності - суб'єкти господарювання (ч.1 ст.7 Закону України «Про виконавче провадження»). Позивач не є стороною виконавчого провадження та не є учасником виконавчого провадження, у звязку з чим, у позивача відсутнє процесуальне право на ознайомлення з матеріалами оскаржуваного виконавчого провадження, тому просимо, витребувати з Дзержинського ВДВС Криворізького МУЮ матеріали виконавчого провадження. Також, Законом України «Про виконавче провадження» на державного виконавця покладено обовязок, який полягає в тому, що державний виконавець повинен повідомити заставодержателя про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або тоді, коли йому стало відомо, що арештоване майно боржника знаходиться у заставі, та роз'яснити заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна(ч. 4 ст. 54 ЗУ «Про виконавче провадження»). Згідно із ст. 11 ЗУ «Про виконавче провадження», держаний виконавець має право одержувати безоплатно від органів, установ, організацій, посадових осіб, сторін та учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, у тому числі конфіденційну. Відповідно до п.5.3.9. Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 15 грудня 1999 року за №865/4158, інформацію щодо заборони відчуження нерухомого майна державний виконавець може отримати в Єдиному реєстрі заборони відчуження об'єктів нерухомого майна, держателем якого є Міністерство юстиції України, а державне підприємство «Інформаційний центр» Міністерства юстиції - його адміністратором згідно з наказом Міністерства юстиції України від 09 червня 1999 року №31/5 «Про внесення змін і доповнень до нормативно - правових актів Міністерства та про затвердження Положення про Єдиний реєстр заборон відчуження об'єктів нерухомого майна», зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 10 червня 1999 року №364/3657. Вказана норма також кореспондується в Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року №512/5, в якій зазначено, що організацію розшуку боржника - юридичної особи та майна боржника чи інформації про місце отримання боржником доходів державний виконавець здійснює шляхом направлення запитів до органів державної податкової служби, Державної реєстраційної служби України, банків, Державної автомобільної інспекції Міністерства внутрішніх справ України, Державної казначейської служби України, Державного агентства земельних ресурсів, бюро технічної інвентаризації, нотаріату, органів статистики тощо або перевірки інформації за даними електронних баз даних та реєстрів, що містять інформацію про майно чи доходи боржника, а також за даними інших джерел інформації як офіційних, так і неофіційних(засобів масової інформації, мережі Інтернет тощо). Крім того, державний виконавець здійснює вихід за місцезнаходженням (місцем проживання) боржника. Зі змісту позову судом встановлено, що відповідач не повідомляв позивача про накладення арешту на майно боржника, яке перебувало у заставі (іпотеці) позивача. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (1950 рік), ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, зокрема ст.1 протоколу №1 (1952 рік) передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускає позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів. Відповідно до ст.316 ЦК України, право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності до ст.ст.317, 321 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Право власності набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст.328 ЦК України). Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч.7 ст.54 ЗУ «Про виконавче провадження», спори, що виникають під час виконавчого провадження щодо звернення стягнення на заставлене майно, вирішуються судом. Зняття арешту з майна здійснюється за рішенням суду (ст.59 ЗУ «Про виконавче провадження»). Відповідно до ч.2 ст.3 Конституції України, головним обов'язком держави є утвердження і забезпечення прав і свобод людини. Забезпечення прав і свобод, крім усього іншого, потребує, зокрема, законодавчого закріплення механізмів (процедур), які створюють реальні можливості для здійснення кожним громадянином прав і свобод (абзац четвертий підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 24 грудня 2004 року №22-рп/2004). Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є законними, обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню, оскільки накладення арешту на спірне майно, а саме квартиру, що розташована за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Землячки, буд.№11, кв.№7, порушує права позивача, враховуючи, що позивач має переважне право на задоволення своїх вимог за рахунок заставленого майна, яке перебуває у власності позивача, що виражається у відсутності можливості на власний розсуд розпоряджатися своїм майном. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved