Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-24 00:00:00

22 березня 2019 року АТ КБ «Приватбанк» звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 березня 2019 року позов залишено без руху та запропоновано позивачу усунути недоліки з додержанням вимог п.п. 2, 4, 5 ч. 3 ст. 175, ч. 1 ст. 177 ЦПК України, з метою усунення яких позивачем 04 квітня 2019 року надано виправлений позов. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 квітня 2019 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 липня 2019 року витребувано у АТ КБ «ПриватБанк» оригінал анкети-заяви № б/н від 05 жовтня 2013 року, який позивачем було надано для огляду 25 вересня 2019 року. Позивач у своєму позові та відповіді на пояснення посилався на те, що 05 жовтня 2013 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір б/н, відповідно до умов якого відповідач отримала кредит у розмірі 2 000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з умовами та правилами надання банківських послуг складає між нею та банком договір. Разом з тим, відповідач свої зобов`язання щодо повернення кредиту та сплати процентів не виконала, що призвело до виникнення заборгованості, розмір якої станом на 03 березня 2019 року склав 12 222 гривні 92 коп. Позивач у своєму позові просив суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором у сумі 12 222 гривень 92 коп., яка складається із заборгованості за тілом кредиту у розмірі 895 гривень 45 коп., заборгованості за простроченим тілом кредиту у розмірі 2 796 гривень 36 коп., пені за прострочене зобов`язання у розмірі 5 935 гривень 84 коп., пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 гривень у розмірі 1 537 гривень 04 коп., штрафу (фіксована частина) у розмірі 500 гривень 00 коп., штрафу (процентна складова) у розмірі 558 гривень 23 коп., а також судовий збір у розмірі 1 921 гривні. Виписка по рахунку відповідача містить інформацію про рух коштів на рахунку. Розрахунок заборгованості відповідачем не спростовано, а договір укладено у письмовій формі із дотриманням необхідних умов. У своїй заяві представник позивача позовні вимоги підтримав, просив задовольнити їх у повному обсязі. На виконання ухвали Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 липня 2019 року позивач надав для огляду оригінал анкети-заяви № б/н від 05 жовтня 2013 року. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про час та дату судового розгляду повідомлялася належним чином, представник відповідача надав заяву про розгляд справи без його участі, проти задоволення позовних вимог заперечував з підстав, зазначених у поясненнях. Зазначив, що умов та правил відповідач не підписувала, пам`ятку клієнта не отримувала, а самі умови і правила, на які посилається позивач, не містять даних щодо їх затвердження. Банк не надав доказів того, що [PERSON] було видано кредитну картку та відсутні відомості про розмір кредитного ліміту і процентної ставки. Стягнення штрафів і пені є подвійним стягненням, оскільки за своєю природою вони є різновидом неустойки. Крім того, банком пропущено строк позовної давності. Просив у задоволенні позовних вимог відмовити, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів отримання відповідачем кредитних коштів у зазначеному банком розмірі та самого укладення кредитного договору. Також просив стягнути з позивача понесені відповідачем витрати на правову допомогу у розмірі 5 922 гривень 25 коп. Враховуючи, що учасники справи та їх представники у судове засідання не з`явилися, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані і добуті докази, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що 05 жовтня 2013 року [PERSON] звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» з наміром отримання кредитного ліміту на платіжну карту, про що свідчить її особистий підпис (а.с. 12). Даний договір був укладений шляхом підписання анкети-заяви клієнта на оформлення кредитного ліміту на платіжну картку. Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідачем порушуються взяті на себе зобов`язання щодо повернення кредиту, внаслідок чого станом на 03 березня 2019 року відповідно до розрахунку, наданого позивачем, виникла заборгованість у розмірі 12 222 гривень 92 коп. (а.с. 8-11). Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківський кредит, будь-яке зобов`язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов`язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов`язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов`язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. На підставі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Як доказ на підтвердження своїх вимог, позивачем надано довідку про зміну умов кредитування [PERSON] (а.с. 40), відповідно до якої 05 жовтня 2013 року відповідачеві банком було встановлено кредитний ліміт у розмірі 300 гривень, який 10 жовтня 2013 року було збільшено до 2 000 гривень, а 31 січня 2017 року - до 2 700 гривень. При цьому позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача суми заборгованості за тілом кредиту у розмірі 895 гривень 45 коп. та заборгованості за простроченим тілом кредиту у розмірі 2 796 гривень 36 коп., що разом становить 3 691 гривню 81 коп. Позивачем у позовній заяві не наведено обґрунтування саме такого розміру заборгованості та природи її виникнення, доказів, які б давали підставу визначення заборгованості у заявленому розмірі, також суду не надано. Представник позивача надав оригінал заяви № б/н від 05 жовтня 2013 року, підписану відповідачем, яка не містить відомостей ані про розмір кредитного ліміту, ані про отримання позичальником кредитної картки. Таким чином суд позбавлений можливості визначити виникнення заборгованості за тілом кредиту і простроченим тілом кредиту у загальному розмірі 3 691 гривні 81 коп., тому вимоги банку у цій частині позивачем доведено не було. Разом з цим, у справі, що розглядається, суд звертає увагу на те, що умови та правила надання банківських послуг, які позивач надає суду на обґрунтування своїх вимог, не містять підпису відповідача. У матеріалах справи відсутні належні і допустимі докази, які б підтверджували, що саме з даними умовами була ознайомлена відповідач, підписуючи заяву позичальника, а також те, що умови містили відповідальність при порушенні договірних зобов`язань, або в подальшому такі умови, зокрема щодо відповідальності за порушення зобов`язання, не змінювались. У заяві позичальника також відсутні дані про те, з якими саме умовами був ознайомлений такий учасник справи. Верховний Суд України у справі № 6-16цс15 від 11 березня 2015 року висловив правову позицію з приводу того, що за ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Виходячи з правового аналізу вказаних норм, умови та правила надання банківських послуг, неможна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі умови не містять підпису позичальника; не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці умови розумів позичальник, підписуючи заяву. При цьому, відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором. Відтак, суд вважає, що оскільки умови та правила надання банківських послуг не містять підпису відповідача, а в анкеті-заяві позичальника відсутні умови та порядок нарахування щодо сплати неустойки за невиконання договору, на самих умовах та правилах підпис [PERSON] , який би свідчив про те, що саме з ними відповідач була ознайомлена при підписанні заяви, відсутній, то вимоги банку в цій частині задоволенню не підлягають, оскільки позивачем у цій частині не доведено свої вимоги. Аналогічні за своїм змістом правові позиції викладені у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року (справа № 578/132/16-ц, провадження № 61-3836св18). Вимоги про стягнення з відповідача штрафів відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 гривень 00 коп. - штраф (фіксована частина), 558 гривень 23 коп. - штраф (процентна складова), відповідно, задоволенню не підлягають, оскільки сама анкета-заява про приєднання до умов та правил надання банківських послуг, яка підписана відповідачем, таких умов не містить, а інших угод з цього приводу між сторонами, як зазначалось вище, укладено не було. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших учасників справи, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов`язковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі. Докази, які позивач повинен подати в рахунок обґрунтування всіх тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановлює наявність або відсутність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні, - повинні бути виключно належними та допустимими. Згідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивач, як сторона по справі, зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, відповідно до ст. 81 ЦПК України. Доказів того, що позивачем був наданий кредит в розмірі та на умовах, які зазначені в позовній заяві та доказів, що саме такі умови та правила надання банківських послуг, які надані позивачем, є складовою частиною укладеного між сторонами договору і що саме зазначені умови та правила надання банківських послуг мав на увазі відповідач, підписуючи анкету-заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг, та відповідно, чи брав на себе зобов`язання відповідач з повернення кредиту, зі сплати винагороди та неустойки в разі порушення зобов`язання з повернення кредиту не надано. Таким чином, позовні вимоги про стягнення заборгованості, у заявленому банком розмірі у сумі 12 222 гривень 92 коп., не доведені. За таких обставин, позовні вимоги позивача не знайшли свого підтвердження у ході судового розгляду, а тому позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не надано до суду доказів, які б доводили законність позовних вимог позивача та достатність правових підстав. Пунктом 2 частини 2 ст. 141 ЦПК України встановлено, що у судові витрати у разі відмови в позові покладаються на позивача. Враховуючи, що АТ КБ «ПриватБанк» у задоволенні позовних вимог відмовлено, судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1 921 гривні віднести за рахунок АТ КБ «ПриватБанк». Відповідачем [PERSON] були понесені судові витрати у вигляді сплати судового збору за подачу клопотання про витребування доказів у розмірі 384 гривень 20 коп. (а.с. 81а), та витрат на правничу допомогу у розмірі 5 922 гривень 25 коп. Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Суд враховує, що вказана категорія справ відноситься до малозначних та розглядається у порядку спрощеного позовного провадження, ціну позову, а також те, що представник відповідача безпосередньої участі у судових засіданнях 08 липня 2019 року та 25 вересня 2019 року не брав, надавши суду заяви про розгляд справи у його відсутність (а.с. 63), тому заявлена сума у розмірі 5 922 гривень 25 коп. є завищеною. Згідно з рахунком-фактурою № 10 від 22 липня 2019 року (а.с. 123) та актом виконаних робіт (а.с. 124) вартість збору доказів: попереднього розрахунку судових витрат, які відповідач понесла і які очікує понести становить 480 гривень 25 коп., а вартість участі адвоката у судовому засіданні становить 1 600 гривень (2 засідання х 800 гривень). Суд вважає, що дані витрати не підлягають відшкодуванню, оскільки представник відповідача участі у судовому засіданні не приймав, а оплата вартості попереднього розрахунку судових витрат є завищеною та необґрунтованою. Таким чином, суд вважає за необхідне, виходячи з засад розумності, беручи до уваги співмірність розміру витрат на виконання професійної правничої допомоги з ціною позову та обсягом фактично виконаних робіт стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на користь [PERSON] витрати у судового збору у розмірі 384 гривні 20 коп., та 3 842 гривень правничої допомоги, а всього 4 226 гривень 20 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved