Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-17 00:00:00

23 червня 2020 року до суду звернулась [PERSON] з позовом про стягнення з відповідача [PERSON] про стягнення коштів (аліментів) на утримання малолітньої дитини - дочки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини зі всіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і до досягнення дитиною повноліття. Вказувала, що шлюб з відповідачем було розірвано, сторони проживають окремо, відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини не надає. Ухвалою судді від 13 липня 2020 року було відкрито провадження у справі, визначено та залучено сторін у справі, призначено розгляд справи провести в порядку спрощеного позовного провадження. Позивач [PERSON] у судове засідання не прибула, просила розглянути справу за її відсутності, позов підтримала та просила задовольнити, про що надала письмову заяву. Відповідач [PERSON] у судове засідання не прибув, просив розглянути справу за його відсутності, позов визнав, про що надав письмову заяву. Суд, вивчивши матеріали справи, встановив наступне. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом достовірно встановлено, що сторони від шлюбу мають двох малолітню дитину - дочку [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] ). Сторони проживають окремо, спільного господарства не ведуть. Сторонами не заперечується факт проживання і перебування дитини сторін з матір`ю та перебування на її утриманні. Відповідач [PERSON] матеріальної допомоги позивачеві на утримання дитини не надає. Згідно до ст. 18 Конвенції про захист прав дитини суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. За ч. 3 ст. 181 цього Кодексу за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Згідно ст. 182 Сімейного Кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Згідно ч. 1 ст. 183 згаданого Кодексу частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Статтями 8, 11 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що батько та мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Окрім того, ратифікувавши у 1991 році Конвенцію про права дитини 1989 року, Україна прийняла на себе міжнародно-правові зобов`язання по здійсненню міжнародних стандартів прав дитини, відповідно з якими вона повинна забезпечити добробут, охорону здоров`я, житло, освіту для кожної дитини без будь-якої дискримінації, забезпечити якнайкраще здійснення інтересів і прав дитини в усіх сферах суспільного життя. Норми цієї Конвенції, відповідно до ст. 9 Конституції України 1996 р., діють як складова національного законодавства України з 27 вересня 1991 року, тобто з часу її ратифікації Україною. Зі змісту зазначених норм закону вбачається, що обов`язок по утриманню дитини є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, причому обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Достатність рівня забезпечення дитини оцінюється виходячи з участі в цьому обох батьків, частка яких є рівноцінною. Відповідач не надав суду жодних належних і допустимих, безспірних і достовірних доказів про відсутність у нього можливості надавати позивачу матеріальної допомоги на утримання дитини. При цьому, суд погоджується з розміром аліментів, запропонованого позивачем, оскільки такий розмір є найбільш сприятним та справедливим як стосовно сторін, так і щодо належного утримання дитини. Тому, суд, виходячи із загальних засад справедливості цивільного судочинства та необхідності захисту інтересів малолітньої дитини, рівності обов`язку батьків щодо їх утримання, відсутності домовленості сторін щодо розміру аліментів, дійшов до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача кошти на утримання малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/4 частини зі всіх видів заробітку щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і до досягнення дітьми повноліття. Крім того, суд враховує, що випадків, передбачених статтею 184 Сімейного Кодексу України щодо зменшення відсотку прожиткового мінімуму для дитини не встановлено. Вирішуючи питання щодо судових витрат, враховуючи положення ст. 141 ЦПК України, необхідно стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп. Відповідно ст. 430 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити рішення до негайного виконання в частині стягнення сум платежу за один місяць.

Outcome: approved