Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-11 00:00:00

23.09.2016 року [PERSON] звернувся до Краснолиманського міського суду Донецької області з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини сина [PERSON],01.10.2011 р. н.. Свої вимоги позивач обґрунтовує такими обставинами. [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 09.10.2010 року по 01.08.2016 року. Від шлюбу подружжя має спільну дитину сина [PERSON], 01.10.2011 р. н.. Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 01.08.2016 року по справі № 236/1084/16-ц шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. За твердженням позивача, [PERSON] фактично залишила родину ще в червні 2016 року, на теперішній час проживає окремо від чоловіка та сина, при цьому дитина мешкає разом з батьком, не виявляє бажання жити з матірю. Відповідач не вживає заходів щодо виховання дитини, її утримання, забезпечення побуту та дозвілля дитини, витрачає свій вільний час на налагодження особистого життя. Позивач посилається на норми ст. 180 СК України, згідно з якими встановлено обовязок батька/матері щодо утримання малолітньої дитини, вказує, що відповідач є здоровою, працездатною, отримує регулярні доходи у виді заробітної плати, зобовязань щодо утримання інших близьких осіб не має. [PERSON] вважає достатнім для утримання свого сина стягнення з [PERSON] аліментів у розмірі 1/3 частини всіх видів її заробітку (доходу), починаючи з 01.08.2016 року і до повноліття дитини, просить ухвалити рішення про стягнення аліментів з відповідача. 11.10.2016 року до суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання малолітньої дитини та стягнення аліментів на утримання дитини. Вказана зустрічна позовна заява подана до початку розгляду по суті цивільної справи за первісним позовом та ухвалою суду від 18.10.2016 року прийнята до спільного розгляду з первісним позовом. Зустрічну позовну заяву відповідач мотивує такими обставинами. [PERSON] визнає, що перебувала у шлюбі з [PERSON] з жовтня 2010 року по серпень 2016 року, від шлюбу подружжя має спільну дитину сина [PERSON], 01.10.2011 р. н.. Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 01.08.2016 року по справі № 236/1084/16-ц при розірванні шлюбу між позивачем та відповідачем встановлено, що дитина проживає разом з матірю та перебуває на утриманні матері. Довідкою Лиманської міської ради Донецької області про склад сімї відповідача від 29.09.2016 року № 6010/18-08 підтверджено, що малолітній [PERSON], 01.10.2011 р. н., входить до складу сімї відповідача. У 2016 році відносини між подружжям суттєво погіршились, позивач та відповідач припинили проживати однією родиною, мати спільний бюджет. Малолітній син мешкає разом з батьком в будинку, який було придбано за спільні кошти подружжя, [PERSON] без згоди колишньої дружини вирішив, що місце проживання дитини має бути саме разом з ним, при цьому він не враховує вік дитини, її психологічний стан та прихильність до матері, за твердженнями відповідача, намагається налаштувати дитину проти матері, використовує обставину окремого проживання відповідача як підставу для негативного ставлення дитини до залишення родини матірю. [PERSON] вказує на своє належне ставлення до виконання батьківських обовязків, зазначає, що, на її думку, проживання дитини разом з матірю буде більше відповідати інтересам сина з огляду на його вік. Відповідач у вересні 2016 року звернулась до органу опіки і піклування Лиманської міської ради для отримання висновку про можливість проживання дитини саме з нею, додатково вказує, що вона є фізично та психічно здоровою, отримує регулярний дохід у виді заробітної плати, позитивно характеризується за місцем роботи та місцем проживання, забезпечена житлом та здатна створити всі умови для проживання дитини. [PERSON] вважає таким, що найбільш відповідає інтересам дитини, визначення місця її проживання разом з матірю, посилається на норми ст. 180 СК України, згідно з якими встановлено обовязок батьків щодо утримання малолітньої дитини, вважає за потрібне у разі, якщо дитина мешкатиме разом з нею, стягувати з позивача аліменти, достатнім для утримання свого сина вважає стягнення з [PERSON] аліментів у розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу). В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав заявлені ним вимоги повністю, просив первісний позов задовольнити, у задоволені зустрічного позову відповідача відмовити. Позивач зазначив, що колишня дружина після розірвання шлюбу проживає окремо від нього, ініціатором розірвання шлюбу була саме вона, до 2016 року вона була доброю матірю, однак зараз віддає пріоритет не родині, а влаштуванню свого особистого життя, відповідач житлом не забезпечена, мешкає разом зі своїми батьками в їхньому будинку; син залишився проживати з батьком, відвідує дитячий дошкільний заклад, відвідує спортивну секцію, має можливість спілкуватися зі своїми родичами з боку матері, оскільки батьки відповідача часто забирають дитину з дитячого закладу, позивач не чинить цьому перешкод; за твердженням позивача, відповідач не надавала коштів на утримання сина, не придбавала йому речей, однак були випадки, коли купувала дитині іграшки, книжки; позивач визнав, що є матеріально забезпеченим, здатний самостійно утримувати сина, але бажав би, щоб кошти, які, на його думку, мають бути стягнені з колишньої дружини на утримання дитини, накопичувались на окремому рахунку на імя сина, а після повноліття син скористався такими коштами на власний розсуд. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти позову [PERSON], просила відмовити у задоволенні первісного позову, вважала його необґрунтованим; відповідач зазначила, що позивачем не надані до суду докази на підтвердження матеріального стану сторін, стану здоровя дитини, факту проживання дитини з батьком та перебування дитини на утриманні батька, позивачем не обґрунтовано, чому саме 1/3 частину доходів відповідача він вважає достатнім розміром аліментів на утримання спільної дитини. Відповідач додатково пояснила, що через непорозуміння з колишнім чоловіком припинила з червня 2016 року спільне проживання з ним, зараз мешкає в будинку своїх батьків, малолітній [PERSON] залишився проживати з позивачем, оскільки дитині комфортніше жити в будинку, який вона змалечку вважає своєю домівкою; їй небайдужа доля дитини, з червня по серпень 2016 року вона відвідувала сина в будинку позивача, допомагала позивачу по господарству; позивач не залишає її наодинці з дитиною, обмежує час спілкування з сином, дозволяє таке спілкування лише в його присутності; відповідач вказала, що забирає дитину з дитячого закладу, також це роблять її батьки, коли дитина хворіє або коли у позивача виникає потреба на роботі виїхати у довгострокове відрядження, батьки відповідача люблять дитину, допомагають у вихованні дитини, створюють всі умови для проживання та дозвілля дитини; з позивачем відповідач з жовтня 2016 року не спілкується через конфлікт, що виник між ними, оскільки останній дозволяє собі агресивну поведінку на адресу колишньої дружини; відповідач часто телефонує вихователю свого сина у дитячому закладі, цікавиться успіхами дитини та її станом здоровя; відповідач визнала, що позивач є добре забезпеченим матеріально, здатний самостійно утримувати сина, постійно намагається дати їй кошти, щоб компенсувати її витрати на утримання дитини, але вона відмовляється приймати кошти від колишнього чоловіка. [PERSON] наполягала на задоволенні свого зустрічного позову, просила визначити місце проживання дитини саме з нею, оскільки це найбільш відповідає вікові дитини та її прихильності до матері, також просила стягувати з [PERSON] аліменти на утримання сина до його повноліття в розмірі ? частини всіх видів доходів. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні підтримав зустрічний позов [PERSON], наполягав на задоволенні заявлених нею позовних вимог, заперечував проти первісного позову [PERSON] щодо стягнення аліментів на утримання дитини, вважав його вимоги необґрунтованими, на підтримання своєї позиції навів аргументи, аналогічні викладеним у зустрічній позовній заяві. Представник третьої особи [PERSON], в судовому засіданні зазначив про наявність висновку органу опіки і піклування Лиманської міської ради, згідно з яким можливо визначити місце проживання малолітньої дитини як разом з матірю, так і разом з батьком, однак вказав? що, на його думку, найбільш відповідатиме віку дитини та її інтересам визначення місця проживання дитини саме разом з матірю. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Згідно з положеннями ст. ст. 11, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, встановлені судовим рішенням, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини (ст.61 ЦПК України). Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, допитавши в судовому засіданні свідків, дослідивши матеріали цивільної справи та подані сторонами документи, всебічно й повно зясувавши всі обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановив такі фактичні дані та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з змісту рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 01.08.2016 року по справі № 236/1084/16-ц, що набрало законної сили (а.с.5,16-17), [PERSON] та [PERSON] перебували між собою в зареєстрованому шлюбі, шлюб було укладено 09.10.2010 року, актовий запис № 182, складений відділом ДРАЦС Краснолиманського МУЮ Донецької області; сторони в 2016 році фактично припинили шлюбні відносини з причин різних поглядів на життя, нерозуміння один одного; малолітня дитина проживає разом з матірю, перебуває на її утриманні. Малолітній [PERSON] народився 01.10.2011 року у м. Красний Лиман Донецької області, його батьками є [PERSON] та [PERSON], що підтверджено свідоцтвом про народження серії 1-НО № 420597, виданим 04.10.2011 року відділом ДРАЦС Краснолиманського МУЮ Донецької області (а.с.4). Батько дитини [PERSON], 30.06.1985 р. н., є громадянином України, зареєстрований та фактично проживає за адресою [INFO] (колишня назва м. Красний Лиман), пров. Садовий (колишня назва пров. Фрунзе), буд. 67, внесений до Державного реєстру фізичних осіб-платників податків (а.с.6,7). Мати дитини [PERSON], 09.08.1983 р. н., є громадянкою України, зареєстрована за адресою [INFO] (колишня назва м. Красний Лиман), пров. Садовий (колишня назва пров. Фрунзе), буд. 67, фактично мешкає за адресою Донецька область, м. Лиман (колишня назва м. Красний Лиман), вул Потьомкіна, буд. 14, внесена до Державного реєстру фізичних осіб-платників податків, працює інженером у структурному підрозділі «Краснолиманське вагонне депо» РФ «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» (а.с.28-30,34,65). Після припинення шлюбних відносин сторони почали проживати окремо, однак у них виник спір щодо визначення місця проживання малолітньої дитини та утримання дитини. Згідно з довідкою Лиманської міської ради від 26.09.2016 року № 6010/18-08 про склад сімї відповідача, до складу сімї [PERSON] входить малолітній син [PERSON], 01.10.2011 р. н.(а. с. 32). Згідно з довідкою лікаря-педіатра Краснолиманського ЦПМСД ім. М.І. Лядукіна [PERSON] малолітній [PERSON],01.10.2011 р. н., перебуває на обліку у вказаному закладі охорони здоровя з 06.10.2011 року, є здоровим (а.с.33); довідка видана за заявою матері дитини [PERSON]. Згідно з довідкою СП «Краснолиманське вагонне депо» РФ «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» від 12.09.2016 року [PERSON] з 30.10.2007 року і дотепер працевлаштована, на теперішній час обіймає посаду інженера 2-ї категорії у Краснолиманському вагонному депо, її нарахована заробітна плата за період з березня 2016 року по серпень 2016 року становила 30381,41 грн.(а.с.34). Органом місцевого самоврядування надана характеристика від 26.09.2016 року, згідно з якою [PERSON] позитивно характеризується за місцем свого проживання (а.с.35). Також [PERSON] надала до суду позитивну характеристику зі свого місця роботи (а.с.36). Малолітній [PERSON], 01.10.2011 р. н., відвідує дошкільний навчальний заклад № 2 Лиманської міської ради, позитивно характеризується вихователем; зауважень щодо виховання дитини батьками у вихователів немає, батьки завжди відвідують батьківські збори, підтримують контакти з адміністрацією закладу (а.с.37). Як вбачається зі змісту акта, складеного комісією органу опіки і піклування Лиманської міської ради Донецької області, [PERSON] на теперішній час мешкає фактично в будинку своїх батьків за адресою Донецька область, м. Лиман, вул Потьомкіна, буд.14, разом із [PERSON], [PERSON], які є батьками відповідача та відповідно рідними дідусем і бабусею малолітньої дитини; в родині склались добрі стосунки із взаєморозумінням, в будинку створені задовільні умови для проживання дитини, є належні комунікації, меблі, побутова техніка, запас продуктів харчування (а.с.65). Будинок та земельна ділянка, на якому він розташований, належать на праві власності батькові відповідача [PERSON]Г.(на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 14.05.1974 року, державного акта ДН № 109554 від 11.02.2005 року, а. с. 64,69-70), останній не заперечує проти проживання в належному йому будинку своєї доньки разом зі своїм онуком. Органом опіки і піклування Лиманської міської ради Донецької області до суду надано висновок № 33 від 25.10.2016 року, згідно з яким орган опіки вважає можливим проживання малолітнього [PERSON],01.10.2011 р. н., як із його матірю [PERSON], так і з його батьком [PERSON] (а.с.67). Допитана в судовому засіданні як свідок [PERSON] пояснила, що працює у ДНЗ № 2 Лиманської міської ради, є вихователем малолітнього [PERSON] впродовж трьох років, добре знає дитину та її батьків; батьки, на її думку, є гарними, належним чином виконують свої обовязки щодо утримання та виховання дитини, мати приємна, батько - відповідальний; хлопчик з літа 2016 року мешкає разом з батьком, оскільки батьки розірвали шлюб, батько частіше забирає дитину додому з дитячого закладу, мати також відвідує дитину, забирає її з дитячого закладу, часто телефонує вихователю з приводу стану здоровя дитини; [PERSON] не скаржився на своїх батьків, в його присутності вони не сварилися, але помітно, що стосунки між колишнім подружжям істотно погіршилися; хлопчик останнім часом сумує за матірю; свідок як досвідчений педагог висловила думку, що в такому віці дитина потребує материнської ласки, а ще краще виховання у повній родині. Допитана в судовому засіданні як свідок [PERSON] пояснила, що є матірю відповідача та бабусею малолітнього [PERSON], донька розірвала шлюб із позивачем у 2016 році, з того часу [PERSON] мешкає разом з батьком, у дідуся і бабусі став бувати не так часто, як це було раніше, лише коли хворіє або коли батько має виїхати у відрядження; вважає, що батько дитини свідомо так себе поводить, щоб обмежити спілкування дитини з її близькими родичами з боку матері; відповідач на теперішній час мешкає разом зі своїми батьками, у належному їм будинку є все необхідне для проживання дитини, створені всі умови для того, [PERSON] з радістю відвідує своїх дідуся і бабусю, сумує за матірю, згадує і про батька; рішення про проживання дитини з ним прийняв самостійно позивач після розірвання шлюбу, не обговорюючи нічого з матірю дитини; відповідач надає кошти на утримання дитини, перебуває на лікарняному, коли [PERSON] хворіє, придбаває за власні кошти продукти харчування для дитини, сплачує за відвідування дошкільного навчального закладу дитиною. Такі ж пояснення надав допитаний в судовому засіданні як свідок [PERSON], який є батьком відповідача та рідним дідусем малолітнього [PERSON]; свідок зазначив, що і донька, і зять спільно утримують дитину, придбавають продукти харчування, одяг, іграшки для сина, [PERSON] мешкає разом з батьком після розірвання шлюбу між сторонами, але дуже сумує за матірю, і про це свідчить його поведінка; свідок підтвердив, що будинок за адресою м. Лиман, вул Потьомкіна,буд.14, належить йому на праві власності, не заперечував проти проживання в належному йому будинку своєї доньки разом зі своїм онуком. Вирішуючи по суті спір, який виник між сторонами, суд виходить з такого. Відповідно до ст. 7 СК України жінка та чоловік мають рівні права і обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Ст. 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Ст. 160 СК України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. За правилами ч.1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом. При вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. За змістом ст. 9 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради УРСР від 27.02.1991 року № 789-ХІІ, дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно з Принципом 6 Декларації прав дитини, схваленої резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 1386 (XIV) від 20.11.1959 року, малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір'ю лише у винятковій ситуації. Крім того, суд враховує викладену у постанові Верховного Суду України від 14.12.2016 року по справі № 6-2445цс16 правову позицію, згідно з якою малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матірю; оскільки мати дитини має постійне місце проживання, постійне місце роботи та джерело існування, створила всі умови для проживання, виховання та розвитку дитини, то не можна стверджувати про існування виняткових обставин у розумінні положень статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, які б свідчили про неможливість проживання дітей разом з матірю. Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пп. 1 і 2 ч.1 ст. 355 ЦПК, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. З урахуванням викладеного, суд вважає за необхідне встановити місце проживання малолітнього [PERSON], 01.10.2011 р. н., разом з його матірю [PERSON]. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно зі ст. 181 СК України способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. За правилами ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. В даному випадку суд враховує ухвалене ним рішення щодо визначення місця проживання малолітньої дитини разом з її матірю, підтверджені показаннями свідків в судовому засіданні факти придбання відповідачем за власні кошти продуктів харчування, одягу та іграшок для дитини, неодноразове здійснення догляду відповідачем за дитиною у разі її хвороби, витрачання відповідачем власних коштів на утримання дитини, на оплату відвідування дитиною дошкільного закладу. Водночас суд враховує твердження в судовому засіданні позивача про те, що він є матеріально забезпеченим, здатний самостійно утримувати сина, факт перебування малолітньої дитини на утриманні позивача після розірвання шлюбу, факт тривалого проживання дитини разом з позивачем, а також визнання відповідачем в судовому засіданні того факту, що [PERSON] є добре забезпеченим матеріально, здатний самостійно утримувати сина, постійно намагається дати їй кошти, щоб компенсувати її витрати на утримання дитини, але вона відмовляється приймати кошти від колишнього чоловіка. З огляду на таке, суд приходить до висновку що і позивач, і відповідач рівною мірою відповідно до отримуваних ними доходів беруть участь в утриманні дитини, а отже, суд відмовляє у задоволенні первісного позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини та відмовляє у задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] до [PERSON] в частині стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини. Питання про розподіл між сторонами судових витрат у справі суд вирішує наступним чином. Згідно з ч. 1 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати; якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено (ч.1 ст. 88 ЦПК України). Згідно з ч.3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно до п.3 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільняються від сплати судового збору позивачі у справах про стягнення аліментів. Отже, позивач [PERSON] звільнений від сплати судового збору за своїми вимогами за первісним позовом про стягнення аліментів на утримання дитини; відповідач [PERSON] звільнена від сплати судового збору за своїми вимогами за зустрічним позовом про стягнення аліментів на утримання дитини. Відповідачем [PERSON] при зверненні до суду із зустрічним позовом сплачено судовий збір в розмірі 551,20 грн. за вимогою немайнового характеру щодо визначення місця проживання дитини (а.с.24). Ураховуючи задоволення судом вимог немайнового характеру за зустрічним позовом щодо визначення місця проживання дитини разом з її матірю та відмову у задоволенні решти заявлених позовних вимог про стягнення аліментів, суд стягує з позивача [PERSON] на користь відповідача [PERSON] витрати щодо сплати судового збору в розмірі 551,20 грн.; інші витрати суд відносить на рахунок держави.

Outcome: partial