Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-28 00:00:00

23 листопада 2020 року до суду надійшла позовна заява, у якій позивач, посилаючись на ст. ст. 16, 405 ЦК України, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», просить визнати [PERSON] особою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме, квартирою, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що позивач проживає та зареєстрована в квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS] . Вказана квартира приватизована, належить позивачу на підставі договору купівлі-продажу від 14.02.2003 року за № 675, право власності на яке зареєстроване в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 18.02.2003 року за № 37301 та договору дарування, зареєстрованого 11.01.2006 року за № 4777. Разом з позивачем в даній квартирі з 2006 року зареєстрований її син, відповідач у справі [PERSON] .. Після закінчення школи у м. Славутичі у 2014 році відповідач поїхав до м. Києва. Всі особисті речі він забрав з собою та повертатись до м. Славутича для постійного проживання у майбутньому він не планує. Адреса його фактичного проживання позивачу не відома. Перешкод у користуванні житловим приміщенням відповідачеві позивач не чинила жодним чином. Відповідач добровільно визначив собі інше місце проживання і вказаним житловим приміщенням не користується вже понад 5 років. Відповідач будь-якою частиною квартири, в якій він зареєстрований, не володіє та не бере участі у витратах на її утримання. Останній раз відповідач приїжджав на кілька днів до м. Славутича у 2018 році. Ухвалою судді від 21 грудня 2020 року, після виконання вимог ч. 6 ст. 187 ЦПК України, відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 19 січня 2021 року. Ухвалою суду від 19 січня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду у відкритому судовому засіданні на 29 січня 2021 року. Ухвалою суду від 29 січня 2021 року було відкладено судовий розгляд справи на 01 березня 2021 року на підставі ч. 4 ст. 223 ЦПК України. Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила задовольнити, посилаючись на те, що в 2014 році відповідач закінчив школу у м. Славутичі та поїхав на навчання до м. Києва. До м. Славутича він приїжджав в гості лише у 2018 році, повертатися на проживання до м. Славутича не планує, всі особисті речі він забрав, в квартирі його речей немає. Де на даний час проживає відповідач, їй не відомо, оскільки він не дуже часто виходить з нею на зв`язок. Вона є єдиним власником спірної квартири та перешкод у користуванні квартирою відповідачу не чинила. Таким чином, відповідач більше року не проживає в квартирі без поважних причин. У неї з відповідачем не було ніяких домовленостей з приводу збереження його права користування на час його відсутності. Відповідач [PERSON] повторно у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся за адресою зареєстрованого місця проживання, проте конверт із судовою повісткою повернувся до суду з поштовою відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Відзив на позов відповідач до суду не направив. Відповідно до п. 3 розділу ХІІ Прикінцевих положень ЦПК України заяву про продовження строку, встановленого судом для подання відзиву, в зв`язку з неможливістю вчинення цієї процесуальної дії у визначений строк, зумовленої обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином, [PERSON] не надав. Заява про розгляд справи за його відсутності до суду не надійшла. За наявністю умов, передбачених ст. ст. 280-282 ЦПК України, за згодою позивача суд ухвалив заочне рішення у справі відповідно до ухвали суду від 01 березня 2021 року. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що вона є сусідкою позивача, ходить до неї в гості 1-2 рази на тиждень. Відповідача знає, як сусіда та учня, який навчався у Славутицькій ЗОШ № 1. Після закінчення школи вона не бачила відповідача, його речей в квартирі немає. Позивач не чинила відповідачу перешкод у користуванні квартирою. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що вона є сусідкою позивача, вони проживають в одному під`їзді, позивач проживає на третьому поверсі, а вона - не четвертому, також вони працюють разом. Вона не бачила відповідача вже близько 10 років. Їй відомо, що позивачем та відповідачем відсутні будь-які конфлікти, перешкод у користуванні квартирою вона не чинила. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що вона є сусідкою позивача. Син позивача - [PERSON] проживав разом з позивачем, поки навчався у школі. Після закінчення школи він поїхав з м. Славутича. Вона бачила відповідача приблизно 2-3 роки тому, він приїжджав на 3 дні, а потім поїхав. Їй не відомо, де на даний час фактично проживає відповідач. Позивач не чинила відповідачу жодних перешкод у користуванні квартирою, конфліктів між ними немає. На даний час позивач проживає у вказаній квартирі разом з хворим батьком та доглядає за ним. Вислухавши вступне слово позивача, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу серії ВАС № 909778, посвідченого 14 лютого 2003 року державним нотаріусом Славутицької державної нотаріальної контори Наваліхіною О.О., копія якого долучена до матеріалів справи, гр. гр. [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] продали, а гр. [PERSON] , від імені якої діяла [PERSON] , купила квартиру номер дев`ять в будинку номер дев`ять Добринінського кварталу міста Славутич Київської області (а. с. 11). Згідно з договором дарування серії ВСК № 678010, посвідченого 19 грудня 2005 року державним нотаріусом Славутицької державної нотаріальної контори Наваліхіною О.О., копія якого долучена до матеріалів справи, [PERSON] (далі дарувальник) та [PERSON] (далі обдаровувана) уклали цей договір про наступне: дарувальник передає безоплатно у власність обдаровуваній квартиру від номером дев`ять, що знаходиться в будинку номер дев`ять Добринінського кварталу міста Славутича Київської області (а. с. 12). Право приватної власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , 11 січня 2006 року зареєстровано Славутицьким міським бюро технічної інвентаризації в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 11 січня 2006 року (а. с. 12). Згідно з довідкою Управління адміністративних послуг виконавчого комітету Славутицької міської ради Київської області від 23.11.2020 року за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані, крім позивача, відповідач [PERSON] , [INFO] , дата реєстрації: 05.05.2006 року; [PERSON] , [INFO] , дата реєстрації: 05.05.2006 року (а. с. 13). Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. (ч. 1 ст. 317 цього Кодексу). Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 цього Кодексу). Як зазначено у ст.391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Відповідно до ч. 1 ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Згідно з правилами ч. 1 ст. 29 цього Кодексу місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. За змістом ч. 2 ст. 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Стаття 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» зобов`язує громадянина України, а також іноземця чи особу без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. За правилом ч. 1 ст. 7 цього Закону зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. За змістом ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Як зазначено у ч.4 ст.156 ЖК УРСР, до членів сім`ї власника будинку (квартири)належать особи, зазначені в частині другій ст.64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Відповідно до ч. 1 ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Як зазначено у ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. За правилом ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою длч визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. З досліджених в судовому засіданні копій паспорту позивача та відповідача вбачається, що відповідач [PERSON] , [INFO] , є сином позивача. Факт не проживання відповідача юез поважних причин у спірному житловому приміщенні з 2014 року підтверджено показаннями свідків: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , а також актом про непроживання від 28.10.2020 року( а. с. 14). Зазначені обставини свідчать про те, що житлові права відповідача не порушені, тому що обставин, які б свідчили про те, що позивач чинить перешкоди у користуванні спірною квартирою відповідачеві, судом не встановлено. З досліджених в судовому засіданні доказів суд вважає встановленим, що відповідач відсутній в спірній квартирі більше року без поважних причин, будь-якої домовленості між позивачем та відповідачем з приводу збереження його права користування на час його відсутності в них не було, а законом інше не визначено, що є підставою для визнання відповідача особою, що втратив право користування квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до постанови Верховної Ради України від 17.07.2020 року «Про утворення та ліквідацію районів» м.Славутич знаходиться в складі Вишгородського району Київської області. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем було сплачено судовий збір в сумі 840,80 гривень. Позивач 01.03.2021 року подала до канцелярії суду заяву, в якій просила не стягувати з відповідача на користь позивача судові витрати по оплаті судового збору. За змістом ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За таких обставин, судовий збір, сплачений позивачем при поданні позову, з відповідача на користь позивача не стягується. На підставі викладеного,

Outcome: approved