Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-05 00:00:00

24.04.2020 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до КП Одеської міської ради «Міське агентство з приватизації житла» про встановлення факту належності правовстановлюючого документу, про визначення часток у спільній сумісній власності. У позовній заяві позивачі просять встановити факт належності [PERSON] свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 01.08.1995 року на квартиру [ADDRESS] , виданого на ім`я [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Також позивачі просять визнати частки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] , яка належить їм на підставі свідоцтва про право власності на житло, реєстровий №11-5924 від 01.08.1995 року, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів, зареєстрованого в Комунальному підприємстві «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» 14.08.1995 року під №259 арк. 127 книга 17 пр. рівними, тобто по 1/3 (одній третій) кожному. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 29.04.2020 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 18.05.2020 року до суду надійшла заява Позивачів про уточнення позову, якою уточнено обґрунтування підстав звернення до суду, уточнено найменування Відповідача та заявлено про необхідність залучення до участі у справі Юридичного департаменту Одеської міської ради у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. Ухвалою суду Юридичний департамент Одеської міської ради залучено у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. Позов обґрунтовано тим, що 01.08.1995 року [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] було видане свідоцтво № 11-5934 на підставі розпорядження органу приватизації УЖКХ виконкому Одеської міської ради народних депутатів № 65551 от 01.08.1995 року, згідно з яким позивачці на праві спільної сумісної власності належить квартира [ADDRESS] . При видачі свідоцтва буда допущена помилка, а саме, прізвище позивачки вказано « [PERSON] », що не збігається з її прізвищем в паспорті громадянки України, виданим 23 квітня 1996 року Жовтневим РВ ОМУ УМВС України в Одеській області, де прізвище заявниці українською і російськими мовами вказано однаково - « [PERSON] ». З приводу виправлення помилки у свідоцтві про право власності позивачка зверталася до КП «Міське агентство з приватизації житла», проте їй було повідомлено, що КП «Міське агентство з приватизації житла» не може внести виправлення у відповідне свідоцтво про право власності на квартиру, а тому заявниці слід звернутися до суду для вирішення цього питання. Позивачка вважає, що помилка виникла через неправильний переклад її прізвища з російської мови на українську. Окрім того, позивачі звернулись до КП «Міське агентство з приватизації житла» із заявою про зазначення в приватизаційних документах часток у праві власності кожного з них на відповідне житло, проте їм було відмовлено в зв`язку із зазначенням саме спільної сумісної власності в реєстраційних документах на момент приватизації житла та отримання правовстановлюючих документів, в зв`язку із чим вказано вирішити спірне питання в судовому порядку. У зв`язку\~з розірванням\~шлюбу між [PERSON] і [PERSON] 13.08.2019 року у співвласників квартири виникла об`єктивна необхідність користуватись і розпоряджатись своїм майном незалежно від інших співвласників та виділити долі у спільному сумісному майні. Таким чином, можливості вирішення спору із компетентним органом у позасудовому порядку є вичерпаними. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 26.05.2020 року було задоволено заяву позивачів про залучення третьої особи. 11.06.2020 року до суду надійшло клопотання представника третьої особи Юридичного департаменту Одеської міської ради Рижко К.В. відповідно якого просила справу розглядати без участі представника. 25.06.2020 року до суду надійшло клопотання від [PERSON] про розгляд справи без участі сторін. 25.06.2020 року до суду надійшла заява [PERSON] та [PERSON] про розгляд справи без їх участі, просили задовольнити позов. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 25.06.2020 року закрито підготовче засідання по цивільній справі та призначено до судового розгляду по суті. В судове засідання 17.08.2020 року сторони по справі не з`явились, повідомлялись належним чином, розгляд справи відкладено на 06.10.2020 року. 30.09.2020 року адвокат Погорелов І.С. надав суду додаткові докази, які були отримані позивачами впродовж розгляду справи. В судове засідання 06.10.2020 року сторони не з`явилися, про розгляд справи повідомленні належним чином, представник позивачів адвокат Погорелов І.С. подав заяву про розгляд справи за його відсутністю, наполягав на задоволенні позовних вимог, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Суд, у зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважність причин такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачем відзиву на позов, зі згоди представника позивача, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача, згідно ст.ст.280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Крім того, на вимогу зазначених норм процесуального права, датою ухвалення судового рішення, ухваленого за відсутності осіб, які беруть участь у справі, є дата складення повного судового рішення. У зв`язку з цим, датою складення цього судового рішення є 12.10.2020 року. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку, що даний позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до розпорядження № 65551 от 01.08.1995 року [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] було видано свідоцтво № 11- 5924 про право власності на квартиру [ADDRESS] , відповідно якого зазначена квартира належить позивачам на правах спільної сумісної власності. Відповідно до наданих копій паспортних документів Позивачів у квартирі по [ADDRESS] з 03.01.1986 року зареєстрований [PERSON] , 1963 р. н., з 07.01.1987 року до 22.10.2019 р. була зареєстрована [PERSON] , 1960 р.н. та з 18.09.2003 року зареєстрований [PERSON] , 1987 р.н. В паспорті [PERSON] , який був виданий Жовтневим РВ ОМУ УМВС України в Одеській області 23 квітня 1996 року, прізвище, ім`я та по-батькові заявниці державною мовою вказано як « [PERSON] », російською як « [PERSON] ». Крім того, згідно довідки КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради №3828-10/286-6 від 12.08.2020 року право власності на квартиру [ADDRESS] в комунальному підприємстві зареєстроване за [PERSON] , при цьому, П.І.Б. вказане згідно правовстановлюючого документу, однак у штампі про реєстрацію права власності, який проставлений на правовстановлюючому документі прізвища та ініціали у всіх співвласників вказані російською мовою, а саме: «за: [PERSON] » та ще двома фізичними особами, та згідно запису у реєстровій книзі, П.І.Б. вказане російською мовою «за [PERSON] » та ще двома фізичними особами у спільній сумісній власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого УЖКГ виконкому Одеської міської ради народних депутатів 01.08.1995 р., № 11-5924 (реєстрація від 14.08.1995 р., книга № 17 пр, стор. 127, р. №259). Стосовно питання розбіжності написання адреси зазначеної вище квартири в правовстановлюючому документі, судом приймаються до уваги довідки з адресного реєстру м. Одеси про відповідність адреси об`єкта нерухомого майна, видані [PERSON] та [PERSON] Юридичним департаментом Одеської міської ради 21.11.2019 р. За №228865/2, якими підтверджується відповідність адреси за правовстановлюючим документом (вулиця ОсІпова) адресі з Адресному реєстрі міста (вулиця Осипова). Оскільки питання відповідності адреси встановлено щодо об`єкта нерухомості в цілому, відсутність такої довідки у відношенні [PERSON] . Не є перешкодою у встановленні судом факту. Враховуючи повний збіг написання прізвища позивачки [PERSON] російської мовою, в її паспорті та правовстановлюючому документі на квартиру [ADDRESS] , оцінюючи сукупність наявних доказів, що підтверджують її проживання у вищезазначеній квартирі, наявність у її розпорядженні оригіналу правовстановлюючого документу, перебування у родинних відносинах із іншими співвласниками, суд доходить висновку про належність позивачці [PERSON] зазначеного свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] , виданого 01.08.1995 р. У відповідності до п. 1 постанови Пленуму ВСУ України від 31.03.1995 р. № 5 «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; - чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; - заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; - встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. При цьому суд враховує відповідні роз`яснення Пленуму ВСУ з огляду на порядок розгляду справи саме у позовному провадженні. Відповідно до п. 12 вищевказаної Постанови Пленуму ВСУ при розгляді справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Стосовно задоволення позовних вимог щодо визначення часток у спільній сумісній власності, суд зазначає наступне. У позовній заяві необхідність визначення часток у праві спільної сумісної власності обґрунтовується тим, що між [PERSON] і [PERSON] 13.08.2019 року було зареєстровано розірвання шлюбу, що підтверджується свідоцтвом серії [NUMBER] від 13.08.2019 р, як наслідок чого у співвласників квартири виникла об`єктивна необхідність користуватись і розпоряджатись своїм майном незалежно від інших співвласників та виділити долі у спільному сумісному майні. Судом встановлено, що з метою внесення відповідних змін до правовстановлюючої документації позивачі звернулись до КП «Міське агентство з приватизації житла», проте 13.12.2019 р. отримали відповідь вих. № 298-П/01-07 про неможливість внесення таких змін в зв`язку із обранням спільної сумісної форми власності під час приватизації. Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Згідно з ч. 2 ст. 355 ЦК України майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Статтею 368 ЦК України передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Згідно ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Спільна сумісна власність це вид спільної власності, при якому частки співвласників не визначені (статті 355, 368 ЦК). Суб`єктами такого права згідно з ч. 2 ст. 368 ЦК можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Законодавством не встановлений вичерпний перелік підстав набуття спільної сумісної власності. Отже, така власність може виникати з підстав, не заборонених законом (ч. 3 ст. 368 ЦК). ЦК не містить норми, які б прямо регулювали укладення договору про визначення часток у спільній сумісній власності (у ньому наявні лише норми, що регулюють виділ частки в натурі та поділ майна в натурі статті 370, 372 ЦК). Та можливість укладення договору про визначення часток не викликає сумнівів, адже один із основних принципів цивільного права це принцип свободи договору (статті 3, 627 ЦК). Проаналізувавши вищенаведені вимоги законодавства України, що регулюють правовідносини пов`язані з визначення розміру часток у праві спільної сумісної власності, суд приходить до висновку, що це не є спором який пред`являється до зазначених відповідачів, оскільки під час приватизації житла дійсно було встановлено право спільної сумісної власності. Враховуючи, що у позивачів не вбачається спору, оскільки вони звернулись до суду із спільною позовною заявою, тому вирішення даного питання належить до позасудового порядку шляхом звернення до нотаріусу із укладенням відповідного договору. Враховуючи викладене суд вважає, що позовні вимоги в тій частині є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказами. Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року).

Outcome: partial