Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-22 00:00:00

22 січня 2020 року позивач звернулась в суд з цим позовом, в якому просила змінити спосіб стягнення аліментів з [PERSON] на її користь на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , відповідно до судового наказу Жмеринського міськрайонного суду з 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно на 1/4 частину всіх видів доходів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на кожну дитину відповідного віку та не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття. Стислий виклад позицій позивача. Відповідно до судового наказу, виданого Жмеринським міськрайонним судом Вінницької області від 26.01.2018 з відповідача на її користь на утримання доньки були присуджені до стягнення аліменти в розмірі 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно. На даний час донька ходить до школи, відвідує гуртки для поліпшення її знань і здібностей. Дитина потребує належного харчування, відповідно до вікових норм, гардеробу, позивач купує їй канцтовари. Утримувати дитину, яка проживає разом з нею та знаходиться на її утриманні самостійно їй важко. Позивач офіційно ніде не працює, проживає за рахунок тимчасових заробітків. Наскільки їй відомо від спільних знайомих, відповідач, який інших утриманців не має, являється працездатним працює в охоронній компанії «Титан» в м. Київ, проте розмір його доходів їй невідомий. В зв`язку з вищевикладеним вважає, що відповідач має можливість сплачувати аліменти в розмірі однієї чверті від доходу. Відзиву відповідача на позовну заяву не надходило. Процесуальні дії, заяви та клопотання. 10.02.2020 ухвалою судді відкрито провадження в даній справі. Визначено розгляд справи провести за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Одночасно роз`яснено учасникам справи їх право на звернення до суду із клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні із повідомленням (викликом) сторін, встановлено відповідачу 15-денний строк з дня отримання ухвали про відкриття провадження у справі для подачі до суду відзиву на позовну заяву. Роз`яснено відповідачу, що у разі ненадання відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Встановлено сторонам 5-денний строк з дня вручення цієї ухвали для подання заперечень проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження. Як вбачається з відстеження з сайту «Укрпошта», позивач [PERSON] , 17.02.2020 та відповідач [PERSON] 18.02.2020 отримали копію ухвали про відкриття провадження. Відповідач також отримав копію позовної заяви разом з копіями доданих документів. У визначений судом строк сторони клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін не заявляли, заперечень проти розгляду справи в спрощеному порядку до суду не надходило. Відповідач відзив на позовну заяву не подав. З огляду на вищезазначене суд, на підставі частини 5 статті 279 ЦПК України розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Відповідно до положень частини 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, посилання на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] батьками [PERSON] , [INFO] , зазначені [PERSON] та [PERSON] (а.с.3), шлюб між якими розірвано відповідно до рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області 06.09.2017 (а.с.8). Як вбачається з копії судового наказу Жмеринського міськрайонного суду від 26.01.2018 з відповідача на користь позивача на утримання двох дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , присуджені до стягнення аліменти в розмірі 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, на кожну дитину, починаючи з 05.01.2018 і до повноліття дітей (а.с.6). Згідно довідки виконавчого комітету Северинівської сільської ради Жмеринського району Вінницької області від 21.01.2020 № 38 [PERSON] проживає в с. Северинівка Жмеринського району Вінницької області, разом з нею проживає донька [PERSON] та знаходиться на її утриманні (а.с.7). Відповідно до копії відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів на утримання податків [PERSON] в 2 та 3 кварталі 2019 року отримано доходи з Вінницького обласного центру зайнятості в розмірі 6578,15 грн. та 6375,18 грн. (а.с.9). Вказані докази суд приймає до уваги, так як вони містять інформацію щодо предмета доказування, одержані в порядку встановленому законом. Мотиви суду. Норми права застосовані судом. Згідно із статтею 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно із частиною 3 статті 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Згідно із статтею 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Відповідно до статті 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Отже стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру стягнення аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом, такої позиції притримується Верховного Суду у постанові від 20 червня 2019 року у справі № 632/580/17 (провадження № 61-51сво19). Підставами звернення позивача з позовом до суду про зміну способу та розміру стягнення аліментів стало відвідування донькою школи, однак ця обставина існувала і на час видачі судом наказу про стягнення аліментів 26.01.2018, відвідування донькою гуртків для поліпшення її знань і здібностей, забезпечення дитини у відповідності до її вікових потреб. Позивач вказує, що утримувати дитину, яка проживає разом з позивачем їй її самостійно важко. Позивач офіційно ніде не працює, проживає за рахунок тимчасових заробітків, а відповідач інших утриманців не має, працює в охоронній компанії «Титан» в м. Київ. Однак належних доказів на підтвердження зазначеного вище, позивач не надала. Крім того, суд звертає увагу, що одна із доньок: [PERSON] , стала повнолітньою і, відповідно, має можливість отримувати доходи самостійно. Отже, з часу винесення судового наказу від 26.01.2018 про стягнення з [PERSON] аліментів в розмірі 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до звернення [PERSON] з позовом до суду, 22.01.2020, не змінилися жодні обставини, визначені ст. 192 СК України, які б стали підставою зміни розміру та/чи способу стягнення аліментів. Крім того, як зазначає позивач стягнення аліментів в розмірі 1/4 частини від доходів платника аліментів, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку гарантуватиме постійну сплату аліментів, що найменше в мінімальному розмірі, визначеному на даний час законодавством і при підвищенні прожиткового мінімуму буде підвищуватись автоматично, проте в даний час з відповідача стягується розмір аліментів на одну дитину, що не менший від указаного у ч .2 ст.182 Сімейного кодексу. При цьому суд звертає увагу, що Законом України від 03 липня 2018 року № 2475-VIII частину першу статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» доповнено абзацом другим, яким передбачено, що виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого СК України. Тобто законодавство передбачає механізм, який надає можливість забезпечити виплату аліментів у розмірі не нижче мінімального гарантованого розміру, передбаченого СК України навіть за наявності постановлених раніше судових рішень про стягнення аліментів у розмірі, нижчому ніж мінімальний гарантований розмір аліментів, встановлений законом на час стягнення. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК), обов`язок доказування покладається на сторін (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК) і збирання доказів у цивільних справах за загальним правилом не є обов`язком суду (ч. 2 ст. 12 ЦПК), суд наділений можливістю у виключних випадках збирати докази за власною ініціативою (ч. 7 ст. 81 ЦПК). Загальне правило щодо розподілу функцій сторін та суду у доказовій діяльності випливає із системного тлумачення положень ЦПК. Так, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 2 ст. 12 ЦПК). Відповідно до п. 2. ч. 1 ст. 43 ЦПК учасники справи мають право подавати докази, яке у взаємозв`язку з положеннями ст. 44 повинно використовуватись добросовісно, а не всупереч завданню судочинства. Відповідно до п. 2 та 4 ч. 2 ст. 43 ЦПК учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінивши наявні у справі докази у відповідності до ст. 89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх досліджені, приходить висновку, що позивач звернувшись з позовом до суду не довела обставини, передбачені статтею 192 СК України для зміни розміру та/чи способу стягнення аліментів після видачі 26.01.2018 судового наказу, яким присуджено сплату аліментів в розмірі 50 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за умови, що доведення саме вказаних обставин є підставою для перегляду визначеного судом розміру аліментів, у тому числі і шляхом зміни способу їх стягнення, а тому в задоволенні позову слід відмовити. Розподіл судових витрат між сторонами. З огляду на те, що позивач за законом при подачі позову була звільнена від сплати судового збору, а у задоволенні позову їй відмовлено, суд вважає, що судові витрати у справі компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі викладеного та

Outcome: dismissed