Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-12 00:00:00

21 червня 2017 року позивач [PERSON] звернулася до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області із вищевказаною позовною заявою. Позов неодноразово уточнювався, в останній редакції від 22.01.2019 року просить суд позбавити права користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] [PERSON] 1991 року народження; без згоди матері зняти з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] та зареєструвати місце проживання за адресою: [ADDRESS] двох неповнолітніх дітей разом із батьком [PERSON] - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] [INFO] . В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на ті обставини, що є власником житлового приміщення - двокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 02.03.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Кучман І.І. З цього часу в квартирі стали проживати її син [PERSON] з сім`єю ( дружина та дві дочки). Шлюб між сином та [PERSON] розірвано 21.04.2017 року за рішенням суду, в якому зазначено, що сторони не мешкають разом з 2016 року. На протязі 2016-2018 рр. вона, позивач, пропонувала відповідачу добровільно знятися з реєстрації місця проживання, проте відповідач не вчинила жодної дії. Відповідач [PERSON] мешкає з новою сім`єю у орендованій квартирі в Покровському районі м.Кривого Рогу , а вона разом із сином [PERSON] в м.Ірпінь, куди пропонує зареєструвати дітей, оскільки реєстрація місця проживання за однією адресою не перешкоджає проживанню дітей за іншою адресою разом із матір`ю. Крім того, у зв`язку з тим, що у спірній квартирі зареєстровано місце проживання відповідача та двох дітей, вона не може розпорядитися своїм майном на власний розсуд, тому звернулася до суду з цим позовом. Позивач [PERSON] в судовому засіданні присутньою не була, скориставшись правом представництва відповідно до ст.58 ЦПК України. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні підтримала позов, обґрунтовуючи обставинами, викладеними в уточненій позовній заяві, просила позов задовольнити. Відповідач [PERSON] , що діє в інтересах дітей [PERSON] , [PERSON] в судовому засіданні присутньою не була, скориставшись правом представництва відповідно до ст.58 ЦПК України. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні присутньою не була, про час та місце розгляду справи повідомлена (а.с.248), про причину неявки суд не повідомила. У відзиві на позов заперечувала проти позову, посилаючись на те, що відповідач та малолітні діти набули права користування спірним житловим приміщенням як члени сім`ї власника житла, оскільки позивач є матір`ю колишнього чоловіка відповідача та бабою малолітнім дітям. В акті зазначено,що відповідач не проживає з січня 2017 року, а тому на час звернення до суду не пройшов строк встановлений законом у один рік, просила у задоволенні позову відмовити. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав, просив задовольнити. Представник третьої особи - Органу опіки та піклування виконкому Металургійної районної у місті ради в судовому засіданні - Козачук Л.В. в судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позову. Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, приходить до наступних висновків. Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIІІ внесено зміни до ЦПК України від 18.03.2004 року, які набирали законної сили з 15.12.2017 року. Відповідно до вимог частини 3 статті 3 ЦПК України в редакції від 15.12.2017 року, встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Згідно п. 9 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України в редакції від 15.12.2017 року справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Ухвалою суду від 19.02.2018 року вирішено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Так, судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири за адресою: [ADDRESS] (а.с.7,171). Крім того , на праві приватної власності їй належить квартира за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 25.01.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Остапенко Є.Є. (а.с.20). [PERSON] та [PERSON] з 05.02.2011 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21.04.2017 року , яке 04.05.2017 року набрало законної сили (а.с.3). Від шлюбу мають двох дочок [PERSON] , [INFO] та [PERSON] [INFO] (а.с.10). За спірною адресою: [ADDRESS] зареєстровано місце проживання [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] , що вбачається з довідки Криворізької об`єднаної міської довідково-інформаційної служби «Нова-ком» №85 від 30.10.2017 року (а.с.171). У актах про не проживання [PERSON] , наданих позивачем, зафіксовано непроживання відповідача за адресою: [ADDRESS] з 19.06.2016 року, 21.09.2016 року, 01.01.2017 року (а.с. 11-13). Батько неповнолітніх [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] знятий з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] - 05.10.2017 року (а.с.172). Позивач вважає, що відповідач [PERSON] втратила право користування за спірною адресою, оскільки не мешкає більше року без поважних причин та не є членом її сім`ї, а її малолітні внучки [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] можуть бути зареєстровані за зареєстрованим місцем проживання їхнього батька, а проживати разом із матір`ю, що не буде порушувати інтереси дітей. Конституція України у частині третій статті 47 проголошує, зокрема, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 15 ЦК України у частині 1 визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частиною 1 статті 319 ЦК України встановлено , що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном ( ст.391 ЦК України). Згідно з ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Положеннями статті 156 ЖК УРСР та статті 405 ЦК України передбачено, що право члена сім`ї власника будинку, який не є його співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у цьому будинку. Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом. За змістом зазначених норм право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Пунктом 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду кримінальних та цивільних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз`яснено , що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК.З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. Отже, відповідач [PERSON] , яка є колишньою дружиною сина власника житла, не мешкає у спірній квартирі , проте власного житла не має та разом із нею зареєстровані малолітні діти, права та інтереси яких суд враховую вирішуючи даний спір. Крім того, батько дітей знятий з реєстрації місця проживання за спірною адресою, що також є перешкодою для визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням з подальшим зняттям її з реєстрації, оскільки малолітні діти мають бути зареєстровані з одним із батьків. Також, третьою особою у справі [PERSON] зазначено, що відповідач ключів від спірного житла не має, а відтак відповідач не має можливості користуватися житловим приміщенням. Крім того, суд ставиться критично до актів про не проживання відповідача , оскільки вони містять різний відліковий термін непроживання відповідача за спірною адресою та не засвідчені належним чином, а тому не є доказами у розумінні ст.ст.77,78 ЦПК України. Позивачем не заперечується право дітей на користування спірним житловим приміщенням, позовна вимога стосується зміни місця реєстрації дітей без згоди матері. Відповідно до ч.2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» , діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. За змістом ст.160 СК місце проживання дитини визначається наступним чином: дитини віком до десяти років - за згодою батьків; дитини, яка досягла десяти років - за спільною згодою батьків та самої дитини; якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно ч.4 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Частиною другою статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Пунктом 18 Правил реєстрації місця проживання , затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 р. № 207 визначено, що у разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється разом з одним із батьків за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування). У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що при визначенні найкращих інтересів дитини у конкретній справі необхідно брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (справа «Мамчур проти України», рішення від 16 липня 2015 року). Отже, малолітні діти мають бути зареєстровані разом з одним з батьків. Реєстрація місця проживання дітей разом із батьком не суперечить чинному законодавству, проте відповідач [PERSON] згоду на реєстрацію дітей за адресою [ADDRESS] не надає, а суд не знаходить підстав для прийняття такого рішення в супереч позиції матері, з якою проживають діти. Крім того, доказів реєстрації місця проживання третьої особи за адресою [ADDRESS] суду не надано. Також, суд враховує найкращі інтереси дітей та вирішуючи спір бере до уваги, що судом не досліджувалися матеріально-побутові умови житлового приміщення в м. Ірпінь ; неможливість проживання дітей у цьому приміщенні у разі необхідності, так як діти мешкають та навчаються в м.Кривому Розі Дніпропетровської області, який знаходиться на значній відстані від м.Ірпінь Київської області; незручності, які можуть виникнути у місті Кривому Розі під час вирішення соціально-побутових питань через реєстрацію дітей у м.Ірпінь Київської області тощо. З урахуванням встановлених в судовому засіданні обставин справи, суд оцінюючи, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги не знайшли свого доведення в судовому засіданні, а тому задоволенню не підлягають. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову та відсутністю клопотання відповідача про відшкодування здійснених ним судових витрат, питання розподілу судових витрат не вирішується. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed