Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-17 00:00:00

23 березня 2020 року позивач [PERSON] , в інтересах якої діє адвокат Чепурнов В.І., звернулася до суду з позовом, який у подальшому уточнила шляхом збільшення позовних вимог, у якому просила визначити, що житловий будинок з господарчими та побутовими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] та земельна ділянка площею 0,0903 га, кадастровий номер 1211000000:04:533:0040, на якій розташований будинок, є спільною сумісною власністю подружжя і частка [PERSON] у вищезазначеному майні становить 2/3 частини. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 19 серпня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб. 08 жовтня 2016 року подружжям було придбано житловий будинок [ADDRESS] , розташований на земельній ділянці площею 0,0903 га, кадастровий номер 1211000000:04:533:0040. На думку позивача, вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя, однак відповідач заперечує право позивача на вказане майно. 21.11.2019 [PERSON] звернувся до суду з позовом про розлучення, який на цей час розірвано. Крім житлового будинку та земельної ділянки, є ще автомобіль, придбаний у шлюбі, який відповідач без згоди позивача продав 20 листопада 2019 року. Позивач вважає, що вартість спільного майна відчуженого одним з подружжя без згоди іншого враховується при поділі всього спільного майна та визначенні особистих частин, а тому просить визнати за нею право власності на 2/3 частини зазначених вище житлового будинку та земельної ділянки. 26 березня 2020 року позовна заява була залишена без руху, наданий час для усунення її недоліків. 05 травня 2020 року ухвалою судді відкрито провадження, призначено розгляд справи у порядку загального позовного провадження. 28 травня 2020 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, у якому він не погодився із позовом, при цьому посилався на те, що 08 жовтня 2016 року [PERSON] та [PERSON] було придбано житловий будинок [ADDRESS] . Земельна ділянка, на якій розташований будинок не є спільним майном подружжя, оскільки земельна ділянка була приватизована відповідачем, а не придбана за спільні кошти. Житлова площа домоволодіння 33,5 кв.м і фактично розділити його в натурі на дві рівні частки неможливо. Відповідач не має іншого житла, окрім цього будинку, який на сьогоднішній день недобудований, для життя непридатний, тоді як [PERSON] належить трикімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] , де вона фактично проживає і у приватизації якої вона брала участь. Вважає, що [PERSON] можливо присудження грошової компенсації в рахунок її долі в спільному майні подружжя, залишивши будинок відповідачу. Стосовно посилань [PERSON] про автомобіль, який не є предметом поділу, зазначив, що він придбаний не за спільні гроші подружжя. 28 травня 2020 року [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON] , у якому просив визнати житловий будинок з господарчими та побутовими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] спільним майном подружжя, розділити майно подружжя, визнавши за ним право власності на вказане домоволодіння, виділивши [PERSON] грошову компенсацію в розмірі 54\~000 грн., стягнувши цю суму з нього. В обґрунтування позовних вимог викладає обставини, аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву. Крім того, не визнав суму у розмірі 15\~000 грн., які [PERSON] просить стягнути з нього у рахунок витрат на правничу допомогу. Ухвалою суду від 26 травня 2021 року зустрічну позовну заяву прийнято до спільного розгляду з первісним позовом, закінчено підготовку справи до судового розгляду. 15 липня 2021 року, 13 серпня 2021 року судовий розгляд був відкладений через неявку учасників справи. Ухвалою судді від 30 вересня 2021 року цивільну справу прийнято до провадження судді Колочко О.В. на підставі розпорядження керівника апарату Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 24.09.2021 № 200 у зв`язку із закінченням повноважень судді Козлова Ю.В. Справу призначено до судового розгляду на 18 жовтня 2021 року. В судовому засіданні позивач за первісним позовом [PERSON] підтримала позовні вимоги, просила визнати за нею 2/3 частини домоволодіння та земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , посилаючись на те, що вказане майно була придбано у шлюбі і у зв`язку з тим, що з нею проживають двоє неповнолітніх дітей від шлюбу з відповідачем, а також те, що відповідач без її згоди продав автомобіль, який був придбаний у шлюбі, то, на її думку, саме у такому розмірі повинно бути поділено спільно нажите майно. Зустрічний позов визнала в частині визнання домоволодіння спільно нажитим майном подружжя, щодо сплати компенсації за частину відповідача, пояснила, що має намір дійсно придбати частку відповідача, але після рішення суду. Відповідач за первісним позовом [PERSON] позовні вимоги визнав частково, погодився, що домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , є спільно нажитим майном подружжя, і не заперечив проти визнання права власності на 1/2 частину будинку за позивачем, але бажає сплатити їй компенсацію у розмірі 54\~000 грн.; щодо земельної ділянки зазначив, що вона була приватизована ним у шлюбі, і є його особистою власністю, також зазначив, що у цьому домоволодіння він з позивачем і дітьми ніколи не жили, він не придатний для проживання у зимовий період, оскільки в ньому немає опалення. Крім того, пояснив, що продав автомобіль, який був придбаний у шлюбі, і про це знала позивач. Зустрічний позов підтримав у повному обсязі. Суд, заслухавши сторони, дослідивши матеріали цивільної справи, дійшов висновку про часткове задоволення первісного позову та часткове задоволення зустрічного позову з таких підстав. Як встановлено у судовому засіданні, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 19 серпня 2011 року, від якого мають двох неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , і який був розірваний на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 14.07.2020 (а.с. 6-8). Як вбачається з копії Договору купівлі-продажу житлового будинку від 08.10.2016, [PERSON] , у період шлюбу, придбав житловий будинок з господарчими та побутовими будівлями та спорудами під номером [ADDRESS] , який розташований на земельній ділянці, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0903 га, комунальної форми власності (а.с. 9-10). У пункті 10 Договору зазначено про те, що дружина Покупця надала згоду своєму чоловікові на укладення цього договору, підпис на заяві засвідченого державним нотаріусом Другої криворізької державної нотаріальної контори Тімошиною О.В. 08.10.20169 (а.с. 9 зворотній бік) Згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 102679007 від 06.11.2017, земельна ділянка кадастровий номер 1211000000:04:533:0040, площею 0,0903 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: [ADDRESS] , зареєстрована на праві приватної власності за [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Криворізької міської ради від 25.10.2017, № 2141 (а.с. 92-93). Відповідно до статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Стаття 63 СК України, передбачає, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено за домовленістю між ними. Відповідно до статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Право подружжя на розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя передбачені статтею 65 СК України. Відповідно до частини 2 статті 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя, однак дружина або чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Частиною 4 статті 65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. У відповідності до частини 3 статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та використовуються подружжям спільно на підставі рівних прав на володіння, користування і розпоряджання відповідним майном. Частина 1 статті 369 ЦК України визначає, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно. Відповідно до частин першої, другої статті 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до Закону України «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11 січня\~\~2011 року статтю 61 СК України доповнено частиною п`ятою такого змісту: об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Вказана норма набула чинності з 08 лютого 2011 року, однак була виключена на підставі Закону України «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» № 4766 від 17 травня 2012 року, який набрав чинності 13 червня 2012 року. Натомість статтю 57 СК України доповнено пунктом 5 частини першої, згідно з яким особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації. Із урахуванням вказаних змін до СК України правовий режим приватизованої земельної ділянки змінювався. При цьому тільки в період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, в тому числі приватизації, визнавалась спільною сумісною власністю подружжя; до 08 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 р. № 11). Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007№11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. У відповідності до п.п. 4 п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК). Посилання позивача за первісним позовом про необхідність визнати за нею право власності на 2/3 частини спільно нажитого майна подружжя, оскільки з нею проживають неповнолітні діти та відповідач продав автомобіль без її згоди, не є підставою для відступу від засад рівності часток, оскільки, по-перше, позивачем не обґрунтовано яким чином збільшення її частки у майні подружжя буде відповідати інтересам дітей, а також не надано доказів, що вона отримує на утримання дітей аліменти в недостатньому для їх забезпечення розмірі, по-друге, позивачем не наведено інших обставин, які б суд міг розглядати як істотні для відступу від засад рівності часток; продаж автомобіля відповідачем без згоди не є для цього підставою. Отже, на підставі викладеного, суд дійшов висновку про те, що житловий будинок з господарчими та побутовими будівлями та спорудами [ADDRESS] , придбаний [PERSON] 08.10.2016 у період шлюбу, є спільною сумісною власністю подружжя, та, зважаючи на те, що суду не подано достатніх доказів, які б свідчили про підстави для відступу від засади рівності часток подружжя, а також, що жодна із сторін не заявила вимог про реальний поділ спільного майна, суд приходить до висновку, що таке майно слід поділити у рівних частках між позивачем та відповідачем, визнавши за ними право власності по 1/2 частини на вказаний житловий будинок. Крім того, суд прийшов до висновку, що земельна ділянка, площею 0,0903 га, кадастровий номер 1211000000:04:533:0040, яка передана у приватну власність [PERSON] у період шлюбу на підставі рішення місцевого самоврядування, є його особистою приватною власністю. При цьому, суд звертає увагу на наступне. Відповідно до\~роз`яснень,\~наданих у\~постанові\~Пленуму Верховного\~Суду України\~«Про практику\~застосування судами\~земельного законодавства\~при розгляді\~цивільних\~справ» від\~16\~квітня 2004\~року №\~7\~(зі\~змінами,\~внесеними згідно\~з\~постановою Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~19\~березня 2010\~року №\~2) земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану\~громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до\~статті 120 ЗК України,\~статті 377 ЦК України. Відповідно до частини першої\~статті 377 ЦК України\~до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Частиною першою\~статті 120 ЗК України\~передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Частиною четвертою\~статті 120 ЗК України\~визначено, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. Отже, аналіз вказаних норм права свідчить про те, що перехід права власності на земельну ділянку відбувається одночасно з переходом права на об`єкт нерухомості, що відповідає принципу «superficies solo cedit» - збудоване на землі слідує за нею. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у\~статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлі чи споруди, або їх частини стає власником відповідної земельної ділянки, або її частини на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено в договорі відчуження нерухомості. Відповідно до\~статті 392 ЦК України\~власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, яким засвідчує його право власності. Такого правового висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 19.11.2020 у справі № 686/9580/16-ц. Визнавши за [PERSON] право власності на 1/2 частину житлового будинку, який є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, суд дійшов висновку про визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частину земельної ділянки, на якій розташований вказаний житловий будинок з господарчими та побутовими спорудами і будівлями. Таким чином, суд дійшов висновку: -про задоволення первісного позову частково, а саме задовольнити в частині визнання домоволодіння по [ADDRESS] спільним сумісним майном подружжя, визнати за позивачем [PERSON] право власності на 1/2 частину житлового будинку; визнати право власності на 1/2 частину земельної ділянки, на якій розташований житловий будинок, відмовити у визнанні цієї земельної ділянки спільним сумісним майном подружжя; -про задоволення зустрічного позову частково, а саме задовольнити в частині визнання домоволодіння по [ADDRESS] спільним сумісним майном подружжя, визнавши за сторонами право власності по 1/2 частині цього домоволодіння, відмовити у позові в частині присудження компенсації [PERSON] за 1/2 частину будинку в сумі 54\~000 грн. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України суд під час ухвалення рішення суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу. Згідно\~ст.137 ЦПК України\~витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Як вбачається з наданих позивачем за первісним позовом [PERSON] доказів, нею був укладений Договір про надання правової допомоги з адвокатом Чепурновим В.І. від 21.03.2020, а також надано квитанцію про сплату на виконання зазначеного договору частками суму гонорару у розмірі 15\~000 грн. (а.с. 12-14). Відповідно до п. 3.1 Договору за правову допомогу Замовник ( [PERSON] ) сплачує Адвокату винагороду у розмірі визначеному додатком № 1 до цього Договору, однак вказаний Додаток суду наданий не був. Крім того, не наданий детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. За таких обставин суд відмовляє [PERSON] у відшкодуванні судових витрат на правничу допомогу. Крім того, [PERSON] було сплачено за подачу первісного позову судовий збір у розмірі 1089,90 грн. та [PERSON] за подачу зустрічного позову було сплачено 1090,00 грн., таким чином, враховуючи часткове задоволення позовів в частині предмету розгляду житлового будинку, суд не стягує з сторін понесені ними витрати, вважаючи їх взаємозарахованими. Однак, при зверненні з первісним позовом з майновою вимогою про визнання земельної ділянки спільним сумісним майном подружжя та визнання на неї права власності позивач [PERSON] не сплатила судовий збір у розмірі 908,00 грн., а тому суд, враховуючи часткове задоволення в цій частині первісного позову, вважає за необхідне стягнути судовий збір в дохід держави з позивача [PERSON] та з відповідача [PERSON] у розмірі по 454,00 грн. з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: partial