Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-10 00:00:00

23.10.2015 року позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом, в якому просить визнати недійсним договір дарування ? частини квартири № 31 будинку № 59-В корпус № 1 по вул. Ак. Вільямса у м. Одесі, укладений 23.05.2015 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом ОМНО [PERSON] При цьому позивач посилається на те, що позивач та відповідач [PERSON] були співвласниками квартири № 31 будинку № 59-В корпус № 1 по вул. Ак. Вільямса у м. Одесі на підставі рішення суду від 22.05.2014 року. Однак, [PERSON] за договором дарування відчужив ? частку у праві власності на квартиру відповідачу [PERSON] без виділу частки в натурі та без згоди позивача як співвласника, у зв'язку з чим позивач змушена звернутися до суду із позовом. У судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала та просить його задовольнити, також пояснила, що продовження розгляду справи за відсутності її представника неможливе. Суд критично відноситься до пояснень позивача [PERSON] стосовно неможливості розгляду справи за відсутності її представника. Оскільки, в ході розгляду справи неодноразово надходили заяви представника позивача [PERSON] [PERSON] про відкладення судового засідання, а саме заяви від 16.03.2016 року та 11.04.2016 року. Однак, суд враховує вимогу діючого законодавства про відсутність необхідності аналізувати причину поважності повторної неявки сторони позивача, та вважає можливим продовжити розгляд справи за відсутності представника позивача. Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] [PERSON] підтримав надані письмові заперечення на позовну заяву та просить відмовити у задоволенні позову. При цьому представник пояснив, що твердження позивача щодо обовязку відповідача [PERSON] отримати згоду позивача при розпорядженні власністю суперечить положенням ст. 361 ЦК України. Представник також вказав, що в провадженні Київського районного суду м. Одеси знаходиться справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про вселення, усунення перешкод та встановлення порядку користування квартирою. Вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як встановлено у судовому засіданні, позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 26.04.1980 року /а.с. 27/, який розірвано 22.04.2010 року /а.с. 42/, на підтвердження чого судом досліджено відповідні свідоцтва. 05.06.2010 року відповідач [PERSON] та відповідач [PERSON] /до шлюбу Терзійська/ уклали шлюб, актовий запис № 186, що вбачається із свідоцтва про шлюб серії 1-ЖД № 128608 /а.с. 43/. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 22.05.2014 року по справі № 521/462/13-ц поміж іншого визнано за [PERSON] та [PERSON] право власності на № 31 будинку № 59-В корпус № 1 по вул. Ак. Вільямса у м. Одесі, по ? частині кожному /а.с. 9-16/. Вказане рішення ухвалою апеляційного суду Одеської області від 21.01.2015 року залишене без змін /а.с. 17-24/. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, судом встановлено, що на підставі рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 22.05.2014 року квартира № 31 будинку № 59-В корпус № 1 по вул. Ак. Вільямса у м. Одесі належала позивачу [PERSON] та відповідачу [PERSON] на праві спільної часткової власності у рівних частках по ? кожному. Судом досліджено договір дарування частки квартири від 23.05.2015 року, укладений між відповідачем [PERSON] та відповідачем [PERSON], відповідно до умов якого, [PERSON] подарував та передав безоплатно у власність [PERSON] ? частку квартири № 31 будинку № 59-В корпус № 1 по вул. Ак. Вільямса у м. Одесі. Договір посвідчено приватним нотаріусом ОМНО [PERSON], та зареєстровано за № 1203 /а.с.8/. Як на підставу своїх позовних вимог [PERSON] посилалася на положення ст. ст. 358, 364 ЦК України, оскільки у ході розгляду справи сторона позивача пояснювала, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою, а саме між [PERSON] та [PERSON] існувала домовленість, що свою частку власності відповідач переоформить на їх спільну дитину. Однак, відповідач не дотримався вказаної домовленості. На підтвердження існування домовленності будь-яких доказів позивач не надала. Також сторона позивача вказувала, що тільки після виділення частки (поділу) житла, що перебуває у спільній частковій власності, відповідач [PERSON] міг здійснювати розпорядження своєю частки. Відповідно до ст. 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. При цьому суд зазначає, що механізм захисту прав інших співвласників, встановлений ст. 362 ЦК України, не поширює своєї дії при укладанні договору дарування. Учасник спільної часткової власності може самостійно, без урахування інтересів інших співвласників, укладати договір дарування належної йому частки майна. Таким чином, доводи сторони позивача із посиланням на ст. ст. 358, 364 ЦК України суд вважає необґрунтованими та безпідставними, оскільки відповідно до ст. 361 ЦК України, співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. У ході розгляду справи судом були досліджені матеріали нотаріальної справи щодо посвідчення договору дарування від 23.05.2015 року, оскільки під час розгляду справи сторона позивача вказувала, що не згодна із наявною в даних матеріалах довідкою /випискою з домової книги про склад сімї та прописку/ від 30.03.2015 року та звітом про оцінку майна від 20.05.2015 року. Згідно з ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Таким чином, дослідивши матеріали нотаріальної справи щодо посвідчення договору дарування від 23.05.2015 року, суд вважає, що посилання сторони позивача на незгоду із довідкою від 30.03.2015 року та звітом майна від 20.05.2015 року не можуть вважатися належними, оскільки на даний час ані довідка, ані звіт оцінки майна не скасовані та є дійсними. Та крім того, вказані документи не є підставою для обґрунтування заявлених позивачем позовних вимог в обраному способі захисту. Таким чином, проаналізувавши вказані обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню, так як необґрунтовані та недовденні.

Outcome: dismissed