Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-04 00:00:00

23 грудня 2013 року до Старобешевського районного суду Донецької області в інтересах [PERSON] звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON], яка діє в інтересах малолітньої [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та свої вимоги мотивувала наступним. На підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок [PERSON] належить житловий будинок [ADDRESS]. В травні 2012 року позивач зареєстрував відповідачку з її малолітньою дитиною за своєю адресою мешкання на власній житловій площі. Відповідачка з дитиною фактично за вказаною вище адресою не проживали та рішенням суду від 01.11.2013 року [PERSON] було визнано такою, що втратила право користування житловим будинком [ADDRESS]. Але, на теперішній час, малолітня дитина відповідачки [PERSON] - [PERSON] значиться зареєстрованою за вказаною вище адресою, а тому позивач просить суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим будинком [ADDRESS]. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні на задоволенні позову наполягала, проти ухвалення заочного рішення по справі не заперечувала. Відповідачка [PERSON] у судовому засіданні не з'явилась, належним чином була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомила, тому суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних і доказів у відповідності з вимогами ч.1 ст. 224 ЦПК України та постановляє заочне рішення.. У зв'язку з відсутністю фінансування суду суд не має можливості відправляти документи рекомендованою поштою, в зв'язку з чим матеріали позову сторонам, судові повістки та повідомлення про дату та час слухання справи були направлені звичайною поштою. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що відповідачка належним чином повідомлена про дату та час слухання справи. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Згідно ч.1 ст. 11 ЦК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Рішення суду повинно відповідати вимогам ст. 213 та ст.215 ЦПК України, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На підставі ст. 72 Житлового кодексу України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.04.1985 року( зі змінами внесеними ППВСУ №15 від 25.05.1998 року) у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування житловими приміщенням, судам необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок від 16.04.1992 року, виданого на підстав рішення виконкому Старобешівської районної ради народних депутатів від 18.03.1992 року № 64/18, належить жилий будинок [ADDRESS]. За вказаною адресою значиться зареєстрованим власник житлового будинку та його онука [PERSON], [INFO], що підтверджується, зокрема, довідкою виконкому Новокатеринівської сільської ради від 09.12.2013 року № 1042, яка за вказаною адресою зареєстрована, але не проживає (підтверджується Актами перевірки проживання (депутатом) від 06.12.2013 року та 03.02.2014 року). За вищевказаною адресою у травні 2002 року позивач [PERSON] надав згоду на реєстрацію у його будинку [PERSON] з її дитиною [PERSON], які за зареєстрованою адресою не проживали понад 10 років. [PERSON] доводиться [PERSON] донькою, [PERSON] - онукою. Рішенням Старобешівського районного суду Донецької області від 01 листопада 2013 року [PERSON] було визнано такою, що втратила право користування житловим будинком [ADDRESS]. На теперішній час малолітня дитина відповідачки [PERSON] - [PERSON], яка є онукою позивача [PERSON], значиться зареєстрованою за вказаною вище адресою. Свідок [PERSON] суду пояснила, що є сусідкою [PERSON], що відповідачка разом зі своєю дитиною не мешкають в будинку вже 10 або більше років, з травня 2012 року [PERSON] з дитиною [PERSON] у будинку [ADDRESS] по теперішній час не з'являлись і не мешкали. Згідно ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає.... Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Із зазначеного слід дійти висновку, що виникнення права членів сім'ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком (квартирою) та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку (квартири) права власності на цей будинок (квартиру), а відтак - припинення права власності особи на будинок (квартиру) припиняє право членів її сім'ї на користування цим будинком (квартирою). Суд оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, що відповідає ст. 212 ЦПК України, враховуючи, що [PERSON], як член сім'ї позивача [PERSON] визнана такою, що втратила право користування житловим будинком [ADDRESS], а [PERSON] відсутня без поважних причин понад один рік за місцем реєстрації та за місцем реєстрації взагалі не мешкала, враховуючи, що місцем проживання [PERSON] є місце проживання її батьків (одного з батьків), вирішив задовольнити вимоги позивача повністю і визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим будинком [ADDRESS]. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд керується ст. 88 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, про що також зазначено в п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі». Позивачем [PERSON] не заявлено вимогу про стягнення з відповідачки [PERSON] судових витрат. З урахуванням викладеного, суд вважає за необхідне не стягувати з відповідачки на користь позивача судові витрати.

Outcome: approved