Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-25 00:00:00

22 січня 2020 року [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з позовом до УМВС України в Івано-Франківській області із вимогою про скасування арешту на квартиру загальною площею 62.7 кв.м. в [ADDRESS] , який накладений на підставі постанови слідчого СУ УМВС України в Івано-Франківській області від 24.10.2012 року у зв`язку з розслідуванням кримінальної справи. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що на підставі договору дарування від 06.03.2012 року на праві приватної власності позивачу [PERSON] належить 1/3 частка квартири, а решта 2/3 частини належить позивачці [PERSON] . Від нотаріуса позивач дізнались, що на квартиру накладено арешт згідно постанови слідчого СУ УМВС України в Івано-Франківській області від 24.10.2012 року у зв`язку з розслідуванням кримінальної справи щодо [PERSON] . Вирок Івано-Франківського міського суду віл 10.07.2013 року [PERSON] засуджено, цивільний позов ТзОВ «Прикарпатський торговий дім» задоволено та стягнуто в спричинену злочином шкоду. Але арешт було накладено з метою забезпечення цивільного позову. Згодом вирок від 10.07.2013 року було скасовано та постановлено новий вирок від 20.11.2015 року який залишено в силі, а тому числі цивільний позов. Арешт на квартиру накладено в прядку КПК 1960 року. На час винесення постанови слідчим спірна квартира засудженому не належала, а тому постанова була винесена незаконно та позбавила позивачів права на володіння, користування та розповсюдження майном. Відповідно до п. 9 розділу 1 «Перехідні положення» КПК України 2012 року запобіжні заходи, арешт майна, відсторонення від посади, застосовані під час дізнання та досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжують свою дію до моменту їх зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Положеннями Кодексу передбачалось прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового розслідування. Вимоги про звільнення майна з під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього виступають способом захисту зазначеного права і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України, можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. До участі справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача залучено Центр надання адміністративних послуг м. Івано-Франківськ, товариство з обмеженою відповідальністю «Прикарпатський торговий дім», Виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради. 07.02.2020 року представник відповідача надав відзив на позовну заяву в якому просив у задоволенні позову відмовити, оскільки УМВС України в Івано-Франківській області діяло відповідно до чинного законодавства та жодних порушень законодавства не допустило. Від третіх осіб жодних пояснень не надходило. Від позивачів надійшли заяви про розгляд справи без їх участі, просили позов задовольнити. Про час та місце розгляду справи всі сторони були повідомлені належним чином. Ухвалою суду від 26.06.2020 року закрито провадженні у справі в частині вимог позивача [PERSON] у зв`язку із її смертю. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. Згідно договору дарування від 06.03.2012 року позивач [PERSON] є власником 1/3 частини квартири [ADDRESS] (а.с.9). Договір дарування зареєстровано в реєстрі правочинів 06.03.2012 року (а.с.11). Як вбачається із копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 22.08.2012 року [PERSON] відмовився від Ѕ частки спадщини та спадщину прийняла [PERSON] (а.с.12). Витягом про державну реєстрацію прав підтверджується, що станом на 30.08.2012 року власником 2/3 квартири [ADDRESS] була [PERSON] (а.с.10, 17). Як вбачається із Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна постановою слідчого СУ УМВС України в Івано-Франківській області від 24.10.2012 року накладено арешт на квартиру [ADDRESS] , яка належить [PERSON] у зв`язку із розслідуванням кримінальної справи (а.с.17). Вироком Івано-Франківського міського суду від 10.07.2013 року [PERSON] засуджено, цивільний позов ТзОВ «Прикарпатський торговий дім» задоволено (а.с.18-26). В подальшому вирок в частині покарання було скасована, але вирок в частині цивільного позову залишено без змін (а.с.27-41). Отже, на час накладення арешту на майно [PERSON] він не був власником квартири [ADDRESS] , власниками квартири були [PERSON] та [PERSON] . Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Отже, судовому захисту підлягає не будь яке право, а лише те, яке порушено, не визнається або оспорюється. Як вбачається зі змісту ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до частини першої статті 174 КПК України 2012 року підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом. Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано. Клопотання про скасування арешту майна розглядає слідчий суддя, суд не пізніше трьох днів після його надходження до суду. Про час та місце розгляду повідомляється особа, яка заявила клопотання, та особа, за клопотанням якої було арештовано майно (частина другастатті 174 КПК України 2012 року). Суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, не призначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові (частинна 4 статті 174 КПК України 2012 року). Отже, порядок скасування арешту майна, що накладений в межах кримінального провадження, встановлено статтею 174 КПК України2012 року, і відповідно підлягає розгляду за правилами кримінального судочинства. Проте, арешт на спірні приміщення було накладено слідчим під час досудового слідства у кримінальній справі щодо обвинувачення [PERSON] на підставі положень КПК України 1960 року. При цьому згідно з пунктом 9 розділу XI «Перехідні положення» КПК України 2012 року питання про зняття арешту з майна, накладеного під час дізнання або досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, вирішується в порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. З позовом про зняття арешту з майна звернулися [PERSON] та [PERSON] , які не є сторонами кримінального провадження. Згідно із частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу). Відповідно до частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з вимогами статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2013 року у справі № 6-26цс13 та Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11 (провадження № 14-105цс19), від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц (провадження № 14-496цс18), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/1247/18 (провадження № 12-99гс19) і підстав для відступлення від неї немає. За таких обставин суд дійшов висновку про те, що позов є обґрунтованим та підлягає до задоволення. На підставі наведеного, відповідно до ст. 174, п. 9 розділу XI «Перехідні положення» КПК України 2012 року, ст. ст. 316, 321, 391 ЦК України, ст. 12, 13, 81, 259, 263-265, 268, 273, 279 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

Outcome: approved