Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-13 00:00:00

23.06. 2014 року позивач звернулась до суду із зазначеним позовом. В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що 06.11.2012 року відповідачі за договором позики солідарно позичили у неї 233 600 гривень, що складало еквівалент 29 200 доларів США, з умовою повернення позики частинами та кінцевим терміном повернення до 06.05.2013 року. В забезпечення виконання зобов'язань відповідачів з повернення позики, відповідачі передали позивачеві в іпотеку належну їй на праві власності квартиру [ADDRESS]. Оскільки відповідачі не повернули позику, позивач вимагає стягнути з них на свою користь гривневий еквівалент суми позичених коштів в розмірі 29 200 доларів США, трьох процентів річних в розмірі 988 доларів США і 610 005 доларів США неустойки, звернути стягнення стягнення на передану в іпотеку квартиру шляхом надання позивачу права на продаж предмета іпотеки в рахунок задоволення вимог позивача за договором позики будь-якій особі - покупцю, передати квартиру в управління позивача і виселити з неї відповідачів. Представник позивача у судове засідання не з'явився, подав суду заяву, в якій просив розглядати справу за його відсутності і в разі неявки відповідачів ухвалити заочне рішення. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, письмових заперечень проти позову суду не надали, про час та місце розгляду справ були повідомлені своєчасно та належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, перевіривши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 06.11.2012 року між позивачем та відповідачами укладений договір позики, викладений в письмовій формі і посвідчений нотаріально за реєстровим № 2985, за яким позивач передав, а відповідачі прийняли солідарно у власність 233 600 грн. 00 коп., що складало еквівалент 29 200 доларів США, і зобов'язалися повернути в порядку та строки відповідно до умови п. 1 договору, а саме: по 700 доларів США не пізніше 06 числа кожного місяця в період з моменту укладення договору по 06.04.2013 року і 25 700 доларів США в термін до 06.05.2013 року. Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суми позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Крім того, в підп. 1 п. 4 договору позики відповідачі стверджували, що зазначені в договорі валютні цінності вони отримали від позикодавця ще до підписання цього договору. Як засіб забезпечення виконання зобов'язання відповідачів з повернення позивачеві боргу за договором позики від 06.11.2012 року, між позивачем та відповідачем [PERSON] укладений іпотечний договір, за яким [PERSON] передала позивачеві в іпотеку 2-кімнатну квартиру [ADDRESS], загальною площею 58,1 кв.м., житловою площею 32,5 кв.м. Вказаний предмет іпотеки належить відповідачеві [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, 13.10.2011 року посвідченим ПН ХМНО [PERSON] за реєстровим № 2989, який було зареєстровано у Державному реєстрі правочинів 13.10.2011 року, про що видано витяг № 10502400, в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно та в КП «ХМБТІ» 11.11.2011 року за реєстраційним № 7439957, номер запису: В-17846 в книзі 1, про що видано витяг № 32016987. Відповідно до відомостей в Витягу № 36139503 з реєстру прав власності на нерухоме майно КП «ХМБТІ» від 06.11.2012 року, проіндексована вартість квартири становить 46 910 грн. 00 коп. В п. 5 іпотечного договору сторони визначили вартість предмета іпотеки у 250 000 грн. 00 коп. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені в договорі. Відповідно до ст. ст. 526, 530 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і в установлений зобов'язанням строк (термін). Згідно зі ст. ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В силу ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Матеріали справи не містять доказів виконання відповідачами їхніх зобов'язань з повернення позивачу позики. Тому, вирішуючи справу, суд виходить із твердження позивача про цілковите невиконання відповідачами їхніх зобов'язань і вважає обґрунтованою вимогу позивача про стягнення з них на його користь неповернутої позики в сумі, еквівалентній 29 200 доларам США. Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Відповідачами порушено передбачений умовами договору порядок повернення позики частинами, сплата першої з яких була встановлена сторонами в термін до 06.12.2012 року. Таким чином, відповідачі прострочили виконання своїх зобов'язань, і позивач має право на нарахування трьох процентів річних, починаючи з 07.12.2012 року. Але позивачем розраховані належні до стягнення на її користь три проценти річних за період лише з 07.05.2013 року. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, а суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених ними вимог. Позивачем правильно обрахований розмір трьох процентів річних від простроченої поверненням відповідачами позики в період з 07.05.2013 року по 23.06.2014 року в розмірі 988 доларів США, і суд вважає обґрунтованою вимогу позивача про стягнення з відповідачів гривневого еквіваленту цієї суми. Згідно ч. 1 статті 548 ЦК України, виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено законом або договором. Відповідно до умови п. 1 договору позики, при простроченні повернення позики, відповідачі повинні сплатити на користь позивача неустойку в розмірі 5,0 % відсотків за кожен день прострочення від суми неповернутих грошових коштів, починаючи з шостого дня прострочки платежів згідно порядку повернення. Відповідно до ст. 550 ЦК України, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням боржником зобов'язання. Позивачем правильно обраховано неустойку у вигляді встановленої сторонами в договорі позики пені за неналежне виконання відповідачами їхніх зобов'язань з повернення позики за період з 12.12.2012 року по день звернення в суд із позовом 23.06.2014 року в розмірі 610 005 доларів США і суд вважає вимогу позивача про стягнення на його користь гривневого еквіваленту цієї суми обґрунтованою. Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно роз'яснень п. 27 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 р., положення ч. 3 ст. 551 ЦК України про зменшення розміру неустойки може бути застосовано судом лише за заявою відповідача. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Однак, обґрунтованого клопотання про зменшення розміру неустойки від відповідачів суду не надходило. В силу ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Жодних відомостей щодо перевищення неустойки над розміром завданих відповідачами збитків позивачеві або інших обставин, що мають істотне значення для справи і можуть бути підставою для зменшення розміру неустойки, суду не надано, і матеріали справи не містять. Разом з тим, судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що порушення відповідачами своїх зобов'язань сталося виключно з їхньої вини і виражається у формі їхньої цілковитої бездіяльності. За увесь час з моменту укладення сторонами договору позики відповідачі не вчинили жодних дій, спрямованих на погашення свого боргу або врегулювання спору в інший спосіб в позасудовому порядку. Тому, суд не знаходить підстав для зменшення розміру нарахованої позивачем неустойки з власної ініціативи і знаходить обґрунтованою вимогу про стягнення з відповідачів на його користь гривневого еквіваленту її розміру. Відповідно до ст. 192 ЦК України, законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. За ч. 1 ст. 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу. Загальний розмір боргу відповідачів перед позивачем складається із суми неповернутої позики в розмірі 29 200 доларів США, трьох процентів річних в розмірі 988 доларів США та неустойки в сумі 610 005 доларів США і дорівнює 640 193 доларам США, що згідно встановленого Національним банком України офіційного курсу на день постановлення рішення на рівні 1295,2880 грн. за 100 доларів США становить 8 292 343 грн. 10 коп. Однак, одночасно із вимогою про стягнення з відповідачів зазначеної суми позивач просить суд звернути стягнення на іпотечне майно, належне відповідачеві [PERSON]. Суд зазначає, що відповідно п. 42 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.05.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», суд не може одночасно звернути стягнення на предмет іпотеки та стягнути суму заборгованості за кредитним договором. У такому випадку суд має зазначити в резолютивній частині рішення лише про звернення стягнення на предмет іпотеки із зазначенням суми заборгованості за кредитним договором, а сам розрахунок суми заборгованості має наводитись у мотивувальній частині рішення. Винятком є ситуація коли особа позичальника є відмінною від особи іпотекодавця з урахуванням положення статті 11 Закону України «Про іпотеку» (або статті 589 ЦК щодо заставодавця). Таким чином, оскільки відповідач [PERSON] є майновим поручителем, заборгованість за договором позики в сумі 8 292 343 грн. 10 коп. підлягає стягненню лише з відповідача [PERSON], оскільки відповідач [PERSON] відповідно до вимог ст. 11 Закону України «Про іпотеку» несе відповідальність перед позивачем виключно в межах вартості предмета іпотеки. Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно ч. 1 ст. 7 Закону, за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Відтак, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимоги позивача про задоволення його вимог до відповідача [PERSON] за договором позики на суму 8 292 343 грн. 10 коп. на передану нею позивачеві в іпотеку двокімнатну квартиру [ADDRESS]. Згідно ст. 39 Закону, у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, в рішенні суду зазначаються і спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням процедури продажу, встановленої ч. 1 ст. 38 цього Закону, яка передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі - покупцеві. В своїй заяві позивач просить звернути стягнення на іпотечне майно шляхом надання їй як іпотекодержателеві права на продаж предмета іпотеки третій особі - покупцю в порядку процедури згідно ст. 38 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до п. 9 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 р., право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором, належить виключно позивачеві (ч. 1 ст. 20 ЦК, ст. ст. 3 і 4 ЦПК України). Тому, суд приходить до висновку про законність вимоги позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду на підставі ст. 39 Закону України «Про іпотеку» із застосуванням визначеної ст. 38 Закону процедури продажу шляхом надання позивачу як іпотекодержателеві права на продаж предмета іпотеки будь-якій особі - покупцю. Згідно роз'яснень, що містяться в п. 42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.032012 р., резолютивна частина рішення суду, у разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, має відповідати як вимогам ст. 39 Закону України «Про іпотеку», так і положенням п. 4 ч. 1 ст. 215 ЦПК України, і саме в ній повинна бути зазначена початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності незалежним експертом на стадії оцінки майна). Відповідно до ч. 1 ст. 34 Закону України «Про іпотеку», після прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки і з метою отримання продукції, плодів та доходів, забезпечення належного господарського використання переданого в іпотеку нерухомого майна згідно з його цільовим призначенням, предмет іпотеки на підставі договору між іпотекодавцем і іпотекодержателем або рішення суду може бути переданий іпотекодержателю або іншій особі в управління на період до його реалізації у порядку, встановленому цим Законом. Управління майном здійснюється відповідно до законодавства та умов, визначених договором чи рішенням суду. Згідно ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку», одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. З метою реального виконання рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу його позивачем як іпотекодержателем будь-якій особі - покупцю, суд вважає за доцільне задовольнити його вимоги про передачу йому предмета іпотеки в управління на період до його реалізації і виселення з предмета іпотеки відповідачів. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: partial