Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-23 00:00:00

23 квітня 2015 року позивач [PERSON] (далі Позивач) звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] (далі Відповідач) про стягнення суми боргу за договором позики та відшкодування моральної шкоди у звязку з його невиконанням. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 13 березня 2014 року Відповідач отримала від нього позику у сумі 1500 Євро, які зобовязалася повернути в строк до 01 вересня 2014 року, про що надала розписку. 01 липня 2014 року Відповідач отримала у позику від Позивача нову грошову суму у розмірі 500 Євро, які вона зобовязалася повернути також в строк до 01 вересня 2014 року, про надала розписку. Позивач не однократно в усній формі звертався до Відповідача з проханням добровільно повернути борг, проте Відповідач на ці чисельні звернення не реагувала, крім того в усній формі відмовилася повертати борг. Оскільки Відповідач не виконує свої зобовязання перед Позивачем, заборгованість не повертає, Позивач звернувся до суду із цим позовом за захистом свого порушеного права та стягнення з відповідача основного боргу, процентів за користування позикою, боргу з урахуванням індексу інфляції та 3% річних, комісію за надання довідки про курс валюти, а також судового збору. Крім того, просив стягнути з Відповідача моральну шкоду, заподіяну його бездіяльністю. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив задовольнити позов, не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки суду не повідомила. Згідно ст. 169 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, або причину неявки буде визнано неповажною, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів, також на підставі ст.ст. 224, 225, 226 ЦПК України, суд за згодою позивача вправі постановити заочне рішення. Третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача [PERSON] до суду не зявилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки суду не повідомила. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 13 березня 2014 року між сторонами було укладено Договір позики на суму 1500 Євро, з строком повернення до 01 вересня 2014 року (а.с. 14). Також, 01 липня 2014 року між сторонами було укладено ще один Договір позики на суму 500 Євро, з строком повернення до 01 вересня 2014 року. (а.с. 15). Факт укладення договорів позики між Позивачем та Відповідачем, отримання Відповідачем від Позивача позики на суми 1500 Євро та 500 Євро, а також волевиявлення Відповідача повернути отримані в борг гроші у визначені строки, підтверджується розписками, підписаними відповідачем [PERSON] (а.с. 14-15). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, такої позиції дотримується Верховний Суд України у правовому висновку прийнятого у Постанові ВСУ від 18.09.2013 р. по справі 6-63цс13, який у відповідності до вимог ч.1 ст.360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень та для всіх судів України. Крім того, вимогами ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов'язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину. Статтею 207 ЦК України передбачено, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. З врахуванням вказаних вимог закону, наявності дій по передачі кошів і їх отримання відповідачем згідно розписки між позивачем і відповідачем укладено правочин, який по суті є договором позики. У відповідності з ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності з ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Згідно ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 545 ЦК України якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. Судом достовірно встановлено, що договори позики з борговими розписками від 13 березня 2014 року та 01 липня 2014 року відповідачу повернуті не були і знаходиться у позивача, оскільки їх оригінали надавалися суду для огляду, що підтверджує наявність зобов'язання відповідача перед позивачем. У судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що відповідачем зобов'язання за Договорами позики не були виконані в повному обсязі, грошові кошти не повернуті та підлягають до стягнення в судовому порядку. Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Оскільки у Договорах позики не передбачено сплату процентів за користування грошовими коштами, а отже відповідно до ч. 1 ст.1048 ЦК України їх розмір і порядок сплати визначається на рівні облікової ставки НБУ, та підлягає до стягнення сума заборгованості по процентах протягом всього часу користування позикою за період з 02.09.2014 по 23.04.2015 (234 дні). Частиною 2 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. З урахуванням того, що відповідач порушив взяті на себе зобовязання, то на користь позивача підлягають до стягнення з відповідача кошти: за Договорами позики від 13.03.2014 та від 01.07.2014 в розмірі суми основної заборгованості 2000 Євро, що еквівалентно 45940 грн. по курсу Національного банку України станом на час звернення до суду, тобто на 23.04.2015; проценти за користування вказаними коштами в розмірі облікової ставки Національного банку України за період з 02.09.2014 по 23.04.2015 (234 дні) в сумі 3480,05 грн., індекс інфляції за час прострочення в розмірі 13506,36, грн. із розрахунку за формулою: основний борг 45940,00 грн. х індекси інфляції за період вересень 2014 року по березень 2015 року (102,9х102,4х101,9х103,0х103,1х105,3х110,8)/100% - 45940,00 грн. та 3% річних в сумі 883,55 грн. із розрахунку 45940,00 грн. х 3% / 365 днів х 234 дні. Крім того, згідно квитанції № 5773 від 17.04.2015, Позивач сплатив на користь Філії АТ «Укрексімбанк» в м. Кривому Розі, 60 грн. комісії за надання довідки щодо курсів НБУ (а.с. 16-17). Таким чином, в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Частина 1 статті 23 ЦК України передбачає, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, що її заподіяла, за наявності її вини. Згідно п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Позивач загальну суму завданої Відповідачем моральної шкоди оцінюють в 35100 грн., при цьому обґрунтовує її стражданнями, яких зазнав у звязку із неповерненням грошових коштів, перенесенням стресу від подій, що сталися, погіршенням здоровя, відсутністю можливості проведення операції, яка йому вкрай необхідна. Разом з тим, позивач не в повній мірі обґрунтував зазначену оцінку моральної шкоди саме в розмірі 35100 грн., не надав відповідних доказів щодо характеру та обсягу страждань, яких зазнав, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) саме на суму позову в цій частині. Суд, враховуючи факт невиконання Відповідачем своїх зобовязань по поверненню грошових коштів, стан здоровя Позивача, який є інвалідом ІІІ групи за загальним захворюванням, потребує на проведення операції з ендопротезування, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості вважає, що з [PERSON] підлягає стягненню 7000 грн. в рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди у звязку із невиконанням зобовязань за договорами позики. Таким чином, в цій частині позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, відповідно до квитанцій, доданих до позовної заяви (а.с. 1,2), необхідно стягнути з [PERSON] на користь позивача судові витрати в сумі 989,69 грн. за оплату судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: partial