Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-05 00:00:00

22 червня 2021 року позивач [PERSON] , в інтересах якої діє представник - адвокат Суп М.Б., звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: служба у справах дітей Бучацької міської ради, в якому просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України дитини - [PERSON] , [INFO] , без згоди та супроводу батька [PERSON] , у супроводі матері [PERSON] , [INFO] , в Республіку Польща, Республіку Чехія та Республіку Словаччина в період з 01 серпня 2021 року по 01 жовтня 2021 року. Позовні вимоги мотивує тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 15 жовтня 2000 року, який рішенням Бучацького районного суду від 15.01.2016 розірвано. Після розірвання шлюбу у сторін склалися напружені, неприязні стосунки. Сторони не досягли згоди у вирішенні спільних проблем, відповідач відмовляється давати згоду на тимчасові виїзди дочки [PERSON] у супроводі матері за кордон, коштів на відпочинок та оздоровлення дитини не надає, чим перешкоджає забезпеченню реалізації охоронюваних законом прав та інтересів дитини. При цьому, вагомих аргументів, які б пояснювали та обґрунтовували його відмову, він не наводить. Позивач неодноразово зверталась до відповідача з даним проханням, проте останній зазначив, що не бачить необхідності у продовженні виїздів доньки за кордон, з чого випливає його байдужість до інтелектуального та духовного розвитку дитини. На письмові листи-звернення щодо надання дозволу на виїзд дитини за кордон відповідач відповіді не надає. Ураховуючи те, що дитина проживає разом із матір`ю (проти чого відповідач не заперечує), враховуючи те, що мати має змогу її матеріально утримувати і здатна забезпечити дитину усім необхідним, надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини з матір`ю до Республіки Чехію, Словаччину та Польщу із зазначенням певного періоду відповідатиме найкращим інтересам дитини. Крім того, короткотермінові поїздки дитини за кордон здійснюються виключно в інтересах неповнолітньої дитини, з метою гармонійного розвитку, розширення її кругозору, стимулювання вивчення іноземних мов, заняття спортом. За наведених обставин позовні вимоги просить задовольнити. Ухвалою Бучацького районного суду Тернопільської області від 29 червня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду у підготовчому судовому засіданні. Ухвалою Бучацького районного суду Тернопільської області від 26 липня 2021 року, у даній справі закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Позивач [PERSON] та її представник - адвокат Суп М.Б. у судове засідання не з`явились, будучи належним чином повідомленими про дату та місце розгляду справи. Представник позивача - адвокат Суп М.Б. подала до суду заяву, у які просить справу слухати у її та позивача відсутності. Представник органу опіки та піклування Бучацької міської ради Банах Н.В. у судове засідання не прибула, у поданій заяві просить суд справу слухати за її відсутності, вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення. Відповідач у судове засідання не з`явився, не повідомивши суд про причини своєї неявки, про день та час слухання справи був повідомлений у встановленому законом порядку, правом на подання відзиву такий не скористався. Відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд ухвалив провести заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Дослідивши письмові документи, оцінивши докази по справі, суд встановив наступні обставини. Сторони перебували у шлюбі з 15 жовтня 2000 року, який рішенням Бучацького районного суду від 15 січня 2016 року розірвано (справа №595/26/16-ц). Від даного шлюбу сторони мають спільну дочку [PERSON] , [INFO] , про що свідчить свідоцтво про народження серія [NUMBER] , видане 06 жовтня 2008 року виконавчим комітетом Старопетликівської сільської ради Бучацького району Тернопільської області, актовий запис № 20. Згідно судового наказу, виданого Бучацьким районним судом Тернопільської області 31 липня 2018 року (справа №595/1184/18) з [PERSON] , жителя с. Білявинці Бучацького району Тернопільської області, на користь [PERSON] , [INFO] , жительки [ADDRESS] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , стягуються аліменти на утримання дочки [PERSON] , [INFO] , в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи із 30 липня 2018 року до досягнення дитиною повноліття. Із свідоцтва про укладення шлюбу (обліковий номер примірника: О 291158), вбачається, що 01 червня 2017 року у [ADDRESS] , [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, після укладення якого дружині присвоєно прізвище - « [PERSON] ». Згідно заяви [PERSON] від 30 листопада 2016 року, посвідченої кандидатом на посаду нотаріуса уповноваженої нотаріусом у Празі Кратохвіл Зденєк Грдлічковою Ганною, такий заявляє, що він несе відповідальність за повне матеріальне забезпечення своєї громадянської дружини [PERSON] , [INFO] , та її дочки [PERSON] , [INFO] , які зареєстровані в Україні за адресою: с. Білявинці Бучацького району Тернопільської області та мають дозвіл на довгострокове проживання в Чеській Республіці за адресою: [ADDRESS] , а конкретно, бере на себе всі зобов`язання щодо їх проживання, харчування, лікування, страхування, кишенькових та інших витрат, а також обіцяє їм надати все, що буде необхідно. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. 14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Разом з тим за змістом положень статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку, у тому числі в супроводі членів екіпажу повітряного судна, на якому вони прямують. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Суд погоджується з аргументами позивача, що дочка сторін [PERSON] , перебуваючи за кордоном в Республіках Польщі, Чехії та Словаччині, буде мати місце проживання, можливість розширити кругозір, що буде сприяти її усесторонньому розвитку, зокрема фізичному, духовному та моральному і відповідатиме інтересам дитини, а тому позовні вимоги слід задовольнити. За вказаних обставин, враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановлені обставини справи, суд вважає, що надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України в Республіку Польща, Республіку Чехія та Республіку Словаччина у супроводі матері без дозволу і супроводу батька відповідає інтересам дитини, не порушує прав батька на спілкування з нею та не позбавляє його права брати участь у вихованні та утриманні дитини, а тому, позовні вимоги слід задовольнити, надавши дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до Польської Республіки, Чеської Республіки та Словацької Республіки малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , яка зареєстрована в с.Білявинці Чортківського району Тернопільській області у супроводі матері [PERSON] без згоди (нотаріально посвідченої заяви) та супроводу батька [PERSON] протягом періоду з дня набрання рішенням суду законної сили по 01 жовтня 2021 року. На підставі наведеного,

Outcome: approved