Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-27 00:00:00

22 січня 2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ спадщини та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування. Свої вимоги позивач мотивує тим, що [INFO] померла її мати, [PERSON] . Після смерті останньої відкрилася спадщина на все її майно, зокрема на земельну частку (пай) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розміром 2,97 в умовних кадастрових гектарах, без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) у землях, які перебували в колективній власності АПТЗТ «Річківське», розташовану на території Річківської сільської ради Білопільського району Сумської області, посвідчену сертифікатом серії СМ № 0161607 від 03 лютого 1997 року та грошовий вклад. Вказує, що фактично прийняла спадщину після смерті матері шляхом вступу у володіння спадковим майном. Також спадщину після смерті [PERSON] прийняв її онук, [PERSON] , шляхом постійного проживання з спадкодавцем на день смерті. Добровільно поділити спадщину відповідач не бажає. У зв`язку з відсутністю згоди останнього, державний нотаріус Білопільської районної державної нотаріальної контори відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину. Посилаючись на викладені вище обставини, позивач просить поділити майно, отримане нею та [PERSON] у спадок після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , виділивши їй земельну частку (пай) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розміром 2,97 в умовних кадастрових гектарах, розташовану на території Річківської сільської ради Білопільського району Сумської області, у землях, які перебували у колективній власності АПТЗТ «Річківське», яка належала померлій на підставі сертифікату серії [NUMBER] від 03 лютого 1997 року, виданого відповідно до розпорядження Білопільської районної державної адміністрації №11 від 11 січня 1997 року, а відповідачу - право на вклад, вказаний в ощадній книжці. Разом з цим, позивач також просить визнати за нею право власності на вищезазначену земельну ділянку. Ухвалою від 23 січня 2019 року позовна заява [PERSON] залишена без руху у зв`язку з її невідповідністю вимогам ст. 177 ЦПК України, внаслідок відсутності документа, що підтверджує сплату судового збору (а. с. 21-22). 11 лютого 2019 року до суду надійшло клопотання позивача про відкриття провадження у справі, до якого додано документ про сплату судового збору у встановлених законом порядку та розмірі (а. с. 27). Ухвалою від 12 лютого 2019 року відкрито провадження у справі за вказаним вище позовом та призначено її до підготовчого засідання в порядку загального позовного провадження на 09 годину 12 березня 2019 року. В подальшому підготовче засідання у вказаній справі за заявою позивача та відповідача відкладалося на 09 годину 02 квітня 2019 року та на 10 годину 12 квітня 2019 року (а. с. 35-36, 50, 70). 10 квітня 2019 року відповідач за первісним позовом [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON] та Річківської сільської ради про встановлення факту родинних відносин та визнання права на земельну частку (пай) у порядку спадкування за законом. Свої вимоги мотивує тим, що [INFO] померла його баба по лінії батька, [PERSON] . На день смерті остання проживала разом з своїми онуком та невісткою, а його рідними братом та матір`ю - [PERSON] та [PERSON] . Спадщину після смерті [PERSON] за правом представлення після смерті свого батька та сина останньої - [PERSON] , який помер [INFO] , прийняв [PERSON] , оскільки фактично вступив в управління спадковим майном, розпорядився речами спадкодавця, доглядав за спадковим будинком. [INFO] року останній помер. Після смерті [PERSON] спадщину прийняла їхня мати - [PERSON] , яка померла [INFO] . У встановленому законом порядку він звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті останньої та отримав свідоцтва про право на спадщину на частину спадкового майна. Зазначає, що за життя його баба [PERSON] мала право на земельну частку (пай) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розміром 2,97 в умовних кадастрових гектарах, розташовану на території Річківської сільської ради, у землях, які перебували у колективній власності АПТЗТ «Річківське», посвідчене сертифікатом серії СМ № 0161607 від 03 лютого 1997 року, виданим на підставі розпорядження Білопільської районної державної адміністрації №11 від 11 січня 1997 року, яку спочатку шляхом постійного проживання з спадкодавцем на день смерті прийняв його рідний брат [PERSON] , а після смерті останнього - мати [PERSON] . Посилаючись на викладені вище обставини, [PERSON] просить відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] у повному обсязі та встановити юридичний факт родинних відносин, а саме, що померла [INFO] [PERSON] була матір`ю його батька - [PERSON] , який помер [INFO] , а також визнати за ним у порядку спадкування за законом після смерті матері, [PERSON] , яка померла [INFO] , право на земельну частку (пай) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розміром 2,97 в умовних кадастрових гектарах, розташовану на території Річківської сільської ради Білопільського району Сумської області, у землях, які перебували у колективній власності АПТЗТ «Річківське», посвідчене сертифікатом серії СМ № 0161607 від 03 лютого 1997 року, виданим відповідно до розпорядження Білопільської районної державної адміністрації №11 від 11 січня 1997 року на ім`я [PERSON] , яка померла [INFO] . Ухвалами від 11 квітня 2019 року позовні вимоги за зустрічним та первісним позовами об`єднані в одне провадження та продовжено строк проведення підготовчого провадження по даній справі на 30 днів (а. с. 124-126). Ухвалою від 06 травня 2019 року підготовче засідання у справі закрито, задоволено клопотання відповідача за первісним позовом [PERSON] про виклик свідків: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Справу призначено до розгляду по суті (а. с. 148-149). Ухвалою від 25 червня 2019 року за клопотанням позивача за зустрічним позовом провадження у справі зупинено до набрання законної сили рішенням Зарічного районного суду м. Суми у справі №591/3676/19 за заявою [PERSON] про встановлення юридичного факту родинних відносин із спадкодавцем (а. с. 214-215). Ухвалою від 11 жовтня 2019 року провадження в справі поновлено та призначено її до судового засідання з викликом сторін, третіх осіб (а. с. 223). У судовому засіданні позивач за первісним позовом [PERSON] первісний позов підтримала, зустрічний позов не визнала. Відповідач за первісним позовом [PERSON] та його представник за договором про надання правової допомоги адвокат Баулін О. І. зустрічний позов підтримали, проти первісного позову заперечували. Представник відповідача за зустрічним позовом - Річківської сільської ради Білопільського району Сумської області у судове засідання не з`явився. Сільський голова надіслав листа про розгляд справи у відсутність їх представника, проти задоволення позову [PERSON] до [PERSON] не заперечують (а. с. 165, 229). Представник третьої особи за первісним позовом - Білопільської районної державної нотаріальної контори Головного територіального управління юстиції в Сумській області, а також третя особа за зустрічним позовом - приватний нотаріус Білопільського районного нотаріального округу Головного територіального управління юстиції в Сумській області Бойко О. І. у судове засідання не з`явилися, надіслали клопотання про розгляд справи без їх участі (а. с. 155, 166). Заслухавши первісного позивача [PERSON] , відповідача [PERSON] та його представника [PERSON] , свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , повно, всебічно і об`єктивно дослідивши матеріали справи, оцінивши їх у сукупності з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозв`язку, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, суд приходить до наступних висновків. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК України). Приписами п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантують кожному право подати до суду будь-яку заяву, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п. 36 рішення ЄСПЛ від 21 лютого 1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст. 13 Конвенції). У відповідності з вимогами ч. 1 ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому, однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст. ст. 76-78, ст. 81 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є письмові, речові і електронні докази, висновки експертів, показання свідків. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 та п. 1 ч. 1 ст. 315 ЦПК України в порядку окремого провадження суд розглядає справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, у тому числі фактів родинних відносин між фізичними особами. Якщо виникає спір про право, то він вирішується у порядку позовного провадження (ч. 6 ст. 294 ЦПК України). У даному випадку між сторонами існує спір про право на спадщину, а тому вимога, про встановлення юридичного факту родинних відносин підлягає вирішенню в порядку позовного провадження. Судом встановлено, що [INFO] в с. Річки Білопільського району Сумської області помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (а. с. 107). [INFO] в с. Річки Білопільського району Сумської області померла [PERSON] (а. с. 12). Згідно з архівною довідкою від 13 серпня 2018 року відомості про народження [PERSON] відсутні (а. с. 109). Разом з тим, допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що [PERSON] , яка померла [INFO] була рідною матір`ю померлого [INFO] [PERSON] . У суду не має підстав сумніватися у показах зазначених вище свідків, так як вони не суперечать один одному, не заперечуються сторонами та відповідають наявним у справі письмовим доказам. Аналіз перевірених і оцінених судом доказів та законодавства переконує суд, що заявником надані належні, достовірні, допустимі докази на підтвердження заявлених вимог, які не викликають сумніву і є достатніми для встановлення юридичного факту родинних відносин, зокрема того, що померла [INFO] [PERSON] була матір`ю батька позивача за зустрічним позовом, [PERSON] , який помер [INFO] . При цьому, до вказаного висновку суд прийшов, виходячи не тільки із вимог національного законодавства України, а і з висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Ушаков та Ушакова проти України» від 18 червня 2015 року (остаточне - 18 вересня 2015 року), в пункті 78 якого зазначено, що «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності «поза розумним сумнівом». Згідно з його усталеною практикою доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій стосовно фактів, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою…». Крім того судом встановлено, що після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на все її майно, зокрема на право на земельну частку (пай) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розміром 2,97 в умовних кадастрових гектарах, розташовану на території Річківської сільської ради, у землях, які перебували у колективній власності АПТЗТ «Річківське», посвідчене сертифікатом серії СМ № 0161607 від 03 лютого 1997 року, виданим на підставі розпорядження Білопільської районної державної адміністрації №11 від 11 січня 1997 року, що підтверджується довідкою відділу у Білопільському районі Головного управління Держгеокадастру у Сумській області №43/162-18 від 26 січня 2018 року та грошовий вклад у сумі 135 грн. 92 коп. на рахунку № [NUMBER] у філії Ощадбанку №3231/01 відповідно до ощадної книжки серії [NUMBER] (а. с. 15-16). За даними Річківської сільської ради померла [INFO] [PERSON] була зареєстрована та проживала у [ADDRESS] разом з [PERSON] та [PERSON] . Заповіт від імені [PERSON] виконавчим комітетом Річківської сільської ради не посвідчувався та не реєструвався. Спадщину після смерті останньої прийняв [PERSON] , розпорядившись речами померлої та здійснивши схоронність її документів і цінних паперів (а. с. 92). З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] був сином [PERSON] та [PERSON] та, відповідно, онуком [PERSON] і рідним братом відповідача за первісним позовом - [PERSON] (а. с. 103-104, 158). Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] [PERSON] помер [INFO] в с. Річки Білопільського району Сумської області (а. с. 105). Згідно з довідкою Річківської сільської ради Білопільського району від 28 березня 2019 року [PERSON] на день смерті [INFO] був зареєстрований та проживав у [ADDRESS] разом з матір`ю [PERSON] . Заповіт від імені [PERSON] виконавчим комітетом Річківської сільської ради не посвідчувався та не реєструвався. Спадщину після смерті останнього прийняла [PERSON] , розпорядившись речами померлого та здійснивши схоронність його документів і цінних паперів (а. с. 92). З інформаційної довідки зі Спадкового реєстру №55524867 від 19 березня 2019 року вбачається, що спадкова справа після померлого [INFO] [PERSON] не заведена (а. с. 58). Також з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] була матір`ю відповідача за первісним позовом [PERSON] (а. с. 103). Остання померла [INFO] в с. Річки Білопільського району Сумської області, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (а. с. 106). За інформацією Річківської сільської ради [PERSON] на день смерті була зареєстрована та проживала у [ADDRESS] . Заповіт від імені останньої виконавчим комітетом Річківської сільської ради не посвідчувався. Спадщину після смерті [PERSON] прийняв [PERSON] шляхом зберігання документів та цінних паперів померлої (а. с. 82 зворотній бік). 20 січня 2017 року за заявою [PERSON] , яка на підставі довіреності діяла в інтересах [PERSON] , приватним нотаріусом Білопільського районного нотаріального округу Бойко О. І. заведена спадкова справа №30/2017 після померлої [INFO] [PERSON] , зареєстрована у Спадковому реєстрі за №60129192. Відповідачу за первісним позовом видані свідоцтва про право на спадщину за законом на частину спадкового майна (а. с. 59-60, 78-85). Крім того судом встановлено, що померла [INFO] [PERSON] була матір`ю [PERSON] (а. с. 11, 222). 23 серпня 2017 року Білопільською районною державною нотаріальною конторою за заявою первісного позивача заведена спадкова справа №274/2017 після смерті [PERSON] , зареєстрована у Спадковому реєстрі за №61125644 (а. с. 43-44). Постановою державного нотаріуса Ковальової Л. Б. від 28 березня 2019 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документа на спадкове майно, зокрема, на земельну частку (пай), яка перебувала у колективній власності АПТЗТ «Річківське» (а. с. 91). Згідно з п. п. 4, 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року цей Кодекс застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. У пунктах 1, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Згідно з положеннями ст. ст. 524, 525 ЦК УРСР, який діяв на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] , спадкоємство здійснювалося за законом і за заповітом. Часом відкриття спадщини визнавався день смерті спадкодавця. Таким чином, враховуючи, що спадщина відкрилася [INFO] , застосуванню до спірних правовідносин підлягають норми ЦК УРСР, які діяли на той час. Відповідно до ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги були в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Онуки і правнуки спадкодавця мали право на спадкування за законом, якщо на час відкриття спадщини не було в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковували порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. Положеннями ч. 1 ст. 548, ч. 1, ч. 2 ст. 549 ЦК УРСР визначалося, що для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускалося прийняття спадщини під умовою або застереженням. Визнавалося, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо протягом шести місяців з дня відкриття спадщини він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном та (або) подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Згідно з п. 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій, затвердженої наказом Міністерства юстиції України №18/5 від 18 червня 1994 року (в редакції від 25 травня 1997 року), яка діяла на момент відкриття спадщини після смерті [PERSON] , доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном могла бути, зокрема, довідка виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця. Тобто, спадкоємець, який постійно безпосередньо проживав із спадкодавцем на день його смерті або взяв майно спадкодавця, вважався таким, що відповідно до ст. 549 ЦК УРСР фактично прийняв спадщину. Таким чином, враховуючи встановлені фактичні обставини справи та виходячи з вищенаведених положень законодавства, суд приходить до висновку, що [PERSON] , який є рідним братом відповідача за первісним позовом - [PERSON] , фактично прийняв спадщину після смерті рідної баби по лінії померлого [INFO] батька, [PERSON] - [PERSON] , яка померла [INFO] , шляхом постійного проживання з спадкодавцем на день смерті та прийнявши спадкове майно. У подальшому спадщину після смерті [PERSON] , який помер [INFO] фактично прийняла шляхом зберігання особистих документів мати останнього та відповідача за первісним позовом - [PERSON] , яка померла [INFO] . А спадщину після смерті останньої прийняв [PERSON] - відповідач за первісним позовом, вступивши в управління та володіння спадковим майном та подавши нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Крім того встановлено, що подавши нотаріусу відповідну заяву, спадщину після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , прийняла також позивач за первісним позовом [PERSON] . Отже, первісний позивач [PERSON] та відповідач за первісним позовом [PERSON] є спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON] , прийняли спадщину в установленому законом порядку та мають право на неї в рівних частинах. Згідно з позовною заявою, первісний позивач [PERSON] на підставі ст. 562 ЦК УРСР просить поділити спадщину після померлої [INFO] [PERSON] між нею та [PERSON] , виділивши їй земельну частку (пай), посвідчену сертифікатом серії СМ №0161607 від 03 лютого 1997 року, а відповідачу за первісним позовом право на вклад, вказаний в ощадній книжці. Стосовно цих позовних вимог суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 562 ЦК УРСР поділ спадкового майна проводиться за згодою спадкоємців, що прийняли спадщину. При недосягненні згоди поділ проводиться судовим порядком відповідно до часток належних кожному з спадкоємців за законом або за заповітом. При цьому суд відмічає, що поділ спадщини відповідно до вказаної норми закону можливий за умови отримання спадкоємцями свідоцтв про право на спадщину. Проте, як встановлено судом, свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] сторони у справі не отримували, що підтверджується постановами нотаріусів про відмову у вчиненні нотаріальних дій, у зв`язку з втратою правовстановлюючого документа на спадкове майно, зокрема на право на земельну частку (пай), яке є предметом спору (а. с. 67, 157). Отже, за таких обставин, позовна вимога про поділ спадщини, яка відкрилася після смерті [PERSON] , між спадкоємцями останньої, [PERSON] та [PERSON] , є передчасною, а тому не підлягає задоволенню. Стосовно позовних вимог [PERSON] про визнання за нею в порядку спадкування за законом права власності на земельну частку (пай), яка належала [PERSON] на підставі сертифікату серії [NUMBER] від 03 лютого 1997 року та позовних вимог [PERSON] про визнання за ним в порядку спадкування за законом права на вказану земельну частку (пай) суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав. Статтями 81, 131 ЗК України передбачено, що громадяни мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі прийняття спадщини, міни, дарування, ренти, успадкування та інших цивільно-правових угод. Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та не переходить до спадкоємців у порядку спадкування. Статтею 3 Указу Президента України «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва» від 10 листопада 1994 року встановлено, що право на земельну частку (пай) може бути об`єктом купівлі-продажу, дарування, міни, успадкування, застави. Згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, викладеними у п. 11 постанови «Про судову практику справах про спадкування» від 30 травня 2008 року, при вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай). Тобто, сертифікат на право на земельну частку (пай) спадкодавця є правовстановлюючим документом, що засвідчує наявність у її власника лише однієї правомочності - права розпорядження земельною часткою (паєм), а не права власності, яке виражається у володінні, користуванні і розпорядженні. Тому, коли спадкодавець був наділений лише правом на земельну частку (пай), а не правом власності, то і до спадкоємця переходить лише право на земельну частку (пай), а не право власності. Враховуючи наведене вище, суд приходить до висновку, що в порядку спадкування за законом первісний позивач [PERSON] та первісний відповідач (позивач за зустрічним позовом) [PERSON] як спадкоємці першої черги за законом, які в установленому законом порядку прийняли спадщину, в рівних частинах мають право на земельну частку (пай) розміром 2,97 в умовних кадастрових гектарах, розташовану на території Річківської сільської ради, у землях, які перебували у колективній власності АПТЗТ «Річківське», посвідчене сертифікатом серії СМ № 0161607 від 03 лютого 1997 року, виданим на підставі розпорядження Білопільської районної державної адміністрації №11 від 11 січня 1997 року на ім`я [PERSON] . Згідно з п. 3.5 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» №24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року, у разі втрати, пошкодження сертифіката про право на земельну частку (пай) видача нового сертифікату на ім`я спадкодавця спадкоємцям особи, яка мала право на земельну частку (пай), не передбачена. Отже, належним способом захисту прав спадкоємців у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину на земельну частку (пай) є звернення спадкоємців з вимогами про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] та [PERSON] зверталися до нотаріуса з приводу видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну частку (пай), однак, їм було відмовлено у вчиненні нотаріальних дій у зв`язку з втратою правовстановлюючого документа, що також об`єктивно підтверджується матеріалами справи (а. с. 67, 157). Таким чином, первісний позивач [PERSON] та первісний відповідач (позивач за зустрічним позовом) [PERSON] не можуть отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину за законом на право на земельну частку (пай), яке належало [PERSON] . Згідно з ст. 55 Конституції України права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. У ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено право кожної фізичної або юридичної особи на мирне володіння своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, визнання права. Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом визнання права, як передбачено п. «а» ч. 3 ст. 152 Земельного Кодексу України. Таким чином, враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги первісного позивача [PERSON] щодо визнання права власності на належну померлій [INFO] [PERSON] земельну частку (пай) та позивача за зустрічним позовом [PERSON] про визнання права на вказану земельну частку (пай) підлягають частковому задоволенню. Виходячи з рівності часток спадкоємців, суд вважає за необхідне визнати за [PERSON] та [PERSON] по 1/2 частині права на земельну частку (пай) розміром 2,97 в умовних кадастрових гектарах, розташовану на території Річківської сільської ради, у землях, які перебували у колективній власності АПТЗТ «Річківське», посвідченого сертифікатом серії СМ № 0161607 від 03 лютого 1997 року, виданим на підставі розпорядження Білопільської районної державної адміністрації №11 від 11 січня 1997 року на ім`я [PERSON] , з послідуючим проведенням землевпорядних робіт, необхідних для виділення земельної частки (паю) у натурі у вигляді земельної ділянки та реєстрацією права власності на землю. Що стосується позовних вимог [PERSON] про визнання права власності на земельну частку (пай), право на яку посвідчене сертифікатом серії СМ № 0161607 від 03 лютого 1997 року, то вони задоволенню не підлягають з підстав, наведених вище у мотивувальній частині рішення, у зв`язку з тим, що спадкодавець за життя не набув у встановленому законом порядку право власності на земельну ділянку, а був наділений лише правом на земельну частку (пай). Стосовно належного [PERSON] грошового вкладу у сумі 135 грн. 92 коп., який відповідно до ощадної книжки серії [NUMBER] знаходиться на рахунку № [NUMBER] у філії Ощадбанку №3231/01 суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази того, що між сторонами існує спір з цього приводу та вони позбавлені можливості отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину на цей вклад. На підставі викладеного

Outcome: partial