Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-11 00:00:00

23.09.2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про передачу предмета іпотеки в управління іпотеко держателя та зобов'язання вчинити певні дії. Позивач уточнив позовні вимоги до [PERSON], [PERSON] про передачу предмета іпотеки в управління іпотеко держателя та зобов'язання вчинити певні дії в якому вказував, що 23.05.2005 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є позивач) та [PERSON] був укладений кредитний договір № NKVZGK04042087, відповідно до якого банк надав позичальнику на придбання квартири та внесення страхових платежів кредитні кошти у вигляді не поновлювальної кредитної лінії в загальному розмірі 21 900 доларів США на строк до 22.05.2015 року, а останній зобов'язався вчасно повернути кредит згідно узгодженого сторонами графіку, а також сплачувати проценти за користування ним та щомісячно комісію за обслуговування кредиту. В забезпечення виконання умов кредитного договору 23.05.2005 між банком та позичальником було також укладено договір іпотеки за яким останній передав позивачу в іпотеку належну йому на праві власності квартиру за адресою: [ADDRESS], вартістю за домовленістю сторін 101 000 грн. Однак позичальник умови договору в частині вчасного повернення кредиту, сплати процентів за користування ним та комісії виконував не належним чином в зв'язку з чим станом на 10.01.2013 року виникла заборгованість по кредитному договору, яка становила 27 513.78 доларів США, що в національній валюті України еквівалентно 219 835.10 грн. Заочним рішенням Вознесенського міськрайонного суду від 11.04.2013 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру за адресою: [ADDRESS]. В зв'язку з цим, виходячи з положень ст. 34 Закону України «Про іпотеку» позивач просив передати в його управління на період до реалізації предмета іпотеки або виконання умов кредитного договору вищезазначену квартиру, а також зобов'язати відповідачів повністю звільнити спірну квартиру від будь-яких осіб та їх майна (у тому числі власної присутності та майна). Ухвалою суду від 02.12.2014 року в якості відповідача було залучено [PERSON] Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 21.01.2015 року, яке ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 05.03.2015 року було залишено без змін, в задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до [PERSON], [PERSON] про передачу предмета іпотеки в управління іпотеко держателя та зобов'язання вчинити певні дії було відмовлено. Ухвалою Вищого Спеціалізованого суду України від 27.01.2016 року касаційну скаргу представника ПАТ КБ «ПриватБанк» - задоволено і заочне рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 21.01.2015 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 05.03.2015 року скасовано в частині передачі предмета іпотеки в управління іпотеко держателя та направлено до суду першої інстанції на новий розгляд. В судове засідання представник позивача не з'явився, від нього надійшла заява, в якій зазначає, що позов підтримує у повному обсязі. Необхідність передачі предмета іпотеки (спірної квартири) в управління банку обґрунтовував наявністю судового рішення про звернення стягнення на вказаний предмет іпотеки та неможливість його виконання в зв'язку з відсутністю доступу до приміщень квартири, необхідність зобов'язання відповідачів повністю звільнити спірну квартиру від будь-яких осіб та їх майна (у тому числі власної присутності та майна) обґрунтовував небажанням відповідачів звільнити житлове приміщення добровільно. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, оскільки відбуває покарання в Дар'ївській виправній колонії УДПтСУ №10, судом повідомлявся про слухання справи, на пропозицію суду надати письмові пояснення не відреагував. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, від її представника - адвоката Усікова О.В. надійшли письмові заперечення, в яких зазначає, що передача майна в управління не є безумовною в разі звернення стягнення на предмет іпотеки, а підставою її є як наявність мети отримання продукції, плодів та доходів, так і необхідність в забезпеченні належного господарського використання іпотечного майна відповідно до його цільового призначення та з зазначенням умов управління відповідно до вимог закону. Відповідач вказує, що позивач як підставу позовних вимог зазначив сам факт наявності судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки та неможливість його виконання в зв'язку з відсутністю доступу до приміщень спірного об'єкта нерухомого майна, але з даними обставинами законодавець не пов'язує передачу майна в управління, до речі не узгоджено таких умов сторонами й в іпотечному договорі, тому просить в задоволенні позову відмовити. Суд вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних письмових доказів і встановив наступне. 23.05.2005 року ЗАТ КБ «ПриватБанк» (в подальшому юридична особа змінила назву на Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк») уклав з [PERSON] кредитний договір № NKVZGK04042087 в якому сторони узгодили всі його умови. З договору та інших письмових доказів, що містяться в матеріалах справи вбачається те, що банк зобов'язався видати, а в подальшому надав позичальнику на придбання квартири та внесення страхових платежів кредитні кошти у вигляді не поновлювальної кредитної лінії в загальному розмірі 21 900 доларів США на строк до 22.05.2015 року. Позичальник зобов'язався вчасно повернути кредит шляхом щомісячного повернення його чергової частини згідно узгодженого сторонами графіку, а також сплачувати проценти за користування ним в розмірі 12 % на місяць від суми залишку заборгованості та щомісячно комісію за обслуговування кредиту в розмірі 0,12 % від суми кредиту. Згідно кредитного договору наслідками порушення його умов щодо своєчасного виконання зобов'язань позичальником є сплата ним банку відсотків в підвищеному розмірі - 2,36 % на місяць, неустойки (пені) в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше суми, еквівалентної 1 грн. за кожен день прострочення, а також право банку вимагати дострокового повернення всієї суми кредиту. В забезпечення виконання умов кредитного договору в день його укладення між банком та позичальником було також укладено договір іпотеки за яким останній передав позивачу в іпотеку належну йому на праві власності квартиру за адресою: [ADDRESS], вартістю за домовленістю сторін 101 000 грн., але [PERSON] умов кредитного договору виконував не належним чином в зв'язку з чим станом на 10.01.2013 року виникла заборгованість по кредитному договору, що становила 27 513,78 доларів США, і в національній валюті України еквівалентно 219 835,10 грн. Заочним рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 11.04.2013 року в рахунок погашення вказаної заборгованості було звернуто стягнення на предмет іпотеки - належну [PERSON] квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS]. Сторони не надали суду доказів щодо результату примусового виконання рішення суду щодо звернення стягнення на предмет іпотеки - спірну квартиру. З матеріалів справи, вбачається, що [PERSON] в квартирі за адресою: [ADDRESS] не зареєстрований та не мешкає, що підтверджується адресною довідкою та довідкою ОСББ «Кобзар». Відповідно до інформації начальника Дар'ївської виправної колонії в УДПтСУ №10 в Херсонській області [PERSON] з 10.06.2016 року прибув до колонії і відбуває термін кримінального покарання. Доказів того, що в іпотечній квартирі знаходяться будь-які речі, що належать відповідачу [PERSON] суду не надано. Відповідач [PERSON] відповідно до довідки ОСББ «Кобзар» зареєстрована за вказаною адресою, але за місцем реєстрації не мешкає. Відповідно до положень п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Статтею 15 ЦК України закріплено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст.11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Так відповідно до ст.33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотеко держателя. Відповідно до ст.34 цього Закону України визначено, що після прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки і з метою отримання продукції, плодів та доходів, забезпечення належного господарського використання переданого в іпотеку нерухомого майна згідно з його цільовим призначенням предмет іпотеки на підставі договору між іпотекодавцем і іпотеко держателем або рішення суду може бути переданий іпотеко держателю або іншій особі в управління на період до його реалізації у порядку, встановленому цим Законом. Управління майном здійснюється відповідно до законодавства та умов, визначених договором чи рішенням суду. Продукція, плоди і доходи, отримані в результаті управління предметом іпотеки, спрямовуються на задоволення забезпечених іпотекою вимог іпотеко держателя, якщо інше не встановлено договором або рішенням суду. Обґрунтовуючи позовні вимоги, банк посилався на те, що в порушення вимог ст.34 Закону України «Про іпотеку» та його вимог про передачу в управління на період реалізації предмет іпотеки, відповідач ухилився від добровільної передачі предмета іпотеки, що є необхідним для виконання рішення суду. Але, зі змісту вказаної норми Закону України вбачається, що передача іпотеко держателю в управління предмета іпотеки на період його реалізації застосовується лише у разі необхідності та є лише додатковим механізмом спрямованим на задоволення вимог кредитора, при цьому дана норма Закону України «Про іпотеку» не є імперативною, а містить лише право передачі майна в управління за умови дотримання вказаних вимог статті. Статтею 39 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається заходи щодо забезпечення збереження предмету іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні. Тому суд приходить до висновку про те, що для його застосування мають настати дві обов'язкові умови, а саме: метою такої передачі майна в управління іпотеко держателя повинно бути отримання доходу від іпотечного майна та необхідність забезпечення належного господарського використання переданого в іпотеку майна (тобто, лише за умови неналежного використання майна боржником, таке майно може перейти в управління стягувача, для забезпечення належного його використання). ПАТ КБ «ПриватБанк» на наявність вказаних обставин не посилався, а як підставу позовних вимог зазначив факт наявності судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки та неможливість його виконання в зв'язку з відсутністю доступу до приміщень спірного об'єкта нерухомого майна. Крім того, доказів того, що квартира використовується відповідачами не за призначенням та, що відповідачами вчиняються дії спрямовані на завдання шкоди квартирі, позивачем не надано. Також позивачем не наведено будь-яких посилань, у який спосіб банк має намір отримати дохід від майна, на яке звернуто стягнення за судовим рішенням. Отже, в порушення вимог ст.ст.10,60ЦПК України позивачем не доведено належними і допустимими доказами тих обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, зокрема не наведено будь-яких доказів необхідності передачі іпотеко держателю в управління предмета іпотеки на період до його реалізації. Оскільки передача іпотечного майна в управління не є безумовною в разі звернення стягнення на предмет іпотеки та підставою передачі такого майна в управління законодавець визначив, як наявність мети отримання продукції, плодів та доходів, так і необхідність в забезпеченні належного господарського використання іпотечного майна відповідно до його цільового призначення та з зазначенням умов управління відповідно до вимог Закону України, а позивач не обґрунтував належними доказами вимогу щодо передачі йому предмета іпотеки в управління, не зазначив умов, на яких може бути передане йому вказане майно, а лише послався на положення ст.34 Закону України «Про іпотеку», тому суд вважає, що підстав для задоволення позову в частині передачі предмета іпотеки в управління іпотеко держателя не має. Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України понесені позивачем судові витрати компенсації не підлягають.

Outcome: dismissed