Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-17 00:00:00

22.03.2021 року [PERSON] звернулася до суду з вищезазначеним позовом про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням в інтересах [PERSON] , мотивуючи це тим, що [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] . У вказаному будинку зареєстрований [PERSON] , який є її колишнім чоловіком, шлюб з яким розірвано в 1994 році. З 2015 року [PERSON] не проживає у вказаному вище будинку. На її прохання у добровільному порядку змінити реєстрацію його місця проживання, не робить ніяких дій. Просить визнати [PERSON] , таким, що втратив право користування зазначеним вище житловим будинком. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю та просили позов задовольнити, надала пояснення аналогічні викладеним в позові. Зазаначила, що позивач вимушена одна нести витрати за утримання та ремонт будинку і не бажає, щоб відповідач був в успадкованому нею будинку зареєстрований. Також вказала, що у позивача та відповідача є донька, які не спілкуються одне з одним. Хоча в позові зазначила, що позивач неодноразово зверталась до відповідача з проханням змінити реєстрацію, його фактичну адресу проживання та засобів зв`язку не надала. Відповідач до судового засідання не з`явився, не повідомивши причину своєї неявки, хоча був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи. Згідно ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи викладене, оскільки позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд вважає необхідним винести заочне рішення у справі. Свідок [PERSON] , який є батьком представника позивача [PERSON] , суду показав, що в будинку [ADDRESS] ніхто не проживає, з дозволу позивача він на території домоволодіння поставив свою пасіку. Відповідач [PERSON] в цьому будинку не проживає з 1995 року, з донькою та колишньою дружиною [PERSON] не спілкується, до вказаного будинку не приходить вже на протязі 25 років. Свідок [PERSON] , який є чоловіком представника позивача [PERSON] , суду показав, що [PERSON] в будинку за адресою [ADDRESS] не проживає. Останній раз він його бачив приблизно у 2000 році. Чи спілкується [PERSON] з дітьми він не знає, чи є його речі в будинку також, так як в будинок не заходив. На території домоволодіння вказаного вище він постійно косить траву, навіть з цього приводу звертався до селищної ради. Вислухавши пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи, враховуючи покази свідків, доводи представника позивача в обґрунтування позову, суд вважає що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 15.03.2021 року [PERSON] є спадкоємцем після смерті [PERSON] , спадщина складається з житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою [ADDRESS] /а.п. 8/. З Витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі від 15.03.2021 року №63928646 вбачається, що спадщину після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , прийняла [PERSON] , донька померлої /а.п. 9/. Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 15.03.2021 року №248242394 року будинок розташований в [ADDRESS] на праві власності належить [PERSON] /а.п. 10/. З копії домової книги про реєстрацію місця проживання в будинку [ADDRESS] дійсно зареєстроване місце проживання громадянина [PERSON] з [INFO] . Відповідно до повторного свідоцтва про розірвання шлюбу від 13.02.2021 року серії [NUMBER] шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 06.05.1994 року /а.п. 17/. Згідно до вимог ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, ще не суперечать закону. Статтею 72 ЖК України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно ч.ч. 2, 3 ст. 64 Житлового кодексу УРСР членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ч.4 ст.9 Житлового кодексу УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Зі змісту ст. 405 ЦК України вбачається, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що в будинку по [ADDRESS] , зареєстровано місце проживання [PERSON] . Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, у спосіб визначений ст.16 даного Кодексу. У свою чергу, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Так, обґрунтовуючи свої вимоги позивач посилається на те, що відповідач більше одного року без поважних причин не проживає за місцем своєї реєстрації, що є підставою для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням відповідно до ст. 72 ЖК України. Як роз`яснив Пленум ВСУ у постанові від 12.04.1985р. «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Коли відсутній повернувся на жилу площу за згодою членів сім`ї, його не можна вважати таким, що втратив право на жилу площу. Якщо ж він вселився в жиле приміщення всупереч волі членів сім`ї і був відсутнім понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати його таким, що втратив право на жилу площу. Коли в жилому приміщенні не залишалися члени сім`ї особи, яка була відсутня, його повернення в це приміщення до часу розгляду спору в суді є істотною обставиною, але вона не може бути безспірною підставою до відмови в позові, а повинна оцінюватись у сукупності з іншими обставинами. Отже, звертаючись до суду із позовною вимогою про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням відповідно до ст. 72 ЖК України, позивач повинен належними та допустимими доказами довести факт не проживання відповідача за місцем своєї реєстрації понад один рік та відсутність поважності причин такого не проживання. Позивачем не надано суду доказів того, що вона не чинить перешкоди відповідачу у користуванні жилим приміщенням, у якому він зареєстрований, що у свою чергу є підставою для відновлення його порушених прав на користування житловим будинком та його вселення в зазначений будинок відповідно до ст.ст. 64,65,156 ЖК України. У відповідності до вимог ст.ст. 64, 65 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Отже предметом доказування при вирішенні вказаного спору є доведення порушення житлових прав позивача та перешкоджання йому зі сторони відповідача у праві користування житловим будинком, у якому він зареєстрований. З домової книги надано суду вбачається, що відповідач був зареєстрований у зазначеному вище будинку у 2007 році, що значно пізніше ніж розірвано шлюб з позивачем, що може свідчити про продовження шлюбних відносин між сторонами. На обґрунтування своїх позовних вимог, викладених у позові, позивачем заявлено клопотання про допит свідків [PERSON] та [PERSON] . Суд визнає доказ у вигляді показань свідків, які є особами зацікавленими, так як є близькими родичами представника позивача, не належними. Показання батька та чоловіка представника позивача містять суттєві розбіжності щодо часу з якого свідки не бачили за вказаною адресою відповідача з 1995 року чи з 2000 року, в той час як в позові зазначено з 2015 року. Свідки стверджують, що речі відповідача в будинку відсутні, в той час як в будинок не заходили. Судом в судовому засіданні було роз`яснено представнику позивача право заявити клопотання про надання додаткових, об`єктивних доказів, крім свідчень близьких родичів представника позивача, зокрема свідків - сусідів, світлини з прив`язкою до адреси будинку, акти огляду та інше. Хоча представник позивача зазначила в судовому засіданні про наявність у неї проведеної оцінки домоволодіння з світлинами за адресою [ADDRESS] , однак надати копію такої оцінки чи світлин відмовилась, настояла на негайному вирішенні заявленого позову на підставі вже наданих нею доказів. У процесі розгляду справи, сторони ані усних, ані письмових клопотань про витребування доказів суду не заявляли. За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. В силу приписів ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, відповідно до якого кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. При цьому кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. У свою чергу суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає. Так, ст. 81 ЦПК України передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.7 ст.81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних права бо виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. При цьому, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України). Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Водночас, звертаючись до суду із позовом про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, позивач надала доказ, який підтверджує лише факт реєстрації відповідача за адресою [ADDRESS] , натомість жодних доказів не проживання особи за місцем своєї реєстрації, та доказів, які підтверджують відсутність поважності причин такого не проживання - позивачем суду не надано. Також не надано доказів того, що позивач не чинить перешкоди відповідачу у вільному доступу до будинку та того, що йому не чиняться перешкоди в користуванні цим житловим будинком. Водночас, у процесі розгляду справи представник позивача [PERSON] відмовилась від допиту додаткових свідків, які є особами не зацікавленими та просила розглянути справу за наявними матеріалами. При цьому позивач суду не надала письмових доказів на підтвердження сплати нею комунальних послуг за будинком за адресою: [ADDRESS] , чи будь-яких інших доказів опікування будинком, квитанцій на оплату будівельних матеріалів, доказів проведення ремонту тощо. Відповідно до ст. 83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Таким чином позивачем не доведено, що відповідач чинить їй перешкоди у користуванні житловим будинком, не проживає без поважної причини протягом одного року в цьому будинку, що передує даті звернення позивача із даним позовом до суду, томусуд приходить до висновку, що є підстави ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, викладених у позовній заяві та у зв`язку з недоведеністю належними та допустимими доказами позовних вимог про визнання особи такою, що втратила право користування житлом позивачем, суд вважає є підстави для відмови у задоволенні позову. Відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати не відшкодовуються. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed