Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-17 00:00:00

23 липня 2015 року [PERSON], звернулася до суду з позовом до [PERSON], про визнання батьківства та стягнення аліментів, посилаючись на те, що протягом пяти років проживали з відповідачем однією сімєю як подружжя, без реєстрації шлюбу та вели спільне господарство. Від спільного проживання у них народився син: [PERSON], [INFO]. Відповідач є біологічним батьком [PERSON], однак після народження сина відмовився подати до органів реєстрації актів цивільного стану заяву про реєстрацію свого батьківства, тому запис про батька дитини був проведений в порядку, передбаченому ст.135 Сімейного кодексу України. Через місяць після народження сина посварилася із відповідачем та перейшла проживати у будинок своєї матері. З того часу з відповідачем не підтримують відносин, останній не визнає своє батьківство щодо сина та не надає допомоги на його утримання. Вказуючи на те, що не працює, у звязку з доглядом дитини до трирічного віку, просила визнати відповідача батьком дитини, внести зміни щодо відомостей про батька до актового запису про народження дитини та видати нове свідоцтво про його народження, стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання сина в розмірі 500 грн. щомісячно до досягнення повноліття та на її утримання в розмірі 300 грн. щомісячно до досягнення дитиною трирічного віку. Ухвалою суду від 18 січня 2016 року за письмовою заявою позивачки позовні вимоги в частині стягнення аліментів на утримання дитини та матері, з якою проживає дитина до трьох років залишені без розгляду. В судовому засіданні 05 жовтня 2015 року позивачка [PERSON] позов підтримала. В обгрунтування вимог зазначила, що з відповідачем знайомі давно. В квітні 2011 року почали зустрічатися. Відповідач проживав в однокімнатній квартирі по [PERSON], і вона залишалась у нього на ніч, а протягом дня перебувала у будинку власної матері, де проживали її троє дітей від інших чоловіків. Після того, як відповідач завершив ремонт у будинку по вул.Гончаровій в м.Шепетівці, наприкінці 2012 року, відсвяткували «Новосілля», та вона разом з двома молодшими дітьми перейшла проживати до відповідача у будинок. Відповідач хотів власну дитину, а тому її вагітність була запланована. Після народження 22 травня 2015 року сина [PERSON], відповідач забрав її з пологового будинку. У їх відносини почала втручатися матір відповідача, і він не захотів реєструвати народження дитини, хоча визнавав, що це його син. Через місяць після народження сина вони посварилися, і вона перейшла проживати у будинок матері. З того часу відповідач сином не цікавиться, допомоги на його утримання не надає, батьківства не визнає. 18 січня 2016 року позивачка позов підтримала частково, позовні вимоги в частині стягнення аліментів на утримання дитини та матері, з якою проживає дитина до трьох років просила залишити без розгляду. Уточнила позовні вимоги, просила відомості про дитину в актовому записі про його народження щодо прізвища дитини не змінювати, посилаючись на те, що відповідач сина не визнає, ним не цікавиться, а тому бажає, щоб усі її діти мали однакове прізвище. Зазначила, що будинок по вул. Гончарова відповідач будував без її участі за власні кошти, вона лише допомагала вибирати шпалери, штори, тюлі тощо. Вказала, що у будинку відповідача проживали з кінця 2012 року до червня 2015 року, відповідач не обіцяв їй одружитися, вона не бажала цього, однак бажання народити сина було спільним. Під час спільного проживання у них бували сварки, внаслідок яких вона йшла від нього у будинок матері. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні 05 жовтня 2015 року позов не визнав. В обгрунтування заперечень зазначив, що з відповідачкою знайомий зі школи. У 2011 році стали зустрічатися, інколи вона залишалась у нього на ніч, але фактично проживала з дітьми у матері. Визнав, що після завершення ним будівництва, позивачка перейшла проживати до нього у будинок, він забрав її з дітьми, бо планував створити сімю. Забирав позивачку з пологового будинку з дитиною, бо на той час думав, що це його дитина. У нього зявилися сумніви щодо батьківства, бо дізнався, що позивачка зустрічалася з іншими чоловіками. В судовому засіданні 18 січня 2016 року відповідач позов в частині визнання батьківства визнав, заперечив, щоб дитина носила прізвище позивачки, вказав, що буде приймати участь у його вихованні. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в справі, показання свідків [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке. Судом встановлено, що з грудня 2012 року по червень 2015 року [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, 22 травня 2015 року у них народився син [PERSON]. Як вбачається з актового запису №247 від 03 червня 2015 року про народження [PERSON], [INFO], вчинений відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Шепетівського міськрайонного управління юстиції у Хмельницькій області матір'ю дитини вказана [PERSON], а батьком [PERSON]. Відомості про батька в актовий запис внесено за вказівкою матері відповідно до частини першої ст.135 Сімейного кодексу України. Відповідно до довідки квартального комітету №9 виконавчого комітету Шепетівської міської ради №410 [PERSON] зареєстрована та проживає в [INFO], у будинку матері [PERSON], разом з нею проживає син [PERSON], 22 травня 2015 року. Показаннями свідків [PERSON] та [PERSON] підтверджено в судовому засіданні факт проживання сторін однією сімєю без реєстрації шлюбу у будинку відповідача протягом тривалого часу та спільне ведення господарства. Відповідно до ч.2 ст.125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається за заявою матері та батька дитини У відповідності до ст.128 Сімейного кодексу України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Позов про визнання батьківства може бути пред'явлений матір'ю дитини. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу. Відповідно до ст.135 Сімейного кодексу України, при народжені дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем матері, а ім'я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою. Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року №3 постановлено, що спір про походження дитини від осіб, які не перебувають у шлюбі між собою і не подали в державні органи реєстрації актів цивільного стану спільної заяви про реєстрацію їх як батьків, суд може вирішувати за заявою про визнання батьківства, поданою: одним із батьків; особою котра вважає себе батьком; опікуном (піклувальником) дитини; іншою особою, на утриманні якої вона перебуває; самою дитиною, яка досягла повноліття. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України. Згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Ухвалою суду від 05 жовтня 2015 року для з'ясування наявності чи відсутності кровного споріднення між відповідачем та дитиною призначено судово-генетичну експертизу. Згідно висновку експерта відділення судово-медичної генетичної ідентифікації №364 від 16 грудня 2015 року, який міститься в матеріалах справи, встановлено, що вірогідність підтвердження біологічного батьківства [PERSON] відносно [PERSON] складає величину не менш ніж 99,99%. Таким чином, біологічне батьківство [PERSON] відносно [PERSON] практично доведено. Відповідно до статей 213, 215 ЦПК рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах РАЦС. З огляду на зазначене, суд вважає підтвердженим факт батьківства [PERSON], [INFO] стосовно [PERSON], [INFO] та приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання батьківства та внесення відповідних змін до актового запису про народження дитини обґрунтовані та підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 45 Сімейного кодексу України прізвище дитини визначається за прізвищем батьків. Якщо мати, батько мають різні прізвища, прізвище дитини визначається за їхньою згодою. Спір між батьками щодо прізвища дитини може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Враховуючи позицію позивачки щодо залишення дитині прізвища матері, з підстав, що відповідач не приймає участі у вихованні дитини та нею не цікавиться, той факт, що позивачкою не заявлялася вимога про внесення відомостей щодо прізвища дитини у актовий запис про народження дитини, а відповідачем не заявлялася така вимога, шляхом подання зустрічного позову, суд не знаходить підстав для внесення змін до актового запису про народження дитини в частині відомостей про прізвище дитини. Згідно ст. 134 Сімейного кодексу України на підставі рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, та видає нове Свідоцтво про народження. З наведеної норми вбачається, що орган державної реєстрації актів цивільного стану видає свідоцтво про народження на підставі актового запису про народження, до якого внесені зміни на підставі судового рішення, а тому вирішувати питання про видачу нового свідоцтва про народження дитини в судовому порядку не має потреби. Таким чином, позовні вимоги про видачу нового свідоцтва про народження дитини не підлягають задоволенню. Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. До витрат, повязаних з розглядом судової справи належать, зокрема, витрати на правову допомогу, витрати повязані з проведенням судових експертиз, витрати повязані з вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи. Таким чином перелік витрат сторін (склад витрат), наведений у ст. 87 ЦПК України не є вичерпним. Вирішуючи питання про стягнення судових витрат суд приходить до висновку, що з відповідача підлягають стягненню на користь позивачки понесені нею судові витрати, що складаються з судового збору у розмірі 243,60 грн., а також витрати повязані з розглядом справи, що складаються з витрат, повязаних з проведенням судової експертизи у розмірі 3158,40грн., витрат, повязаних із переїздом до місця проведення судової експертизи та у зворотному напрямку в розмірі 273,56 грн., а всього в сумі 3675,56 грн., оскільки такі витрати документально підтверджені та не перевищують граничних розмірів, передбачених постановою Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2006 року №590 «Про граничні розміри компенсації витрат, повязаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави» та узгоджені відповідачем. При вирішенні питання про стягнення витрат на правову допомогу, суд враховує, що право на правову допомогу гарантовано ст.ст.8,59 Конституції України. Витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь в судовому засіданні, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо повязаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом і з тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Згідно квитанції від 23 липня 2015 року, виданої адвокатом [PERSON] ним прийнято від [PERSON] 500 грн. гонорару за надання юридичної послуги: збір документів, консультації, складання позовної заяви, та згідно квитанції від 29 вересня 2015 року, виданої адвокатом [PERSON] ним прийнято від [PERSON] 300 грн. гонорару за надання юридичної послуги: складання клопотання про призначення експертизи. Разом з тим, позивачкою не долучено розрахунку таких витрат, наданого адвокатом, що передбачено Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Таким чином, витрати на правову допомогу документально підтверджені, однак не доведені розрахунком, що відповідно до абзацу 4 пункту 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Outcome: partial