Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-28 00:00:00

23.12.2019 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про виселення у зв`язку з неможливістю спільного проживання. Заявлений позов обгрунтувала тим, що вона є власником житлового будинку [ADDRESS] , який успадкувала по заповіту після смерті свого чоловіка. В даному будинку зареєстровані та проживають вона, її сини [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO], відповідач по справі. Останній протягом багатьох років систематично зловживає спиртними напитками, в домі постійно лунає його лайка в її сторону та погрози щодо її побиття. Вона боїться знаходитися з сином [PERSON] в одному будинку, бо не знає, шо від нього чекати. Неодноразово зверталася в поліцію, щоб до відповідача приймали відповідні заходи, його попереджували, притягували до адміністративної відповідальності, але все безрезультатно. Так, 05.05.2019 року [PERSON] о 19 год. 00 хв. вчинив відносно неї психологічне насильство, яке виразилося в тому, що він ображав її, чим завдав психологічну шкоду її здоров`ю. Постановою Тисменицького районного суду від 15.05.2019 року останнього визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП та накладено штраф у розмірі десяти неоподатковуваних мінімумів. 09.10.2019 року, ввечері приблизно о 20 год. 50 хв. також відповідач вчинив насильство, де ображав її нецензурними словами, погрожував фізичною розправою. Постановою Тисменицького районного суду від 15.11.2019 року [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 173-2 КУпАП та призначено покарання у вигляді сплати штрафу в розмірі 340 грн. 12.10.2019 року о 11 год. 20 хв. [PERSON] вчинив насильство знову відносно неї, під час якого ображав її нецензурними словами, погрожував фізичною розправою, чим завдав шкоди її психологічному здоров`ю. Постановою Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 15.11.2019 року його визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 173-2 КУпАП та призначено покарання у вигляді штрафу в розмірі 340 грн. Така поведінка відповідача, у відношенні до неї, робить неможливим проживання з ним в одному будинку. Позивач у судове засідання не з`явилася, у поданій суду заяві просила справу розглянути у її відсутності, позов підтримала і просила його задовольнити, не заперечувала щодо заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, не повідомив суду про причини неявки, не подав відзиву. За наявності сукупності умов, передбачених ч.1 ст.280 ЦПК України, судом постановлено розглядати справу в заочному порядку. 24.12.2019 року судом постановлено ухвалу про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження по справі. 31.03.2020 року судом постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження у справі та призначення справи до судового розгляду. Дослідивши зібрані по справі докази, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Суд, дослідивши письмові докази, представлені позивачем на виконання вимог ст.80, 81 ЦПК України і які сторона вважає достатніми для обгрунтування позовних вимог та з`ясувавши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить домоволодіння [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 12.08.2019 року, індексний номер витягу 177202387, копія якого долучена до матеріалів справи (а.с.5,6). Із довідки Тисменицької міської ради Івано-Франківської області за №1244 від 05.12.2019 року вбачається що, [PERSON] проживає в [ADDRESS] і крім неї до складу сім`ї входить її син [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] , [INFO] (а.с.7). Однак, як встановлено [PERSON] проживаючи в будинку зловживає алкогольними напоями, систематично вчиняє домашнє насильство, конфлікти. Даний факт підтверджується копією протоколу серії АПР 18 № 075271 про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності від 06.05.2019 року за ч.1 ст. 173-2 КУпАП, копією постанови Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 15.05.2019 року про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 173-2 КУпАП, копією протоколу серії АПР 18 № 249647 про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності від 23.10.2019 року за ч.2 ст. 173-2 КУпАП, копією постанови Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 15.11.2019 року про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч.2 ст. 173-2 КУпАП, копією протоколу серії АПР 18 № 249648 про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності від 23.10.2019 року за ч.2 ст. 173-2 КУпАП, копією постанови Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 15.11.2019 року про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч.2 ст. 173-2 КУпАП (а.с.8-13) Згідно ст.317, 319, 321 ЦК України, власникові належать права володіння, користування і розпорядження своїм майном, які він здійснює на власний розсуд. Право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.41 Конституції України, ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з вимогами статей 16, 386 ЦК України власник має право звернутися до суду із вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який враховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Вказані норми матеріального права визначають право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Зазначена правова позиція закріплена у Постанові Верховного Суду України №6-709цс16 від 16 листопада 2016 року, також у Постанові Верховного Суду України №2931 від 15 травня 2017 року. За правилами ст.383 ЦК України власник має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Аналогічні вимоги містить 150 ЖК УРСР. Відповідно до ч.1 ст.116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб проводиться без надання іншого жилого приміщення. Визначальним для захисту права на підставі цих норм є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Таким чином, реєстрація та проживання відповідача в житловому будинку [ADDRESS] , порушує конституційне право позивача як власника даного будинку на володіння, користування та розпорядження своєю власністю. Тому суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог про виселення в зв`язку з неможливістю спільного проживання [PERSON] з житлового будинку [ADDRESS] , шляхом виселення з нього, без надання іншого житлового приміщення. На підставі наведеного, відповідно до ст.41 Конституції України, ст.11, 16, 316, 317, 319, 321, 383, 386, 391 ЦК України, та

Outcome: approved