Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-05 00:00:00

22 листопада 2016 року [PERSON] звернулась до суду із зазначеним позовом,в якому вказала, що 23 грудня 2010 року її матері [PERSON] державним нотаріусом нотаріальної контори було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, реєстровий №2294, за яким остання є спадкоємцем майна після смерті свого чоловіка [PERSON]. Спадкове майно, на яке було видане вказане свідоцтво, складалось, зокрема, із земельної ділянки площею 1,6280 гектара (далі га), що розташована на території смт.Розівка Розівського району Запорізької області та передана для присадибної ділянки особистого селянського господарства, яка належала померлому 03 червня 2010 року [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЗП №041496 000017 №005235, виданого 07 квітня 2003 року на підставі рішення Розівської селищної ради Розівського району Запорізької області (далі Розівська селищна рада) від 08 лютого 2003 року та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №932. 30 грудня 2014 року [PERSON] померла, яка за життя залишила заповіт, зокрема, вищевказану земельну ділянку заповіла позивачу. [PERSON] у встановленому законом порядку звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті її матері [PERSON], але державний нотаріус відмовив у вчиненні нотаріальної дії, а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посилаючись на відсутність витягу з Державного земельного кадастру на зазначену земельну ділянку. За таких обставин позивач прохає суд визнати за нею право власності на спірну земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом. Позивач [PERSON] у письмовій заяві, поданій до суду, вказала про те, що вона підтримує позов та прохає задовольнити заявлені вимоги по тих підставах, які були викладені в позовній заяві (а.с.41). Позицію позивача [PERSON] підтримав її повноважний представник [PERSON], який надав судові відповідну письмову заяву (а.с.42-43,44). [PERSON] та [PERSON] як відповідачі у справі позовні вимоги [PERSON] визнали в повному обсязі, фактичні обставини у справі не оспорювали, про що судові були надані відповідні письмові заяви (а.с.45,48). Представник нотаріальної контори як третьої особи без самостійних вимог завідувач нотаріальної контори [PERSON] у письмовій заяві, поданій до суду, не заперечувала проти позову, погодившись із доводами, наведеними у ньому (а.с.51). Сторони, третя особа та їх представники в судове засідання не з'явились, хоча про час і місце його проведення повідомлялися належним чином (а.с.35-38), до суду подали заяви з проханням слухати справу без їх участі (а.с.41,44,45,48,51). Виходячи з наведеного, а також положень ч.2 ст.158, ст.169 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні судового засідання за відсутності сторін, третьої особи та їх представників. У відповідності до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось через неявку у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, зясувавши позиції сторін у справі, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та надавши їм належну оцінку, вважає, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до положень статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи позивач [PERSON] (дівоче прізвище [PERSON]) В.І. народилась 06 червня 1954 року в с. Розівка Куйбишевського району Запорізької області. Батьками позивача є [PERSON] та [PERSON] (а.с.9-11). 03 червня 2010 року в смт Розівка Розівського району Запорізької області у віці 82 років помер батько позивача [PERSON] (а.с.19). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, зокрема, на земельну ділянку площею 1,6280 г, що розташована на території смт.Розівка Розівського району Запорізької області та передана для присадибної ділянки особистого селянського господарства, яка належала померлому на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЗП №041496 000017 №005235, виданого 07 квітня 2003 року на підставі рішення Розівської селищної ради від 08 лютого 2003 року та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №932 (а.с.18). 30 грудня 2014 року в смт. Розівка Розівського району Запорізької області у віці 83 років померла мати позивача [PERSON] (а.с.6). Відповідно до заповіту, посвідченого 29 листопада 2010 року державним нотаріусом та зареєстрованого в реєстрі за №2086, [PERSON] заповіла, зокрема, дочці [PERSON] житловий будинок з надвірними будівлями та земельну ділянку, призначену для присадибної ділянки та ведення особистого підсобного господарства, що розташовані за адресою: Запорізька область, Розівський район, смт.Розівка, вул. Гоголя, 64, а також 1/5 частку земельної ділянки, кадастровий номер 2324955100:02:002:0020, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Розівської селищної ради, успадковані заповідачем після смерті чоловіка [PERSON] (а.с.7,8,54). Згідно статті 1216 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять всі права та обовязки, що належали на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з ч.1 ст.1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобовязаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Частинами 1,4 статті 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Згідно інформаційних довідок зі Спадкового реєстру та листа завідувача нотаріальної контори встановлено, що після померлої 30 грудня 2014 року [PERSON] нотаріальною конторою 20 березня 2015 року заведена спадкова справа №19/2015 за номером у спадковому реєстрі 57248516 за заявою спадкоємців за заповітом [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Інші заяви що прийняття або відмови від спадщини до нотаріальної контори не надходили, випадків усунення спадкоємців від права на спадкування не встановлено (а.с.52,53). Разом з тим, постановою державного нотаріуса від 21 жовтня 2016 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спірну земельну ділянку. Державний нотаріус розяснив, що [PERSON] може отримати свідоцтво про право на спадщину на вищевказану земельну ділянку лише за умови надання витягу з Державного земельного кадастру (а.с.22). Згідно з п.4.20 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5 (з відповідними змінами), видача свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку нотаріусом проводиться на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку, витягу з Державного земельного кадастру про відсутність обмежень на земельну ділянку, витягу з Поземельної книги, а також витягу з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель. З 01 січня 2013 року ведення Поземельної книги здійснюється відповідно до порядку, встановленого Порядком ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року №1051. Дата відкриття Поземельної книги є датою державної реєстрації земельної ділянки.\~ Поземельна книга ведеться за формою, встановленою Порядком ведення Державного земельного кадастру,\~ під час державної реєстрації земельної ділянки, внесення до Державного земельного кадастру відомостей (змін до них) про зареєстровані земельні ділянки (в тому числі у разі їх поділу чи об'єднання, а також відновлення їх меж). Поземельна книга в електронній (цифровій) формі відкривається шляхом її формування за допомогою програмного забезпечення Державного земельного кадастру з використанням даних електронного документа. Внесення відомостей до Поземельної книги в електронній (цифровій) формі є внесенням відомостей до Державного земельного кадастру. До Поземельної книги в електронній (цифровій) формі додаються електронні копії документів, що є підставою для внесення відомостей до неї. Поземельна книга в паперовій формі відкривається шляхом роздрукування за допомогою програмного забезпечення Державного земельного кадастру відповідної Поземельної книги в електронній (цифровій) формі. До Поземельної книги в паперовій формі додаються всі документи, що є підставою для внесення відомостей до неї. З відповіді управління Держгеокадастру у Куйбишевському районі Запорізької області від 26 вересня 2016 року за №0-28-0.2-2042/2-16 вбачається, що відомості про земельну ділянку, яка належала [PERSON] на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЗП № 041496 00017 №005235, відсутні. Зазначена земельна ділянка в Державному земельному кадастрі не зареєстрована, а тому витяг з цього кадастру надати неможливо (а.с.20). Абзацом 2 частини 2 статті 373 ЦК України визначено, що право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. За правилами частини 1 ст.125 Земельного кодексу України (далі ЗК України) право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Статтею 126 ЗК України передбачено, що право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Спірна земельна ділянка належала померлому [PERSON] на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЗП № 041496 00017 №005235, виданого Розівською селищною радою 07 квітня 2003 року. Зазначений державний акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №932 (а.с.18). Як вже було зазначено вище, ведення Поземельної книги здійснюється відповідно до порядку, встановленого Порядком ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року №1051, а право власності на спірну земельну ділянку у [PERSON] виникло 07 квітня 2003 року. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що [PERSON], яка є матірю позивача, не оформила в установленому законом порядку своє право на спадщину, зокрема, земельну ділянку, отриману нею після смерті свого чоловіка [PERSON], та не здійснила державної реєстрації цього права, внаслідок чого позивач [PERSON] не мала можливості отримати свідоцтво про право на вказану спадщину за заповітом після смерті матері [PERSON]. Разом з тим, суд враховує те, що свідоцтво про право на спадщину це процесуальний нотаріальний документ, який посвідчує перехід права власності на майно спадкодавця до спадкоємців. За таких обставин, зволікання управління Держгеокадастру у Куйбишевському районі Запорізької області по виконанню дій щодо відкриття та ведення Поземельної книги на спірну земельну ділянку та зволікання з виконанням зобовязань, передбачених ч.1 ст.1297 ЦК України щодо оформлення права на спадщину, в складі якої є нерухоме майно, або їх невиконання не позбавляє не позбавляє спадкоємця [PERSON] права на спадщину. Встановлені обставини у справі сторони визнали, їх не оспорювали, а тому згідно з ч.1 ст.61 ЦПК України ці обставини не підлягають доказуванню. Згідно п.9 ч.1 ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року №1952-ІV (зі змінами) державна реєстрація прав проводиться, зокрема, на підставі рішень судів, що набрали законної сили щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Беручи до уваги те, що у [PERSON] виникли труднощі із оформленням в установленому законом порядку свого права на спадщину за заповітом після смерті [PERSON], суд прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову. Визнання відповідачами предявленого до них позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Питання про розподіл судових витрат позивачем [PERSON] не порушувалось.

Outcome: approved