Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-13 00:00:00

23 січня 2018 року до Жовтневого районного суду м. Харкова надійшла позовна заява [PERSON], [PERSON] до [PERSON], [PERSON] третя особа Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Алтуніна Т.П. про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання права власності на частку у спадковому майні. Свої вимоги позивачі обґрунтовують тим, що між позивачем [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстрований Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стан реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції. У даному шлюбі народилася спільна донька – [PERSON], [INFO]. У 2015 році спадкодавець, [PERSON], у зв’язку із тяжкою хворобою своєї матері був вимушений переїхати до м. Севастополь, щоб доглядати останню. [INFO], перебуваючи на тимчасово окупованій території України, а саме на території Автономної Республіки Крим, [PERSON] помер. Даний факт підтверджується свідоцтвом про смерть, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Ленінського району м. Севастополя. Спадкоємцями майна, яка належало за життя померлому [PERSON], є – позивачі: [PERSON], спільна донька [PERSON] та діти від першого шлюбу, відповідачі: [PERSON], [PERSON] [PERSON]. За життя спадкодавець заповіту не склав. Після смерті відкрилась спадщина, яка складається з Ѕ частини житлового будинку з надвірними спорудами за адресою: [ADDRESS]. Беручи до уваги той факт, що свідоцтво про смерть [PERSON] було видано на тимчасово окупованій території, документи, що підтверджують смерть, [PERSON], не визнаються відповідно до законодавства України, не мають ніякої юридичної сили, а тому в межах поданої позовної заяви ставиться питання про встановлення факту смерті [PERSON] на території України. У позовній заяві позивачі просили встановити факт, що має юридичне значення, а саме факт смерті [PERSON], який помер [INFO], на окупованій території Україні у м. Севастополь, АРК, а також визнати право власності на нерухоме майно, яке знаходиться в [ADDRESS], яке складається з Ѕ частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель на земельній ділянці розміром 591 м2, на якій розташований житловий будинок літ. А-І, дерев’яний, обкладений цеглою, житловою площею 72,7 м2 та надвірні будівлі при ньому: сарай літ. Б,В,Г, Е,З, льох літ. Ж, К, вбиральня літ. Л, гараж літ. М, огорожа № 1-4, колодязь № 5 за позивачем [PERSON], як дружиною померлого [PERSON] та [PERSON] як донькою померлого у розмірі Ѕ частини від загальної частки спадщини за кожною. Представником відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] у строк, визначений судом для подання відзиву, було подано зустрічний позов до [PERSON], [PERSON] про визнання права власності на частку в спадковому майні. Свої вимоги відповідачі обґрунтовують тим, що спадкоємцями померлого [PERSON] є його дружина [PERSON] та четверо його дітей: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Спадщину після смерті померлого батька відповідачі прийняли, оскільки відповідні заяви були направленні ними поштою до спливу строку на прийняття спадщини, а саме 29 червня 2017 року. Спадкове майно після смерті [PERSON] становить Ѕ частини житлового [ADDRESS]. Зважаючи на те, що спадкоємцями померлого [PERSON] є його дружина – [PERSON], а також четверо дітей, кожен із спадкоємців має право на отримання 1/5 частини спадкового майна. Таким чином, кожному із п’яти спадкоємців за умови прийняття спадщини має належати 1/5 частина від спадкового майна, тобто 1/10 частина від житлового [ADDRESS]. У зустрічній позовній заяві відповідачі просять визнати за [PERSON] право власності на 1/10 частину житлового [ADDRESS]; визнати за [PERSON] право власності на 1/10 частину житлового [ADDRESS]; визнати за [PERSON] право власності на 1/10 частину житлового [ADDRESS]. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 16.05.2018 року зустрічний позов було прийнято до розгляду разом із первісним. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 16.05.2018 року було витребувано інформацію з КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» щодо об’єктів нерухомості, зареєстрованих на праві власності за померлим [PERSON]. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 13 вересня 2019 року було витребувано у приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Алтуніної Т.П. належним чином посвідчені копії спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON], який помер [INFO] у м. Севастополь. Під час підготовчого судового засідання представником позивачів [PERSON], [PERSON] - адвокатом Натиною А.О. було подано уточнену позовну заяву, в якій було зменшено позовні вимоги, а саме в частині, що стосується розподілу спадкового майна. Просив суд визнати за [PERSON] право власності на 1/10 частину житлового [ADDRESS]; визнати за [PERSON] право власності на 1/10 частину житлового [ADDRESS]. Представник відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] – адвокат Костромицька І.В. змінені позовні вимоги визнала. Представник позивачів Натина А.О. зустрічний позов визнав, просив суд ухвалити рішення у підготовчому судовому засіданні. В судове засідання сторони не з’явилися, про день, час та місце судового розгляду повідомлялися. Від представника позивачів за основним позовом Натина А.О., представника відповідачів Костромицької І.В. надійшли заяви, відповідно до яких вони визнали у повному обсязі як основний, так і зустрічний позов, просили їх задовольнити, справу розглянути у їх відсутність. Представник відповідача Харківської міської ради в судове засідання не з’явився, про день, час та місце судового розгляду повідомлявся. Третя особа - Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Алтуніна Т.П., в судове засідання не з’явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.2 ст. 49 ЦПК України позивач має право зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання, відповідач має право визнати позов на будь-якій стадії судового процесу. Відповідно до ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. З метою перевірки наявності підстав для прийняття визнання позову відповідачами судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. [INFO] на території Автономної Республіки Крим помер [PERSON]. На підтвердження цього факту суду було надано наступні документи: свідоцтво про смерть [PERSON] [INFO], який помер [INFO], про що 05 січня 2017 року складено актовий запис про смерть №15. Свідоцтво про смерть серія [NUMBER], видане 05 січня 2017 року Відділом реєстрації актів цивільного стану міста Севастополя Управління ЗАГС міста Севастополя, посвідчене гербовою печаткою Російської Федерації; довідка про смерть № 15 [PERSON], [INFO], померлого [INFO], про що складено запис акту про смерть № 15 от 05 січня 2017 оку. Місце державної реєстрації - відділ РАЦС Ленінського району міста Севастополя. (т.1 а.с. 11, 12) Також на підтвердження факту смерті Позивачами було надано документи про розрахунок щодо проведених послуг з поховання, а саме: «Рахунок-замовлення до договору № 00000000026 от 4 січня 2017 року. Прізвище померлого: [PERSON], місце поховання: Мекензієви гори. Дата поховання: 09 січня 2017 року.», «Квитанція видана ГУПС «Спеціалізована служба з питань похоронного от 4 січня 2017 року. Підстава: Оплата послуг при оформленні поховання. Заказ прийнято від [PERSON].», «Квитанція № 001456 видана [PERSON] НИП [NUMBER] померлий [PERSON], заплатила [PERSON].» (т.1 а.с. 13) Відповідно до відповіді, наданої ПН ХМНО Алтуніною Т.П. від 16.12.2017 року №385/01-16 спадкоємцю [PERSON], нотаріусом вказано про необхідність встановлення факту смерті у судовому порядку з метою встановлення місця відкриття спадщини, факту прийняття спадщини тощо. (т.1 а.с. 27) Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», встановлює обов’язковість прецедентів Європейського суду для національних судів України та впроваджує в українське судочинство практику європейських стандартів прав людини. Згідно ст. 17 цього Закону суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно із ст. 3 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» для цілей цього Закону тимчасово окупованою територією визначається: 1) сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій. Відповідно до ст. 4 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина. Правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території. Згідно п.п.1,2,3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Таким чином, свідоцтво про смерть серія [NUMBER], видане 05 січня 2017 року Відділом реєстрації актів цивільного стану міста Севастополя Управління ЗАГС міста Севастополя, посвідчене гербовою печаткою Російської Федерації, є недійсним і не створює правових наслідків. Відповідно до п. 1 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» від 01 липня 2010 року та п. 1 ч.5 розділу ІІІ Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 17 березня 2011 року підставою для державної реєстрації є лікарське свідоцтво про смерть, рішення суду про оголошення особи померлою, рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час. Статтею 315 ЦПК України визначено, що судом може бути встановлено факти, що мають юридичне значення, тобто такі, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. У відповідності до ч. 2 ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до ст. 316 ЦПК України заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання. За ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника. Заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України Аналізуючи вищевикладені доводи в їх сукупності, враховуючи, що до матеріалів справи додані документи, які доводять факт смерті [PERSON] [INFO] в місті Севастополь, Автономної Республіки Крим, та реєстрація смерті [PERSON], в органах реєстрації актів цивільного стану на території України не проводилась. Позивачі та відповідачі не заперечують факт смерті останнього в зазначеному місці та у вказаний час, наявні підстави для встановлення факту смерті громадянина [PERSON] [INFO], померлого [INFO] в місті Севастополь, Автономної Республіки Крим, у зв`язку з чим позовна вимога про встановлення факту смерті підлягає задоволенню. Щодо позовних вимог про визнання права власності на спадкове майно. Судом було встановлено, що спадкодавець [PERSON] помер [INFO] року. Останнім місцем проживання спадкодавця [PERSON] було саме м. Севастополь, Автономна Республіка Крим. Після смерті останнього відкрилась спадщина, яка складається з із Ѕ житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. (т.1 а.с. 15-16) Строк для прийняття спадщини згідно із законодавством становить 6 місяців, таким чином строк для прийняття спадщини після смерті [PERSON] спливав [INFO] року. Після смерті спадкодавця залишилось п’ять спадкоємців. Дружина [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про шлюб виданим Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції Серія [NUMBER]. (т.1 а.с. 9) У шлюбі [PERSON] та [PERSON] народилась донька [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження виданого Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції серія [NUMBER]. (т.1 а.с. 10) Також дітьми померлого [PERSON] являються [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим 04.07.1985 р. РВ ХМУ УМВС України в Харківській області Серія [NUMBER]. (т.1 а.с. 65) [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим 25.05.1985 року Київським РВ ХМУ УМВС України в Харківській області Серія [NUMBER]. (т.1 а.с. 63) [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим 25.05.1985 року Київським РВ ХМУ УМВС України в Харківській області Серія [NUMBER]. (т.1 а.с. 67) 21 вересня 2002 року [PERSON] одружилась з [PERSON], після ресторації шлюбу прізвище дружини «[PERSON]». Що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Київського районного управління юстиції м. Харкова Серія [NUMBER]. (т.1 а.с. 68) 22 серпня 2006 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, про що було видано свідоцтво про розірвання шлюбу, видане Комінтернівським відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції Серія [NUMBER]. (т.1 а.с. 69) 31 серпня 2012 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, після рестрації шлюбу прізвище дружини «[PERSON]», про що було видано свідоцтво про шлюб Київським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції Серія [NUMBER]. (т.1 а.с. 70) Із матеріалів спадкової справи № 13/2017 встановлено, що дружина спадкодавця [PERSON] 01 липня 2017 року, тобто в строк, передбачений законодавством, особисто звернулась із заявою про прийняття спадщини до Приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Алтуніної Т.П. (т.1 а.с. 77-79) На підставі вказаної заяви приватним нотаріусом було заведено спадкову справу. [PERSON] на момент смерті [PERSON] проживала разом із своїм батьком за адресою [ADDRESS], що підтверджується відміткою про реєстрацію місця проживання в паспорті останньої. Відповідачами [PERSON], [PERSON], [PERSON] 30 червня 2017 року було відправлено за допомогою поштового зв’язку нотаріально не посвідчені заяви про прийняття спадщини за законом до Сьомої Харківської державної нотаріальної контори які були отримані нотаріальною конторою 06 липня 2017 року, тобто вже після відкриття спадкової справи та спливу передбаченого законом строку на прийняття спадщини. (т.1 а.с. 231-233) Відповідно до матеріалів спадкової справи № 13/2017 Сьома Харківська державна нотаріальна контора надіслала Приватному нотаріусу Харківського міського нотаріального округу Алтуніній Т.П. заяви про прийняття спадщини за законом від [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] після смерті їх батька [PERSON], зареєстровані в журналі вхідних документів за №№910/01-16 та 909/01-16 від 06 липня 2017 року, оскільки згідно із Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру № 48294785 від 05 липня 2017 року, Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Алтуніною Т.П. 01 липня 2017 року було заведено спадкову справу № 13 після смерті [PERSON], померлого [INFO] року. В подальшому [PERSON] особисто звернулась до Приватного нотаріуса ХМНО Алтуніної Т.П. із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті [PERSON], яку було зареєстровано в Книзі обліку і реєстрації спадкових справ 01 лютого 2019 року під № 4. [PERSON] було подано нотаріально посвідчену заяву про прийняття спадщини за законом після смерті [PERSON], відповідну заяву було зареєстровано в Книзі обліку і реєстрації спадкових справ 18.03.2019 року. [PERSON] також подав до Приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Алтуніної Т.П нотаріально посвідчену заяву про прийняття спадщини за законом від 27 лютого 2018 року, відповідну заяву було зареєстровано в Книзі обліку і реєстрації спадкових справ 18.03.2019 року. (т.2 а.с. 2-4) Відповідно до інформації, наданої КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» станом на 31.12.2012 року за [PERSON] на праві власності зареєстровано Ѕ частина житлового будинку [ADDRESS]. (т.1 а.с. 129) Згідно ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом, як передбачено ст. 1217 ЦК України. Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Частиною 3 ст. 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. На підставі ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Згідно ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (ч. 1 ст. 1269 ЦК України). Заява про прийняття спадщини подається до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини особисто Відповідно до ст. 11-1 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» встановлено, що у разі якщо останнім місцем проживання спадкодавця є тимчасово окупована територія, місцем відкриття спадщини є місце подання першої заяви, що свідчить про волевиявлення щодо спадкового майна, спадкоємців, виконавців заповіту, осіб, заінтересованих в охороні спадкового майна, або вимоги кредиторів. Спадкова справа підлягає реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Процедура подання заяви про прийняття спадщини та видача свідоцтв про право на спадщину визначена главою 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок). Пунктом 3.5 глави 10 Порядку передбачено, що якщо заява, на якій справжність підпису спадкоємця не засвідчена, надійшла поштою, вона приймається нотаріусом, заводиться спадкова справа, а спадкоємцю повідомляється про заведення спадкової справи та необхідність надіслати заяву, оформлену належним чином (справжність підпису на таких заявах має бути нотаріально засвідченою), або особисто прибути до нотаріуса за місцем відкриття спадщини. Згідно із п.3.13 для прийняття спадщини чи відмови від прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Пунктом 3.21. Спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до п.3.23 своєчасно надісланою вважається заява, справжність підпису особи на якій засвідчена (або не засвідчена) нотаріально, що направлена поштовим відправленням до закінчення шестимісячного строку для прийняття спадщини і яка надійшла нотаріусу після закінчення цього строку. Нотаріус приймає такі заяви, заводить спадкову справу та у випадку надходження заяви, справжність підпису на якій не засвідчено нотаріально, надсилає лист спадкоємцю, в якому пропонується надіслати заяву, оформлену належним чином, або особисто прибути до нотаріуса за місцем відкриття спадщини. Аналіз вище вказаних норм Положення свідчить про те, що заява про прийняття спадщини може бути не посвідчена нотаріально і у випадку відправлення такої заяви до закінчення шестимісячного строку на прийняття спадщини, спадщина вважається прийнятою навіть у випадку надходження заяви вже після спливу такого строку. В подальшому спадкоємці повинні прибути до нотаріуса особисто чи надати заяви, підпис на яких має бути посвідчений нотаріально. При цьому строк, протягом якого такими спадкоємцями має бути подано заяви, оформлені належним чином, законодавством не встановлюється. Зважаючи на те, що [PERSON], [PERSON] та [PERSON] направили заяви про прийняття спадщини 29 червня 2017 року (до відкриття спадкової справи нотаріусом Алтуніною Т.П.), в силу ст. 11-1 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» вони мали право подати заяви про прийняття спадщини до будь-якої нотаріальної контори на території України. Відповідно до матеріалів спадкової справи № 13/2017, заведеної у Приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Алтуніної А.П. [PERSON], яка особисто звернулась із заявою про прийняття спадщини за законом, є такою, що прийняла спадщину в строк, передбачений законодавством. Спадкоємиця, [PERSON], яка на момент смерті проживала разом із спадкодавцем, про що свідчить копія паспорта з відповідною відміткою про реєстрацію місця проживання, є такою, що прийняла спадщину. Відповідач у справі [PERSON], яка в строк, передбачений законодавством, подала заяву про прийняття спадщини за законом, підпис на якій нотаріально не посвідчений, до Сьомої Харківської державної нотаріальної контори, а в подальшому особисто звернулась до Приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Алтуніної А.П. та подала особисту заяву про прийняття спадщини за законом, є такою, що прийняла спадщину. Відповідачі, [PERSON] та [PERSON], які подали заяви про прийняття спадщини за законом, підпис на яких нотаріально не посвідчений, до Сьомої Харківської державної нотаріальної контори в строк передбачений законодавством, а в подальшому направили нотаріально посвідчені заяви до Приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Алтуніної А.П., є такими, що прийняли спадщину. Відповідно до інформації спадкового реєстру, заповіту померлий [PERSON] не залишив. (т.1 а.с. 14) Після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно, яке складається із Ѕ житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до інформації № 6102/04-13 від 29.05.2018 року наданої Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» на ухвалу Жовтневого районного суду № 2/639/735/18 від 16.05.2018 року, згідно наявних архівних матеріалів реєстрацію права власності на житловий будинок з надвірними будівлями по [ADDRESS] станом на 31.12.2012 року проведено Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради наступним чином: - Ѕ частини за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 19.09.1996 6-ю Харківською нотаріальною конторою, р. № 1-8055; - Ѕ частини за [PERSON] (російською мовою) на підставі рішення народного суду Жовтневого району м. Харкова від 25.04.1969, справа № 2-668. Відповідно до ч. 1 ст. 1267 ЦК України, частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Відповідно до ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна, як те передбачено ст. 1299 ЦК України. Відповідно до п. 3.1 листа № 24-753/0/4-13 Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16 травня 2013 року, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Без звернення спадкоємців до нотаріальної контори за одержанням свідоцтва про право на спадщину збільшується ймовірність порушення прав інших осіб, спадкоємців за заповітом, спадкоємців, які прийняли спадщину. Усі спадкоємці звернулися до нотаріальної контори з метою отримання свідоцтва про право на спадщину, однак у видачі свідоцтв Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Алтуніною Т.П. було відмовлено внаслідок не підтвердження факту смерті [PERSON] у встановленому законом порядку, а також внаслідок відсутності у спадкоємців правовстановлюючих документів на спадкове майно. Таким чином, після смерті спадкодавця [PERSON] спадщина складається з Ѕ частини житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS]. Оскільки позивачі [PERSON], [PERSON] та відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] належать до спадкоємців першої черги, то частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Спадщину усі спадкоємці прийняли у встановленому законодавством порядку. Відповідно до вищезазначеного, суд приходить до висновку про правомірність заяв позивачів про визнання уточненого первісного позову, а також зустрічного позову, та визнання за позивачами та відповідачами права власності на спадкове майно у рівних частках, а саме по 1/10 частині житлового [ADDRESS]. За таких обставин, з урахуванням вищевикладеного, проаналізувавши та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що уточнені позовні вимоги позивачів про визнання [PERSON] померлим та визнання по 1/10 частини житлового [ADDRESS] за [PERSON] та [PERSON], а також зустрічні позовні вимоги про визнання за [PERSON], [PERSON], [PERSON] по 1/10 частину житлового [ADDRESS], підлягають задоволенню як обґрунтовані та доведені. На підставі викладеного та

Outcome: approved