Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-30 00:00:00

22 січня 2015 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернуся [PERSON] з позовом до Комунального підприємства «Дніпропетровський метрополітен» Дніпропетровської міської ради про зміну підстав звільнення, виплату допомоги та відшкодування витрат. (а.с. 2-17) 27 березня 2015 року позивачем була подана на адресу суду заява про уточнення позовних вимог, яка ухвалою суду без виходу до нарадчої кімнати під час проведення судового засідання була прийнята судом для спільного розгляду в рамках даної справи. (а.с. 202, 210) Позивач у позовній заяві з урахуванням уточнень в обґрунтування заявлених позовних вимог, посилався на те, що 24 грудня 2014 року наказом директора Комунального підприємства «Дніпропетровський метрополітен» ДМР № 116 - к від 23.12.2014 року його було звільнено з метрополітену за скороченням штатної чисельності працівників підприємства згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України, а не за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, як було зазначено позивачем у заяві на звільнення з метрополітену за власним бажанням від 09 грудня 2014 року. 25.12.2014 року начальником відділу кадрів [PERSON] позивачу було видано трудову книжку, копію наказу № 116 - к від 23.12.2014 року про звільнення 24.12.2014 року [PERSON], юрисконсульта юридичної групи апарату управління метрополітену за скороченням штату, п. 1 ст. 40 КЗпП України. В цей же день відділом бухгалтерського обліку і фінансів зазначеного підприємства було проведено розрахунок і виплачено позивачу грошові кошти у сумі 3345 грн. Із вищезазначеної суми, згідно з п. 1.2. наказу № 116 - к від 23.12.2014 року позивачу було виплачено вихідну допомогу у розмірі середнього місячного заробітку, а також було виплачено і заробітну плату за листопад 2014 року. Позивач не згоден з зазначеним формулюванням підстав його звільнення з КП «Дніпропетровського метрополітену» ДМР та проведеним з ним розрахунком при звільненні, оскільки 11 грудня 2013 року у відповідності з наказом директора КП «Дніпропетровський метрополітен» № 123 позивач був прийнятий на вакантну посаду юрисконсульта юридичної групи метрополітену, тобто між позивачем та КП «Дніпропетровський метрополітен» було укладено трудовий договір на невизначений строк. Під час прийому на роботу позивачу не було надано директором метрополітену будь-якої інформації щодо планування в подальшому скорочення юридичної групи та посади юрисконсульта. В особистих планах позивача було працювати на посаді юрисконсульта юридичної групи метрополітену не менше двох років, у звязку з чим позивач погодився працювати на цьому підприємстві. За час роботи в КП «Дніпропетровський метрополітен» позивач постійно проявляв принциповість під час погодження проекту договорів, а також окремих наказів щодо їх правомірного затвердження. З 14.07.2014 року по 18.08.2014 рік позивач тимчасово виконував обовязки провідного юрисконсульта метрополітену [PERSON], на час його відпустки. З цього часу на позивача зі сторони керівництва КП «Дніпропетровський метрополітен» розпочався психологічний тиск направлений на його подальше звільнення з підприємства. 28.07.2014 р. на нараді директором КП «Дніпропетровський метрополітен» позивачу було оголошено догану, однак позивач вважає, що його вини для оголошення йому догани не було. 29.07.2014 року відділом організації праці та заробітної плати метрополітену неправомірно було підготовлено проект наказу про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності. У звязку з тим, що на позивача зі сторони керівництва метрополітену здійснювався незаконний психологічний тиск з метою звільнення позивача з підприємства, позивач змушений був прийняти особисті заходи самозахисту від протиправних посягань, які виразилася в тому, що позивач звертався зі скаргами до Територіальної державної інспекції праці у Дніпропетровській області та Дніпропетровської прокурори з нагляду за додержанням законів у транспортній сфері, однак за результатами розглянутих скарг та звернень йому було рекомендовано звернутись до суду. Також позивач в обґрунтування заявлених позовних вимог посилався на те, що вищезазначені неправомірні дії посадовців КП «Дніпропетровський метрополітен», які були направлені на звільнення позивача з підприємства, є грубим порушенням законодавства про працю, порушували його права та законні інтереси щодо можливості заробляти собі на життя працею на підприємстві, який він вільно обрав. Перебуваючи з 22.09.2014 року по 06.10.2014 року у черговій відпустці за 2014 рік позивач постійно відчував моральні страждання по причині порушення керівництвом метрополітену законодавства про працю та законних прав та інтересів позивача. Так, 06.10.2014 року в перший день виходу позивача з відпустки йому було зачитано наказ директора метрополітену від 22.09.2014 року № 653 «Про створення комісії щодо розслідування випадку професійної недбалості». Позивач вважає, що даний наказ не мав правової підстави, був надуманим і необґрунтованим керівництвом метрополітену з метою звинувачення позивача у професійній недбалості щоб в подальшому позивач самостійно звільнився з підприємства. 21 жовтня 2014 року до юридичної групи КП «Дніпропетровський метрополітен» надійшов затверджений директором метрополітену наказ від 20.10.2014 року № 712 «Щодо скорочення штатної чисельності працівників та внесення змін у штатні розписи працівників КП «Дніпропетровський метрополітен». Відповідно до пункту 1.1. зазначеного наказу скороченню підлягала юридична група та дві штатні одиниці: провідний юрисконсульт і юрисконсульт. Згідно із пунктом 2.1. цього наказу до штатного розпису керівників, професіоналів, фахівців та технічних службовців управління метрополітену вводилась 1 штатна одиниця - провідний юрисконсульт, тобто посада юрисконсульт, згідно з якою 11 грудня 2013 року позивач уклав безстроковий трудовий договір з КП «Дніпропетровський метрополітен», яка підлягала скороченню. У зв'язку з систематичним порушенням відповідачем законних прав позивача пов'язаних із трудовими відносинами з метрополітеном, позивач з 28.07.2014 року постійно відчував моральні страждання, які призвели до того, що 25.11.2014 року позивача було госпіталізовано до неврологічного відділення КЗ «Дніпропетровське клінічне обєднання швидкої медичної І допомоги» м. Дніпропетровська. З 25.11.2014 року по 01.12.2014 року включно, позивач проходив лікування в неврологічному відділенні зазначеної лікарні, а з 02.12.2014 року по 08.12.2014 року амбулаторно в поліклінічному відділенні ДЗ «Дорожня клінічна лікарня» ДП «Придніпровська залізниця». Під час проходження лікування у КЗ «Дніпропетровське клінічне обєднання швидкої медичної допомоги» позивачем було здійснено витрати на придбання ліків та виробів медичного призначення у загальній сумі 4 013,45 грн. В перший день виходу із лікарняного на роботу позивач подав директору КП «Дніпропетровський метрополітен» заяву про звільнення із підприємства за власним бажанням згідно з ч. 3 ст. 38 КЗпП України, з причини порушення роботодавцем законодавства про працю, днем звільнення позивача було визначено - 11 грудня 2014 року. У відповідній заяві провідним юрисконсультом метрополітену [PERSON], перед поданням заяви до загального відділу, було зазначено: «Підстави для звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України відсутні». Крім того, 10.12.2014 року начальником відділу кадрів підприємства [PERSON] було надано позивачу повідомлення про те, що заява позивача від 09.12.2014 року про звільнення з метрополітену за ч 3 ст. 38 КЗпП України розглянута виконуючим обов'язки директора метрополітену [PERSON] та у звільненні за вищезазначеним пунктом ст. 38 КЗпП України позивачу відмовлено. Враховуючи вищевикладені обставини в обґрунтування заявлених позовних вимог позивач звернувся до суду та просив суд визнати незаконним та скасувати пункт 1.2. наказу КП «Дніпропетровський метрополітен» ДМР від 23.12.2014 року № 116-к «Про звільнення [PERSON]. юрисконсульта юридичної групи апарату управління метрополітену, 24 грудня 2014 року за скороченням штату, п. 1 ст. 40 КЗпП України, та виплатити вихідну допомогу у розмірі середнього місячного заробітку», зобовязати КП «Дніпропетровський метрополітен» ДМР видати наказ про звільнення [PERSON] «за власним бажанням (ч. 3 ст. 38 КЗпП України)», зобовязати КП «Дніпропетровський метрополітен» ДМР змінити внесений ним до трудової книжки [PERSON] запис про звільнення з роботи із «за скороченням штату працівників (п. 1 ст. 40 КЗпП України)» на «за власним бажанням (ч. 3 ст. 38 КЗпП України)», а також змінити дату звільнення з 24 грудня 2014 року на 11 грудня 2014 року, визнати трудові відносини між [PERSON] та КП «Дніпропетровський метрополітен» ДМР припиненими з 11 грудня 2014 року на підставі звільнення «за власним бажанням (ч. 3 ст. 38 КЗпП України)», стягнути з КП «Дніпропетровський метрополітен» ДМР на користь [PERSON] у рахунок відшкодування моральної шкоди суму у розмірі 14 616 грн., у рахунок відшкодування витрат на купівлю ліків та виробів медичного призначення під час лікування у стаціонарному медичному закладі суму у розмірі 4\~013 грн. 45 коп., вихідну допомогу у розмірі трьохмісячного середнього заробітку, а також стягнути судові витрати. (а.с. 2-17, 202) В судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги з урахуванням уточнень підтримав в повному обсязі та наполягав на їх задоволенні. (а.с. 210) Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував посилаючись на те, що КП «Дніпропетровський метрополітен» на законних підставах та в законному порядку звільнило з роботи [PERSON] за наказом директора метрополітену «По особовому складу» від 23.12.2014 р. № 116-к за скороченням штату (п.1 ст.40 КЗпП України) відповідно до наказу «Щодо скорочення чисельності працівників та внесення змін у штатні розписи працівників КП «Дніпропетровський метрополітен»» від 20.10.2014 р. № 612. Про посилання [PERSON] на порушення вимог закону щодо строків виплати заробітної плати, тобто на затримку у виплаті йому заробітних плат представник відповідача посилався на те, що метрополітен цілком залежний у цьому питанні від надходження бюджетних коштів з бюджету Дніпропетровської міської ради, внаслідок чого всі працівники метрополітену розуміють, що в цьому відсутня вина керівництва метрополітену, відсутні будь-які несправедливі дії чи бездіяльність щодо позивача, у звязку чим відповідач вважає дані вимоги лише субєктивним сприйняттям та оцінку позивачем обставин діяльності метрополітену. Також представник відповідача зазначав, що посилання позивача на незаконне оголошення йому догани, незаконні вимоги його звільнення з роботи керівниками підприємства є лише його особистим сприйняттям їх критичних зауважень щодо його роботи юрисконсультом. Крім того, посилався на те, що факти порушення трудових прав, законних інтересів [PERSON] заподіяння шкоди його здоровю, моральної шкоди адміністрацією КП «Дніпропетровський метрополітен» відсутні. Факт перебування деякий час [PERSON] на лікуванні не має ніякого відношення та ніяк не повязаний з його роботою на метрополітені, окрім цього позивачу в установленому законодавством порядку були оплачені лікарняні листи. Щодо позовної вимоги про стягнення з КП «Дніпропетровський метрополітен» витрат на лікування [PERSON] у сумі 4013,45 грн. представник відповідача зазначив, що компенсація позивачу таких витрат не передбачена ні законодавством України, ні колективним договором метрополітену, у звязку з чим позовні вимоги [PERSON] є надуманими, фактичні обставини справи просто є неспівставимими з їх оцінкою позивачем та його реакцією на них. Враховуючи вищевикладені обставини представник відповідача просив суд відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог з урахуванням уточнень в повному обсязі. (а.с. 98-105, 210) Вислухавши пояснення учасників розгляду справи, дослідивши її матеріали, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Встановлено, що 11 грудня 2013 року у відповідності з наказом директора КП «Дніпропетровський метрополітен» № 123 позивач [PERSON] був прийнятий на вакантну посаду юрисконсульта юридичної групи метрополітену, тобто між ним та КП «Дніпропетровський метрополітен» було укладено трудовий договір на невизначений строк, що підтверджується копією трудової книжки позивача та копією посадової інструкції юрисконсульту першої категорії юридичної групи КП «Дніпропетровський метрополітен» ДМР, затвердженої 07.04.2009 року, наявними в матеріалах справи. (а.с. 18, 187-189) Судом встановлено, що з 14.07.2014 року по 18.08.2014 року позивач тимчасово виконував обовязки провідного юрисконсульта метрополітену [PERSON] на час його відпустки. За результатами виконання обовязків провідного консультанта позивачем була надана директору метрополітену доповідна записка від 28.07.2014 р. в якій було проінформовано керівника підприємства проте, що відділ бухгалтерського обліку і фінансів надав до юридичної групи документи, які не є належними доказами щодо підтвердження заборгованості з орендної плати підприємства перед метрополітеном, але в цей же день, 28.07.2014 р. на нараді при керівниках служб і відділів метрополітену директор КП «Дніпропетровський метрополітен» [PERSON] оголосив позивачу догану з тієї причини, що він не підготовив матеріал до господарського суду про стягнення заборгованості з даного підприємства, що підтверджується копіями письмових доказів, наявних в матеріалах справи. (а.с. 19-30) Також судом встановлено, що 29.07.2014 року відділом організації праці та заробітної плати метрополітену було підготовлено проект наказу про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності, в проекті якого начальник зазначеного відділу [PERSON] поставила свій підпис, що підтверджується копією наказу № 653 «Про створення комісії щодо розслідування випадку професійної недбалості» від 22 вересня 2014 року та копією зауваження позивача про створення комісії щодо розслідування випадку професійної недбалості від 07.10.2014 року, наявними в матеріалах справи. (а.с. 31, 37) Крім того судом встановлено, що позивач звертався зі скаргами до Територіальної державної інспекції праці у Дніпропетровській області та Дніпропетровської прокурори з нагляду за додержанням законів у транспортній сфері, за результатами розглянутих скарг позивача та звернень йому було рекомендовано звернутись до суду та повідомлено про те, що його звернення розглянуто в повному обсязі, на підставі чого йому було надано обґрунтовану та вичерпну відповідь, що підтверджується копією скарги позивача щодо неправомірних дій керівництва метрополітену від 29.09.2014 року, копією відповіді Дніпропетровської прокурори з нагляду за додержанням законів у транспортній сфері від 03.10.2014 року та копією відповіді Територіальної державної інспекції праці у Дніпропетровській області від 17.10.2014 року на звернення позивача, наявними в матеріалах справи. (а.с. 32-36, 38-44) Також судом встановлено, що з 25.11.2014 року по 01.12.2014 року включно позивач проходив лікування в неврологічному відділенні лікарні, а з 02.12.2014 року по 08.12.2014 року амбулаторно в поліклінічному відділенні ДЗ «Дорожня клінічна лікарня» ДП «Придніпровська залізниця». Під час проходження лікування у КЗ «Дніпропетровське клінічне обєднання швидкої медичної допомоги» позивачем було здійснено затрати на придбання ліків та виробів медичного призначення у загальній сумі 4013,45 грн., що підтверджується копією довідки № 93 від 01.12.2014 року, копією довідки № 147 від 02.12.2014 року, копією листка непрацездатності та копіями чеків аптеки № 1 від 25.11.2014 року, 26.11.2014 року та від 28.11.2014 року та копією виписного епікризу № 19756 за період з 25.11.2014 року по 01.12.2014 рік, наявними в матеріалах справи. (а.с. 45-47, 190) Встановлено, що 09.12.2014 року позивачем в перший день виходу із лікарняного на роботу було подано директору КП «Дніпропетровський метрополітен» заяву про звільнення із підприємства за власним бажанням згідно з ч. З ст. 38 КЗпП України, з причини порушення роботодавцем законодавства про працю, а саме: систематичного порушення роботодавцем строків виплати позивачу заробітної плати, безпідставного оголошення позивачу догани 28.07.2014 року директором КП «Дніпропетровський метрополітен» [PERSON] на нараді керівників служб і відділів метрополітену, незаконного вимагання 04.08.2014 року директором КП «Дніпропетровський метрополітен» [PERSON] та 17.09.2014 року головного інженера метрополітену [PERSON] звільнення позивача з підприємства. Відповідно до викладеного днем звільнення позивачем було визначено - 11 грудня 2014 року. Окрім цього у відповідній заяві провідним юрисконсультом метрополітену [PERSON], перед поданням заяви до загального відділу, було зазначено: «Підстави для звільнення за частиною третьою статті 38 КЗпП України відсутні», що підтверджується копією заяви від 09.12.2014 року, копією повідомлення від 10.12.2014 року та копією запиту від 09.12.2014 року, наявними в матеріалах справи. (а.с. 48-49) Судом встановлено, 25.12.2014 року позивач звертався до відповідача з заявою до директора КП «Дніпропетровський метрополітен» [PERSON] в якій позивач зазначив, що у звязку з припиненням трудового договору з підприємством просив видати йому відповідно до ч. 3 ст. 38, 44, 47, 116 КЗпП України належно оформлену трудову книжку та провести розрахунок з виплатою належних позивачу від підприємства грошових сум, що підтверджується копією заяви від 25.12.2014 року, наявною в матеріалах справи. (а.с. 50) Встановлено, що 24 грудня 2014 року наказом директора КП «Дніпропетровський метрополітен» ДМР № 116 - к від 23.12.2014 року позивача було звільнено з метрополітену за скороченням штатної чисельності працівників підприємства згідно з пунктом 1 статті 40 КЗпП України, а не за частиною 3 статті 38 КЗпП України, як було зазначено позивачем у заяві на звільнення з метрополітену за власним бажанням від 09 грудня 2014 року, що підтверджується копією наказу № 116-к від 23.12.2014 року, наявною в матеріалах справи. (а.с. 51) Також судом встановлено, що на підставі вищезазначеного наказу в трудову книжку позивача було внесено запис про звільнення позивача з роботи із «за скороченням штату працівників (п. 1 ст. 40 КЗпП України)», з зазначенням дати звільнення - 24 грудня 2014 року, що підтверджується копією трудової книжки позивача, наявною в матеріалах справи. (а.с. 52) З досліджених матеріалів справи судом було встановлено, що позивачу за наказом метрополітену від 23.12.2014 року за № 116-к, згідно з табелем обліку робочого часу за грудень 2014 року було нараховано кінцевий розрахунок в сумі 3\~463 грн. 64 коп. в які включались лікарняні за рахунок підприємства в розмірі 338 грн. 09 грн. та лікарняні за рахунок соцстраху у сумі 563 грн. 48 коп. Крім того, нарахований позивачу кінцевий розрахунок за грудень 2014 року у сумі 2\~864 грн. 40 коп. за вирахуванням утриманих податків був виплачений підприємством у повному обсязі, що підтверджується листом КП «Дніпропетровській метрополітен» ДМР від 16.02.2015 року, копією табелю обліку робочого часу за грудень 2014 року, копією відомості № 235 від 24.12.2014 року, копією відомості № 241 від 29.12.2014 року, копією відомості № 11 від 26.01.2015 року, копіями відомостей отримання заробітної плати з грудня 2013 року по листопад 2014 року та копією розрахункового листка за грудень 2014 року, наявними в матеріалах справи. (а.с. 69-97) Відповідно до умов розділу «Соціальні гарантії, пільги та компенсації» Колективного договору КП «Дніпропетровській метрополітен» ДМР на 2013-2016 роки, судом встановлено, що витрати на оздоровчі та соціальні заходи, виплату матеріальної допомоги встановлюються в розмірі, визначеному кошторисом, також відповідач надає працівникам матеріальну допомогу на компенсацію фактичних витрат за проходження попереднього обовязкового медичного, наркологічного та психіатричного огляду при прийомі на роботу у відповідності до наданих оригіналів платіжних документів, відшкодовує працівникам суми витрат на проходження періодичного профілактичного наркологічного та психіатричного оглядів, згідно з діючим законодавством. Так, відповідно до кошторису витрат, судом встановлено, що страхування усіх працівників метрополітену на випадок лікування у стаціонарі встановлюється у розмірі тис. грн., що підтверджується витягом з колективного договору на 2013-2016 року та копією кошторису витрат на оздоровчі та соціальні заходи, виплату матеріальної допомоги та надання позик на 2013 рік та 2014 рік, наявними в матеріалах справи. (а.с. 162-166, 203) Судом встановлено, що 22.01.2015 року відповідачем було направлено на адресу позивача лист-відповідь на заяву позивача від 25.12.2014 року та повідомлено позивача про те, що законодавчими та іншими нормативними актами не передбачений обовязок КП «Дніпропетровській метрополітен» ДМР відшкодовувати витрати на придбання ліків та виробів медичного призначення, крім того повідомлено позивачу про нараховану йому суму матеріального забезпечення згідно наданих позивачем 25.12.2014 року листків непрацездатності за робочі дні та сплачену 29.12.2014 року через касу метрополітену частину матеріального забезпечення за рахунок підприємства в сумі 276 грн. 56 коп., та розяснено позивачу, що іншу частину матеріального забезпечення позивачу додатково буде сплачено у розмірі 460 грн. 93 коп. після перерахування коштів органами державного соціального страхування на рахунок підприємства, що підтверджується копією листа від 22.01.2015 року, копією відомості використання марок та конвертів в січні 2015 року, копією конверта та копіями квитанцій «Укрпошта» від 22.01.2015 року та від 15.01.2015 року, наявними в матеріалах справи. (а.с. 166-167, 176) Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами Конституції України, Цивільним Кодексом України, Кодексом законів про працю України та іншими нормативно-правовими актами. Так, за змістом ст.ст. 43, 124 Конституції України, ст. 5-1 КЗпП України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до ч. 2 ст. 2 КЗпП України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Згідно ст. 31 КЗпП України власник або уповноважений ним орган не має права вимагати від працівника виконання роботи, не обумовленої трудовим договором. Відповідно до ч. 1 ст. 259 КЗпП України державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Громадський контроль за додержанням законодавства про працю здійснюють професійні спілки та їх об'єднання. Відповідно до ст. 37 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» профспілкові організації на підприємствах, в установах, організаціях та їх структурних підрозділах представляють інтереси своїх членів і захищають їх трудові соціально-економічні права та інтереси. Відповідно до розяснень, які викладені в п. 19 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. За змістом ст. 147 КЗпП України до працівника може біти застосовано догану тільки за порушення ним трудової дисципліни. Згідно ч. 1, 2, 4 ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Відповідно до ч. 1 ст. 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Згідно змістом ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу, власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Згідно ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Суд при вирішення заявленої позовної вимоги щодо зміни підстав звільнення позивача приймає до уваги системне порушення відповідачем строків виплати позивачу заробітної плати, яке здійснювалось з порушенням вимог статті 24 Закону України «Про оплату праці», статті 115 КЗпП України та п. 4.18. умов Колективного договору КП «Дніпропетровський метрополітен», затвердженого на 2013-2016 роки, крім того вищевикладені обставини були підтверджені представником відповідача під час розгляду справи з посиланням на причини поважності спричинення затримки позивачу в виплаті заробітної плати, однак суд враховує наявність та підтвердження факту порушення відповідачем строків виплати заробітної плати позивачу, а також те, що відповідачем в порушення умов Колективного договору виплачувалась заробітна плата позивачу один раз на місяць, тобто без встановленого «авансу». Також суд при вирішенні заявленої вимоги враховує незаконне вимагання головного інженеру КП «Дніпропетровський метрополітен» ДМР [PERSON] звільнитися позивача з підприємства, що було підтверджено позивачем належними та допустимими доказами під час судового розгляду та призвело до звернень позивача зі скаргами та зверненнями до Територіальної державної інспекції праці у Дніпропетровській області та Дніпропетровської прокурори з нагляду за додержанням законів у транспортній сфері з метою захисту своїх порушених прав та законних інтересів. Крім того суд приймає до уваги, що позивач указував на те, що від нього вимагали звільнення з роботи за власним бажанням, мотивуючи це тим, що позивач спричинив збитки метрополітену, у звязку з чим відповідач планував створити комісії щодо розслідування професійної недбалості позивача. За таких обставин 09 грудня 2014 року позивач подав відповідачу заяву про звільнення з підприємства за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, у звязку з порушенням роботодавцем законодавства про працю. Однак наказом директора КП «Дніпропетровський метрополітен» ДМР № 116 - к від 23.12.2014 року позивача було звільнено з метрополітену за скороченням штатної чисельності працівників підприємства згідно з пунктом 1 статті 40 КЗпП України, а не за частиною 3 статті 38 КЗпП України, як було зазначено позивачем у заяві на звільнення з метрополітену за власним бажанням від 09 грудня 2014 року. Аналізуючи встановлені в судовому засіданні на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті наведених вище положень законодавства, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для звільнення позивача за його заявою згідно з ч. 3 ст. 38 КЗпП України, виходячи з того, що істотність характеру порушень роботодавцем умов трудового законодавства та їх поважність не можуть бути підставою для відмови працівнику у звільненні за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, оскільки такі критерії цією нормою не передбачені, з огляду на те, що роботодавець не має права самостійно змінювати визначену працівником у заяві причини звільнення з роботи. За таких обставин суд приходить до висновку, що заявлені позивачем позовні вимоги в даній частині є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню та вважає необхідним визнати трудові відносини між [PERSON] та Комунальним підприємством «Дніпропетровський метрополітен» Дніпропетровської міської ради припиненими з 11 грудня 2014 року на підставі звільнення «за власним бажанням (ч. 3 ст. 38 КЗпП України)». Враховуючи вищевикладене, суд також вважає необхідним визнати незаконним та скасувати пункт 1.2. наказу Комунального підприємства «Дніпропетровський метрополітен» Дніпропетровської міської ради від 23.12.2014 року № 116-к «Про звільнення [PERSON]. юрисконсульта юридичної групи апарату управління метрополітену, 24 грудня 2014 року за скороченням штату, п. 1 ст. 40 КЗпП України, та виплатити вихідну допомогу у розмірі середнього місячного заробітку». З огляду на викладене, суд приходить до висновку про необхідність видачі Комунальним підприємством «Дніпропетровський метрополітен» Дніпропетровської міської ради наказу про звільнення [PERSON] «за власним бажанням (ч. 3 ст. 38 КЗпП України)» та зміну внесеного до трудової книжки [PERSON] запису про звільнення з роботи із «за скороченням штату працівників (п. 1 ст. 40 КЗпП України)» на «за власним бажанням (ч. 3 ст. 38 КЗпП України)», а також змінення дати звільнення позивача з 24 грудня 2014 року на 11 грудня 2014 року. Крім того, в суду при розгляді позовних вимог не викликає сумнівів дійсність спричинення позивачу моральної шкоди, яка полягає в неодноразовому порушенні відповідачем законних прав позивача, які виразилась в систематичному порушенні відповідачем строків виплати позивачу заробітної плати, безпідставного оголошення позивачу догани від 28.07.2014 року на нараді керівників служб і відділів метрополітену, незаконному вимаганні звільнення позивача з підприємства, затвердженню наказу № 653 від 22.09.2014 року «Про створення комісії щодо розслідування випадку професійної недбалості», який був направлений на зниження мого престижу та ділової репутації на підприємстві, незаконної відмови у звільненні позивача із метрополітену 11.12.2014 року за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, внаслідок чого у позивача погіршився стан здоровя, була принижена честь і гідність позивача, що в свою чергу викликало душевні страждання позивача. Разом з тим, суду не надані будь-які докази, що обєктивно свідчили б про істотність заподіяної позивачу моральної шкоди і настання внаслідок звільнення з роботи моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків, які вимагають додаткових зусиль позивача для організації свого життя, враховуючи вимоги розумності і справедливості, суд вважає позовні вимоги в даній частині такими, що підлягають частковому задоволенню у розмірі 300 гривень. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів, які він витратив на купівлю ліків та виробів медичного призначення під час лікування у стаціонарі медичного закладу за період з 25.11.2014 року по 01.12.2014 рік, суд виходив з того, що позивачу згідно наданих ним листків непрацездатності за робочі дні 29.12.2014 року через касу метрополітену було виплачено частину матеріального забезпечення за рахунок підприємства в сумі 276 грн. 56 коп., та розяснено, що іншу частину матеріального забезпечення позивачу буде додатково сплачено після перерахування коштів органами державного соціального страхування на рахунок підприємства у розмірі 460 грн. 93 коп. Також, суд при вирішення даної позовної вимоги приймає до уваги, що законодавчими та іншими нормативними актами не передбачений обовязок КП «Дніпропетровській метрополітен» ДМР відшкодовувати витрати на придбання ліків та виробів медичного призначення, у звязку з чим суд приходить до висновку про відмову в задоволенні цієї частини позовних вимог. Також вирішуючи позовні вимоги в частині виплати позивачу вихідної допомоги у розмірі його трьохмісячного середнього заробітку згідно зі ст. 44 КЗпП України, суд вважає дану вимогу передчасною, оскільки під час звільнення позивача відповідачем з урахуванням умов колективного договору було проведено кінцевий розрахунок, крім того під час проведення відповідачем розрахунку з позивачем, останнім не було надано до сектору з обліку заробітної плати наказ про припинення свого трудового договору з необхідними підписами і із зазначенням відсутності майново-матеріальної заборгованості перед підприємством та не отримано розрахунковий листок, у звязку з чим суд приходить до висновку про відмову в задоволенні цієї частини позовних. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, приймаючи до уваги результат вирішення даної справи, а також те, що позивач при звернення до суду повинен був сплатити судовий збір відповідно до кількості заявлених позовних вимог, але відповідно до ст. 5 Закону України «Про судовий збір» був звільнений від сплати судового збору, суд на підставі ст.88 ЦПК України вважає за необхідне стягнути з Комунального підприємства «Дніпропетровський метрополітен» Дніпропетровської міської ради на користь держави у рахунок сплати судових витрат суму у розмірі 487 грн. 20 коп. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved