Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-12 00:00:00

22.03.2021 представник позивача - адвокат Остапенко В.С., який діє в інтересах позивача [PERSON] звернувся до Костопільського районного суду Рівненської області з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу, зареєстрованого 08.10.2019 Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, актовий запис № 4719. Ухвалою судді Костопільського районного суду Рівненської області від 09 квітня 2021 року цивільну справу за вказаним позовом було направлено за підсудністю до Зміївського районного суду Харківської області, справа надійшла до канцелярії суду 17.05.2021. В обґрунтування позову зазначено, що 08 жовтня 2019 року Харківським міським\~відділом державної\~реєстрації актів\~цивільного стану\~Головного територіального\~управління юстиції\~у Харківській\~областібуло зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Від шлюбу сторони дітей не мають. Сімейні стосунки між сторонами не склалися. У червні 2020 року сім`я розпалася, оскільки відповідач залишив дружину та виїхав за межі Рівненської області де вони проживали з початку 2020 року. Сторони разом не проживають, спільного господарства не ведуть, не мають спільного бюджету. Подальше спільне проживання та збереження шлюбу неможливі та суперечать інтересам позивача. Зазначені обставини стали підставою для звернення до суду з даним позовом. Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 08 липня 2021 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 22.07.2021. 22.07.2021та 05.08.2021 судові засідання відкладено у зв`язку з неявкою відповідача. 13.08.2021 належним чином повідомлені учасники в судове засідання не з`явилися. Представник позивача - адвокат Остапенко В.С. надав до суду заяву, в якій просить розглянути справу за відсутності позивача та її представника, позовні вимоги підтримує та наполягає на їх задоволенні в повному обсязі, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] повторно в судове засідання не прибув, про час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, рекомендованими листами, направленими на адресу його місця реєстрації судом, однак рекомендовані повідомлення повернулися до суду з поштовою відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с.60), та через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (а.с.47). Причин неявки суду [PERSON] не повідомив, відзиву на позов не надавав. Згідно зі статті 280 Цивільного процесуального кодексу України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2)\~відповідач не\~з`явився в\~судове засідання\~без поважних\~причин або\~без повідомлення\~причин; 3)\~відповідач не\~подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, на підставі частини 4 статті 223, статті 280 Цивільного процесуального кодексу України, враховуючи згоду позивача і наявність достатніх даних для вирішення спору, вважає можливим ухвалити заочне рішення. Зважаючи на те, що всі особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явилися, відповідно до частини 2\~статті 247 Цивільного процесуального кодексу України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши доводи позовної заяви, письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного: Частинами 1, 3\~статті 13 Цивільного процесуального кодексу України\~передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до\~статей 76-81 Цивільного процесуального кодексу України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до пункту 10 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому,що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Відповідно до статті 1 Сімейного Кодексу України побудова сімейних відносин відбувається на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємоповаги та підтримки. Відповідно до статті 24 Сімейного Кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування до шлюбу жінки та чоловіка не допускається. Відповідно до частин 3, 4 статті 56 Сімейного Кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Таке положення національного законодавства України відповідає статті 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Аналогічні положення містить і Європейська конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР від 17.07.1997). Так, відповідно до статті 12 зазначеної Конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім`ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права. Крім того, стаття 5 Протоколу №7 зазначеної конвенції встановлено, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Згідно частини 1\~статті 110 Сімейного кодексу України\~позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Даними Свідоцтва про шлюб, серії [NUMBER] , підтверджується, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 08 жовтня 2019 року (а.с. 25). Позивач зазначала, що спільних дітей від шлюбу не має. Частиною 1\~статті 82 Цивільного процесуального кодексу України\~визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. З позовної заяви слідує, що після фактичного припинення сторонами шлюбних стосунків подальше збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача. Відповідачем зазначені обставини не заперечувалися. За змістом встановлених судом обставин, фактично сторони припинили шлюбні стосунки, подальше збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Спору про поділ майна між сторонами у цій справі немає. На підставі викладеного, суд вбачає підстави для задоволення позову в повному обсязі. Відповідно до положень статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача на користь позивача належить стягнути судовий збір у розмірі 908 грн 00 к. Відповідно до другого речення частини 5\~статті 268 Цивільного процесуального кодексу України\~датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Outcome: approved