Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-10 00:00:00

22 жовтня 2015 року позивачка [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою, в якій, з урахуванням уточнених вимог, просить визнати дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, що розташовані за адресою: [ADDRESS], просить визнати за нею право власності на вказане майно, а також на земельну ділянку площею 0,60 га для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Прибузької сільської ради Жовтневого району Миколаївської області. В обґрунтування цих вимог вказувала, що після смерті її чоловіка залишилося спадкове майно, в тому числі, у виді вищевказаного житлового будинку та земельних ділянок. Житловий будинок та земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] її чоловік придбав у відповідача [PERSON] 20 вересня 1995 року, договір купівлі-продажу посвідчувався товарною біржею, та через юридичну необізнаність, в подальшому нотаріально не укладався. Про недійсність цього договору їй стало відомо лише при огляді вказаного документу нотаріусом під час її звернення як спадкоємця [PERSON] В той же час сторони виконали договір в повному обсязі, і з часу придбання вказаного майна їх сім'я проживає у вказаному будинку. Посилаючись на свої права як спадкоємця, просить визнати вказаний договір дійсним. Також вказує, що спадкодавець не оформив на своє ім'я державного акту щодо права власності на земельну ділянку для обслуговування вищевказаного житлового будинку. На державному акті лише здійснено відмітку про перехід права власності, однак останнє не є належним посвідченням права спадкодавця щодо вказаного майна. Крім того, на час смерті у власності спадкодавця знаходилась земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства, в той же час оригінал правовстановлюючого документу щодо цього майна втрачено, тому захист спадкових прав спадкоємця можливий лише в судовому порядку. Позивачка також зазначає, що нотаріусом їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на майно в цілому у зв'язку з наявністю окрім неї інших спадкоємців першої черги - їх із спадкодавцем дітей. Разом з тим, останні, не маючи наміру приймати спадщину, від неї належним чином не відмовилися та нині така можливість втрачена. У зв'язку з тим, що можливості оформлення її спадкових прав в нотаріальному порядку вичерпані, позивачка була змушена звернутися до суду із цим позовом. [PERSON] в судовому засіданні свої позовні вимоги підтримала та пояснила про вищевикладене. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог не заперечували, пояснили, що дійсно не бажали приймати спадщину після смерті батька, однак про порядок відмови від цього прав не знали. Нині така можливість втрачена. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду із заявами, в яких позовні вимоги [PERSON] визнали в повному обсязі та просили справу розглянути за їх відсутності. Зазначили, що наміру приймати спадщину після смерті батька не мали, та не бажають цього нині, пославшись на те, що вказане є їх правом, а не обов'язком. Відповідач [PERSON] в судове засідання не прибув, про причини неявки не повідомив, хоча про час та місце судового засідання повідомлений належно, про що свідчать дані зворотнього поштового повідомлення (а.с. 48), у зв'язку з чим суд допустив розгляд справи за його відсутності. Дослідивши письмові докази по справі в межах заявлених позовних вимог суд встановив, що за даними копії свідоцтва про смерть [NUMBER], [PERSON] помер [INFO] року, про що Прибузькою сільською радою Жовтневого району Миколаївської області було здійснено актовий запис про смерть за № 29 від 24.09.2009 року (а.с. 24). За даними Прибузької сільської ради, на час смерті із [PERSON] були зареєстровані та проживали дружина [PERSON], та їх діти - [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] За відомостями Жовтневої державної нотаріальної контори Миколаївської області спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилася. Підстави, з яких позивачка була змушена звернутися до суду із цим позовом, та про які вона вказує у своїй позовній заяві підтверджуються письмовим роз'ясненням нотаріуса від 21.10.2015 року № 1094/01-16 (а.с. 13.) Положення ч.ч.1-4 ст. 1268, ч.1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК України вказують на те, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину шляхом подання відповідної заяви до нотаріальної контори за місцем її відкриття або шляхом проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Однак відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], не маючи наміру приймати спадщину, належним чином від неї не відмовилися, що на даний час також перешкоджає позивачці нотаріально оформити свої спадкові права на спадкове майно в цілому. Поновлення в судовому порядку строку на подання заяви про відмову від спадщини закон не передбачає. Відповідно до ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Положення ч.1 ст.15 та ст.392 ЦК України вказують, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. До складу спадщини відповідно до ст. 1218 ЦК України входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкоємець іншої можливості захистити своє право на майно не має можливості через неподання вчасно іншим спадкоємцем до нотаріальної заяви про відмову від спадщини. Враховуючи, що прийняття спадщини є правом спадкоємця, а не його обов'язком, та відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] заявили про відсутність наміру вступу у спадкові права після смерті батька, суд дійшов висновку про захист спадкових прав [PERSON] як єдиного спадкоємця, який прийняв спадщину після смерті чоловіка [PERSON] Щодо належності спірного майна до спадкової маси, то зі змісту договору купівлі-продажу від 20 вересня 1995 року, що укладений між [PERSON] та [PERSON], останній продав спадкодавцю спірний житловий будинок. Договір зареєстровано товарною біржею, та в подальшому нотаріально не посвідчувався. Згідно п. 5 Договору, кошти за проданий будинок продавцем отримано до підписання вказаного договору, в повному обсязі. За даними Прибузької сільської ради [PERSON] з родиною зареєстрований та мешкав у вказаному будинку з 1996 року, що також вказує на виконання умов вищевказаного договору обома сторонами в повному обсязі. Відповідно до ст. 227 ЦК України (в редакції 1963 року) договір купівлі-продажу житлового будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне за собою недійсність договору. Згідно з частиною 2 статті 47 ЦК України в редакції 1963 року суд може визнати дійсною угоду, що потребує нотаріального посвідчення, коли сторони досягли згоди за всіма її істотними умовами і одна сторона ухиляється від нотаріального посвідчення останньої за відсутності передбачених законодавством перешкод для цього. Відповідно до положень ст.ст. 100, 101 ЦК України (1963 року), громадяни могли мати у власності житловий будинок. При цьому глава десята цього кодексу також не пов'язувала наявність такого права з його обов'язковою державною реєстрацією. Відповідно до ч.1 ст. 128 ЦК України (ред. 1963 року) право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. З досліджених письмових доказів слідує, що між сторонами договору відбулась передача майна, та з 1996 року спадкодавець відкрито, безперешкодно та безперервно володів вказаним майном. Ст. 49 Закону України «Про власність» було передбачено, що володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Відчужувачем вказаного майна - відповідачем [PERSON] зазначена угода не оспорювалась, питання щодо її недійсності останній також не піднімав. Враховуючи положення ст. 1218 ЦК України, до спадкоємця [PERSON] перейшли майнові права належні спадкодавцю. Більш того, зі змісту копії свідоцтва про шлюб, [PERSON] перебувала у шлюбі із спадкодавцем [PERSON] з 1989 року (а.с. 23), тобто за положеннями Кодексу про шлюб та сім'ю, дійсного на час укладення вказаного договору, [PERSON] як спільний набувач вказаного будинку має право на захист своїх прав і як спільний учасник вказаного договору купівлі-продажу. За такого, встановивши, що сторони вищевказаного договору досягли згоди щодо всіх істотних його умов та виконали їх, суд дійшов висновку про задоволення вимог [PERSON] щодо визнання вищевказаного договору дійсним. Відповідно до положень ст. 30 Земельного кодексу України від 18.12.1990 року у редакції, що діяла на час укладення вищевказаного договору купівлі-продажу, при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. Таке роз'яснення застосування вищевказаних правових норм також міститься і в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» ( п.18 п.п.). Згідно Державного акту серії [NUMBER] від11.11.1994 року (а.с. 30), на час укладення вищевказаного договору, продавцю житлового будинку [PERSON] на праві приватної власності також належала земельна ділянка для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку. Враховуючи викладене, встановивши, що на час укладення вищевказаного договору купівлі-продажу житлового будинку продавець майна був власником і земельної ділянки, на якій розташовано вказаний житловий будинок, то з урахуванням зазначених правових норм, до набувача цього будинку перейшло і право власності на земельну ділянку під ним, в розмірах, що визначені ст. 121 ЗК України. Відповідно до п. 4.15 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві. Згідно ст. 126 ЗК України, в редакції, що діяла на час смерті [PERSON], право приватної власності особи на земельну ділянку посвідчувалося державним актом на право власності. Проте [PERSON] за життя, хоча і набув права на вищевказану земельну ділянку, однак правовстановлюючого документу на неї не оформив, у зв'язку з чим позивачка позбавлена можливості нотаріально оформити свої спадкові права, однак з огляду на положення ст.ст. 1218, 1268 ЦК України, її право на вказане майно гарантоване державою. Окрім того, за даними Державного акту серії [NUMBER], у власності [PERSON] також перебувала земельна ділянка площею 0,60 га для ведення особистого селянського господарства (а.с. 31), однак як вказує позивач, оригінал правовстановлюючого документу на це майно було втрачено. Відповідно до п.4.15. Глави 10 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. За вказаного, позивачка втратила можливість оформлення своїх прав щодо цього майна в нотаріальному порядку. Враховуючи наведене, та встановивши, що відповідно до вимог ст. ст. 1261, 1268, 1269 Цивільного кодексу України, [PERSON] як спадкоємець першої черги прийняла спадщину після смерті чоловіка [PERSON], інші спадкоємці першої черги скористатись своїм правом на спадкування відмовились, належність вищевказаного майна спадкодавцю встановлена змістом досліджених судом письмових доказів, проте можливість оформлення позивачкою своїх спадкових прав в нотаріальному порядку вичерпана, на підставі ст. 16 ЦК України, суд вважає, що цивільне право позивачки підлягає захисту.

Outcome: approved