Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-24 00:00:00

22 серпня 2016 року позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визначення часток у спільній сумісній власності подружжя. Позов обґрунтовується тим, що 27 вересня 2003 року між сторонами по справі був укладений шлюб, який зареєстрований виконавчим комітетом Дмитрівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис за №22. Рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 13 листопада 2014 року шлюб між сторонами був розірваний. Перебуваючи у шлюбі, сторонами по справі за спільні кошти було куплене нерухоме майно: нежитлова будівля, кафе, яке знаходиться за адресою: Одеська область Татарбунарський район с.Дмитрівка вул. Гагаріна, №11 «Г», що складається з нежитлової будівлі, кафе загальною площею 113,2 кв.метрів, зазначеного в схематичному плані під літерою «А», підвал під літерою «а», що підтверджується договором купівлі-продажу від 13 лютого 2007 року серія ВКЕ №403173. Вказане нерухоме майно було оформлене у власність на відповідача [PERSON], що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 11.06.2008 року, серія ССК №812507. Згідно п.2.3. договору купівлі-продажу загальна вартість нежитлової будівлі, кафе складає 59 723 грн., а тому вартість 1/2 частини цього нерухомого майна складає 29 861 грн. 50 коп. З урахуванням вищевикладеного, позивачка звертається до суду з даним позовом та просить суд визнати на праві спільної часткової власності по 1/2 ідеальної частки нерухомого майна, кафе між нею та відповідачем. У судове засідання представник позивачки, [PERSON], не зявився, однак надав до суду заяву про розгляд справи без його участі та участі позивачки, позовні вимоги підтримав, у разі повторної неявки відповідача просив винести у справі заочне рішення (а.с.22). Відповідач у судове засідання двічі не з'явився, про час і місце судового засідання повідомлявся за місцем його реєстрації (а.с.а.с.24,26), про причини неявки суду не повідомив. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, письмові докази, дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову з огляду на наступне. Як вбачається з матеріалів справи, сторони перебували у шлюбі, укладеному 23 вересня 2003 року (а.с.13), що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії 1-ВЛ №9182706 від 27 вересня 2003 року. Згідно рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 13 листопада 2014 року (а.с.а.с.12 12 «зворот»), шлюб між сторонами було розірвано. За час перебування у шлюбі сторонами було придбано нежитлову будівлю, кафе, що розташована за адресою: вул. Гагаріна, №11 «Г» с.Дмитрівка Татарбунарського району Одеської області, згідно договору купівлі-продажу від 13 лютого 2007 року серії ВКЕ №403173 (а.с.а.с.9 9 «зворот»), який посвідчено нотаріусом Татарбунарської державної нотаріальної контори [PERSON] 13.02.2008 року. Згідно поверхового плану (а.с.8), нежитлова будівля, яка знаходиться за адресою: вул. Гагаріна, №11 «Г» с.Дмитрівка Татарбунарського району Одеської області, складається з підвалу, позначеного на плані під літерою «а», а також з першого поверху, позначеного літерою «А». Власником вищевказаної нежитлової будівлі значиться [PERSON], відповідач по справі (а.с.а.с.10,11). Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Згідно ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частки майна чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст.ст.58,59 ЦПК України) і це є її процесуальним обов'язком (ст.ст. 10,60 ЦПК України). Визначення часток дружини і чоловіка у спільному майні є першим етапом у вирішенні майнової сфери подружнього конфлікту. Розподіл в натурі, тобто реальний розподіл наступає лише після визначення часток у праві спільної сумісної власності. Відповідно до ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Виходячи з положень ст. 11 ЦПК України, а саме враховуючи межі заявлених вимог, суд вважає за необхідне визнати ідеальні частки сторін в відповідному спільному майні без його реального поділу і залишити майно у їх спільній частковій власності. Після поділу майна між подружжям право спільної сумісної власності припиняється.

Outcome: approved