Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-17 00:00:00

23 квітня 2015 року Позивач звернувся до суду з позовом до Відповідачів про визнання права власності на квартиру. В позовних вимогах зазначає, що право власності на ? частку квартири за адресою область [ADDRESS] Позивач набув згідно договору обміну квартири від 25.01.2002 року посвідченого приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Щур Н.Р. та зареєстрованого в реєстрі №216. Інша ? зазначеної квартири згідно вищезазначеного договору належить дружині Позивача [PERSON]. Крім того, зазначає, що право власності за Позивачем на ? частку квартири за адресою область [ADDRESS] підтверджується архівною довідкою №515від16.07.2014 року та технічним паспортом на квартиру виданим на ім'я позивача. При звернені до приватного нотаріуса Обухівського районного нотаріального округу Київської області Щур Н.Р. з проханням надати копію договору обміну квартири від 25.01.2002 року посвідченого приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Щур Н.Р. та зареєстрованого в реєстрі №216 Позивач отримав відповідь про неможливість надати таку копію у зв'язку з відсутністю в архіві дублікату цього договору. При звернені до Державної реєстраційної служби Обухівського міського управління юстиції Київської області з приводу проведення державної реєстрації права власності на ? частку квартири за адресою область [ADDRESS] Позивач отримав рішення №16130443 від 29.09.2014 року, про відмову у задоволенні заяви, щодо проведення державної реєстрації права власності на ? частку квартири за адресою область [ADDRESS] у зв'язку з відсутністю у Позивача оригінала правовстановлюючого документу. У зв'язку з цим у позивача виникла необхідність для звернення до суду з позовом в порядку статті 392 Цивільного кодексу України, щодо визнання права власності на квартиру у зв'язку з втратою документу, що засвідчує право власності Позивача на квартиру. Посилаючись на норми Цивільного кодексу України, позивач просив у суду визнати за ним право власності на ? частку квартири за адресою область [ADDRESS]. В судовому засіданні представник Позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі з підстав наведених в позові. Представники Відповідачів подали до суду письмові заяви про розгляд справи за їх відсутності проти задоволення позовних вимог не заперечували Суд, вислухавши пояснення представника позивача, який з'явився в судове засідання, вивчивши матеріали справи в їх сукупності, та на підставі наявних у справі доказів вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Враховуючи зміст заявлених вимог, суд приходить до висновку про необхідність аналізу наступних правових норм та рекомендацій Верховного суду України. У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом. Статтею 41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. У ст. 3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до вимог статті 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Як встановлено судом з матеріалів справи та пояснень наданих в судових засіданнях право власності на ? частку квартири за адресою область [ADDRESS] Позивач набув згідно договору обміну квартири від 25.01.2002 року посвідченого приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Щур Н.Р. та зареєстрованого в реєстрі №216 копія якого знаходиться в матеріалах справи. Також, право власності за Позивачем на ? частку квартири за адресою область [ADDRESS] підтверджується архівною довідкою №515від16.07.2014 року та технічним паспортом на квартиру виданим на ім'я Позивача При звернені до Державної реєстраційної служби Обухівського міського управління юстиції Київської області з приводу проведення державної реєстрації права власності на ? частку квартири за адресою область [ADDRESS] Позивач отримав рішення №16130443 від 29.09.2014 року, про відмову у задоволенні заяви, щодо проведення державної реєстрації права власності на ? частку квартири за адресою область [ADDRESS] у зв'язку з відсутністю у Позивача оригінала правовстановлюючого документу, тобто договору обміну квартири від 25.01.2002 року посвідченого приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Щур Н.Р. та зареєстрованого в реєстрі №216. В матеріалах справи знаходиться лист приватного нотаріуса Обухівського районного нотаріального округу Київської області Щур Н.Р. від 13.05.2015 року №151/01-16 з якого вбачається, що договору обміну квартири від 25.01.2002 року дійсно був посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Щур Н.Р. та зареєстрованого в реєстрі №216. Суд вважає, що вищезазначені письмові докази зібрані в результаті розгляду справи є достатніми для задоволення позовних вимог. Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 10 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Зважаючи на ч. 1 ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. У ст. 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Outcome: approved