Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-19 00:00:00

22 серпня 2016 року [PERSON] позивач звернулася до суду з позовною заявою до відповідача, в якій просить визнати за нею право власності на 1/2 частку квартири № 149, яка розташована в будинку № 10 по вул. Одинцова в м. Чернігові. Позов обґрунтований тим, що спірну квартиру сторони придбали під час шлюбу за спільні кошти 10.07.1995. Після розірвання шлюбу, 27.07.2006, у них була домовленість про те, що квартира в майбутньому стане власністю їхньої дочки, [PERSON], яка була зареєстрована у цій квартирі. Однак у серпні 2015 року відповідач звернувся до суду з позовом про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 29.10.2015 вказаний позов було задоволено, після чого у [PERSON] виникло право на позов про поділ майна, набутого під час шлюбу. У судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали та просили задовольнити. Представник відповідача позов не визнала, просила відмовити в його задоволенні, посилаючись на те, що спірне нерухоме майно придбане відповідачем за особисті, а не за спільні з позивачем кошти. Крім того, подала письмову заяву про застосування позовної давності. Відповідач до суду не зявився, про час і місце розгляду справи оповіщений, про причини неявки суду не повідомив. Заслухавши пояснення позивача, представників сторін, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що 02 липня 1993 року сторони зареєстрували шлюб, який рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 27 липня 2006 розірваний (а.с. 21). 10 липня 1995 року, тобто під час шлюбу, між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу квартири № 149 по вулиці Одинцова в будинку № 10 в місті Чернігові, посвідчений державним нотаріусом Першої чернігівської державної нотаріальної контори [PERSON] (а.с. 24-25). Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 14560883 від 16.05.2007, власником квартири № 149 по вулиці Одинцова в будинку № 10 в місті Чернігові є [PERSON] (а.с. 26). Позивач, вважаючи спірну квартиру спільною сумісною власністю, просить визнати за нею право власності на 1/2 її частку. Розпорядженням міського голови м. Чернігова № 54-р «Про перейменування вулиць та провулків міста» від 19.02.2016 вулиця Одинцова перейменована на вулицю Захисників України. Згідно статей 22, 23, 28 Кодексу про шлюб та сімю України (далі КпШС України), чинних на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, відносилося до спільної сумісної власності. Кожен з подружжя мав рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. При укладенні угод одним з подружжя вважалося, що він діє за згодою другого з подружжя. Згода другого з подружжя була обовязковою лише при укладенні угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребувала обовязкового нотаріального засвідчення. В разі поділу майна, яке перебувало в спільній сумісній власності подружжя, їх частки визнавалися рівними. Проте, згідно ст. 24 КпШС України зазначені положення не поширювалися на майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, яке визнавалося власністю кожного з них. Також абз. 2 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду УРСР від 15.06.1973 № 6 „Про деякі питання, що виникли в судовій практиці по застосуванню Кодексу про шлюб та сім'ю України, чинної на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено, що майно, яке належало подружжю до укладення шлюбу, а також одержане ними під час шлюбу в дар або в порядку спадкування, вважалося власністю кожного з них. Тому, якщо за рахунок зазначеного майна ким-небудь із подружжя зроблені вкладення для придбання спільного майна, то ці вкладення мають враховуватися при визначенні часток подружжя у спільній сумісній власності (ст. 28 Кодексу про шлюб та сім'ю України). Виходячи з аналізу зазначених норм права, на набуте подружжям під час шлюбу майно поширювався статус спільної сумісної власності. Для визначення ж майна особистою власністю одного з подружжя необхідно було, щоб це майно: належало йому до укладення шлюбу; було одержане ним під час шлюбу в дар; було одержане ним під час шлюбу в порядку спадкування, а також придбане за рахунок особистого майна. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи\~ норму статті 22 КпШС України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти\~ або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя. Статтями 10 і 60 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості і що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а ст. 57 ЦПК що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи, і ці дані встановлюються на підставі (зокрема) пояснень сторін, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Відповідач, стверджуючи, що спірна квартира придбана ним за особисті кошти, надав розписку від 08.07.1995, згідно якої він отримав від [PERSON] 3 000 доларів, переданих останній на зберігання (а.с. 59). Допитана у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] показала, що дійсно [PERSON] приблизно у 1990 році [PERSON] залишив їй грошові кошти у сумі 3\~000 доларів США на зберігання, які вона повернула у 1995 році. Про придбання квартири за передані на зберігання кошти свідчить також час укладення договору купівлі-продажу квартири, який співпадає з часом отримання відповідачем коштів від [PERSON], та рівень доходів [PERSON] на посаді кондуктора в КП «Чернігівське тролейбусне управління», який викликає обєктивні сумніви у спроможності позивача брати участь у фінансуванні купівлі нерухомого майна в той період часу. Будь-яких доказів на спростування вказаних обставин позивач не надала, а до показань допитаної в якості свідка [PERSON], яка стверджувала про придбання спірного майна за спільні кошти сторін, суд ставиться критично, оскільки джерелом обізнаності про ці обставини є лише слова позивача. Ухвалою суду від 18.11.2016 призначена судова технічна експертиза розписки, проте Київський науково-дослідний інститут судових експертиз 03.04.2017 повідомив суду про неможливість надання висновку з цього питання (а.с. 105-106). З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що квартира № 149 по вул. Одинцова (нині Захисників України), буд. 10 в м. Чернігові придбана хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти відповідача, тому не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю [PERSON] Таким чином, у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed