Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-14 00:00:00

23 червня 2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням з обовязковою зміною реєстрації за місцем проживання. В обґрунтування уточнених позовних вимог (а. с. 32), позивач [PERSON] зазначив, що він є власником будинку № 71 по вул. 9 Січня в м. Гуляйполе Запорізької області на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом. У вказаному будинку з 13 вересня 2013 року зареєстрований відповідач, який проживав разом з його донькою [PERSON] як співмешканець. Далі в позові позивач вказує на те, що з вересня 2014 року і до теперішнього часу [PERSON] в його будинку не проживає. З його донькою спільним побутом не повязані, спільних взаємних прав та обовязків не мають. Позивач далі зазначив, що за час спільного проживання з відповідачем в одному будинку постійно виникали конфліктні ситуації, тому він був вимушений звертатися до правоохоронних органів. Як вказав позивач, така поведінка відповідача унеможливлювала не лише сумісне проживання, а й взагалі будь-яке спілкування з ним, оскільки з його боку мали місце погрози фізичної розправи. На неодноразові вимоги позивача щодо добровільної зміни місця реєстрації відповідач не реагував. Далі в позові позивач зазначив, що він особисто несе витрати по утриманню належного йому житлового будинку, але реєстрація особи, яка не проживає в ньому не дає йому можливості в кризовий час оформити своє право на отримання субсидії. Крім того, відповідач створює позивачу перешкоди в користуванні будинком, оскільки він не може реалізувати своє право на його відчудження. Тому, просить суд, визнати [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування житловим приміщенням, яке розташоване за адресою: вул. 9 Січня, буд.71, м. Гуляйполе Запорізької області з обовязковою зміною реєстрації за місцем проживання. Згідно ухвали Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 22.07.2016 року до справи була залучена третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на боці позивача, а саме виконавчий комітет Гуляйпільської міської ради Гуляйпільського району Запорізької області. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявився, про час і місце його проведення був повідомлений належним чином, надав суду заяву, в якій прохав позовні вимоги задовольнити та розглянути справу без його участі, проти заочного розгляду справи не заперечує (а.с.33). Відповідач в судове засідання повторно не зявився, заяв, клопотань суду не надав. За відомостями адресно-довідкового сектору УДМС України в Запорізькій області від 07.07.2016 року, гр. [PERSON], [INFO], зареєстрований за адресою: [INFO] з 2013 року (а. с. 23). Відповідач про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, згідно оголошення в друкованих засобах масової інформації в газеті «Запорізька правда» від 01.09.2016 року № 19 (а. с. 41). Представник третьої особи виконавчого комітету Гуляйпільської міської ради Гуляйпільського району Запорізької області в судове засідання не зявився, надав через канцелярію суду письмову заяву, в якій прохає проводити розгляд справи без її участі, проти задоволення позовних вимог не заперечують. Виходячи з наведеного, а також положень ч.2 ст.158 ЦПК України, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні судового засідання за відсутності учасників процесу. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у справі даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Справа розглянута в заочному порядку, на підставі наявних в матеріалах справи доказів, проти чого не заперечував позивач в своїй заяві, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. У відповідності до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось через неявку у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. Суд, вивчивши матеріали справи, надавши їм оцінку, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню за таких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 11 ЦПК України передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Гуляйпільської державної контори Запорізької області від 11.02.2010 року [PERSON] отримав у спадок після смерті його батька, [PERSON], 3/5 частин житлового будинку № 71, що знаходиться по вул. 9 Січня, м. Гуляйполе Запорізької області, розташований на земельній ділянці площею 3009 кв.м, який належав спадкодавцю на підставі Свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок виданого виконкомом Гуляйпільської міської ради народних депутатів 25 лютого 1992 року на підставі рішення виконавчого комітету за № 22 від 13 лютого 1992 року, що стверджується витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно виданого Комунальним підприємством «Імпульс» Пологівської районної ради 13 січня 2010 року за № 25015990. На зазначеній земельній ділянці розташовано: А-житловий будинок, саман, житловою площею 55,9 кв.м, загальною площею 78,4 кв.м, а сіни, шлакоблок; К- літня кухня, шлакоблок; Л- гараж, шлакоблок; О- сарай, черепиця; П-сарай, черепиця; М- сарай, черепиця; к1-погріб, цегла; Р-вбиральня-баня, цегла; Г-колодязь; Н басейн; 1- паркан; 5-хвіртка; 3- ворота; 4-паркан; І- замощення. Свідоцтво зареєстроване в реєстрі за № 387, спадкова справа № 195 за 2002 рік (а.с.16). Відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого Пологівським державним комунальним підприємством «Імпульс» за № 25398141 від 24.02.2010 року, реєстраційний номер 29420551, номер запису 14 в книзі 1, [PERSON] зареєстрував своє право власності на 3/5 частини вказаного житлового будинку в установленому порядку. У Витягу зазначається, що житловий будинок, розташований за адресою: вул. 9 Січня, 71, м. Гуляйполе Запорізької області належить на праві приватної спільної власності [PERSON], частка 3/5 (а.с.19). Але до того часу [PERSON] вже володів на підставі свідоцтва про право особистої власності від 25.02.1992 року 2/5 часткою вказаного житлового будинку, таким чином після спадкування 3/5 частки після смерті свого батька він став його єдиним власником (а.с.17-18). Згідно домової книги на будинок № 71 по вул. 9 Січня в м. Гуляйполе Запорізької області [PERSON] є його власником. Також, в цьому будинку зареєстрованим з 13.09.2013 року є і відповідач [PERSON] (а. с. 14-15). Судом було встановлено, що у вказаному будинку зареєстрована донька позивача, яка співмешкала з відповідачем без реєстрації шлюбу. Відповідач був зареєстрований у вказаному будинку зі згоди його власника на постійне місце проживання. Та з вересня 2014 року відповідач у вказаному житловому будинку не проживає, про що свідчать письмові пояснення свідків [PERSON] та [PERSON], які проживають по сусідству. Відповідач в добровільному порядку змінити своє місце реєстрації відмовлявся. Сумісне з відповідачем проживання для власника будинку було неможливим через його негативну поведінку (а.с.11-12). На теперішній час, відповідач більше року відсутній за місцем своєї реєстрації і його місце перебування позивачу не відоме. Про розгляд справи відповідач був належним чином повідомленим, через засоби масової інформації газети «Запорізька правда», заперечень проти позову не надав, доводів, які в ньому викладені не спростував. Стаття 41 Конституції України гарантує право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, а також вказує на те, що право приватної власності є непорушним. Згідно ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. \~Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Також згідно ч. 1 ст. 319 ЦК, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частина 7 цієї ж статті вказує, що діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.\~ Стаття 379 ЦК України вказує, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Глава 28 ЦК визначає житло об'єктом права приватної власності. Відповідно до ч.1 ст. 383 ЦК України\~ власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб. Згідно положень ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення\~ перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. \~Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право\~\~на користування цим житлом у\~\~разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Суд вважає, що своїм діянням відповідач порушує право власності позивача, передбачене ст. ст. 21, 41 Конституції, тому що він не може володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю за своїм розсудом у зв'язку з реєстрацією відповідача у його житловому будинку. За таких обставин суд вважає, що є всі підстави для задоволення позову щодо визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Загальні ж позовні вимоги позивача полягали у визнанні [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням з обовязковою зміною реєстрації за місцем проживання. При цьому, суд зазначає, що позовні вимоги щодо зобовязання змінити реєстрацію місця проживання не підлягають задоволенню виходячи з такого. Відповідно до ч.1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 року № 1382-ІV з наступними змінами та доповненнями остаточне рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням є підставою для зняття з реєстрації місця проживання. Виходячи із змісту вказаної статті рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням, що набрало законної сили, є підставою для зняття особи з реєстраційного обліку. Отже позовні вимоги позивача про зобов'язання відповідача знятися з реєстраційного обліку, на думкою суду, заявлені ним передчасно. Отже, достатньою підставою для зняття з реєстраційного обліку\~\~буде рішення суду про втрату права користування житловим приміщенням, яке вступило в законну силу та яке, відповідно до ст. 14 ЦПК України, є обов'язковим для всіх органів державної влади. Також суд враховує, що відповідно до ст. 3 зазначеного Закону орган реєстрації - виконавчий орган сільської, селищної або міської ради, сільський голова (у разі якщо відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено), що здійснює реєстрацію, зняття з реєстрації місця проживання особи на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради. Зняття з реєстрації внесення інформації про зняття з реєстрації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. За таких обставин позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Зі свого ж боку, позивач у позові просить судові витрати покласти на нього.

Outcome: partial