Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-01 00:00:00

24.04.2017 року [PERSON] звернулася до Шаргородського районного суду з позовом до Гибалівської сільської ради про стягнення витрат на поховання спадкодавця за рахунок спадкового майна. В позові позивачка просить стягнути з відповідача на її користь за рахунок майна померлої [PERSON] витрати на поховання останньої 21.06.2014 року та поминки в сумі 10991 грн. Мотивуючи позовні вимоги [PERSON] зазначила, що постійно проживає в [INFO] на вул. Миру, 2, яке відноситься до Гибалівської сільської ради. 05.12.2006 року в цьому селі будинок купила [PERSON], котрій було 80 років і тому остання просила її допомагати у всьому. Вона погодилася і надавала [PERSON] щоденну потрібну допомогу. За те, що вона по-сусідськи допомагала [PERSON], остання запропонувала подарувати їй свій будинок, на що вона погодилася. З метою дарування будинку вона з [PERSON] прийшла у Гибалівську сільську раду, де [PERSON] склала на неї заповіт від 18.12.2009 року. 29.12.2009 року Гибалівська сільська рада надала [PERSON] безоплатно у приватну власність земельну ділянку площею 0,25 га, що знаходиться біля будинку. Цю земельну ділянку вона допомагала [PERSON] обробляти. [PERSON] віддала їй на зберігання всі свої документи на належне майно і примірник заповіту. В кінці 2012 року [PERSON] переїхала проживати в будинок-інтернат, який знаходиться у м. Вінниці, де померла 21.06.2014 року. Вона здійснила поховання [PERSON], організувала поминки померлої. Прийшовши оформляти спадщину після смерті [PERSON], вона встановила, що остання 24.10.2012 року скасувала заповіт, яким все своє майно заповідала їй, тому вона не може успадкувати належний спадкодавцю будинок, тоді як понесла витрати на поховання спадкодавця та поминальні обіди в сумі 8681 грн. Повернути їй ці кошти Гибалівська сільська рада не може, бо не має таких коштів, тому відповідач порадив їй звернутися до суду. Родичів в [PERSON] не було, тому спадщини ніхто не прийняв. Проте, вона продовжує обробляти земельну ділянку [PERSON], здійснює догляд за будинком, так як має від нього ключі і всі документи. Вважає, що має право на відшкодування витрат на поховання померлої за рахунок спадкового майна, яке складається із житлового будинку площею 35 м.кв. Відповідач не має прав та повноважень щодо розпорядження вказаним будинком. У Гибалівській сільській раді її запевнили, що визнають позов у суді, бо вона має право відшкодувати розумні витрати на поховання [PERSON], що нею зроблено, в обмін на будинок останньої через спадкування за заповітом, відповідно до ст.1232 ЦК України. В судовому засіданні позивачка [PERSON] підтримала позовні вимоги, зсилаючись на ті самі обставини. Суду пояснила, що з 2006 року до 2012 року вона доглядала за [PERSON], якій було понад 80 років і остання не могла виконувати багато робіт, тому вона допомагала їй обробляти город, приносила воду, возила в лікарню при потребі, при цьому за власні кошти. За те, що вона здійснювала догляд за [PERSON], остання повідомила, що залишить їй все своє майно. Ні договору довічного утримання з [PERSON], ні договору дарування [PERSON] їй свого майна укладено не було. 18.12.2009 року [PERSON] склала заповіт, яким заповіла їй все своє майно. Свій примірник заповіту і документи, що підтверджують право власності на майно, [PERSON] передала їй на зберігання. У 2012 році [PERSON] обвинуватила її в тому, що вона викрала у неї грошові кошти. У звязку із цим вона перестала відвідувати [PERSON] і надавати допомогу. Грошові кошти знайшлися через певний час, так як [PERSON] не памятала, куди їх поставила. Після цього [PERSON] приходила до неї, вибачилася, але вона не хотіла більше допомагати останній і наприкінці 2012 року [PERSON] звернулася до працівників сільської ради, міліції та Управління соціального захисту з проханням помістити її на проживання у будинок-інтернат для осіб похилого віку. [PERSON] помістили у будинок-інтернат у м. Вінниці. Кілька разів вона відвідувала [PERSON] у будинку-інтернаті, привозила їжу, ліки. При цьому, [PERSON] жодного разу не обмовилася про те, що відмінила свій заповіт на її імя. 21.06.2014 року [PERSON] померла, про що її повідомили знайомі і вона здійснила поховання останньої, зробила поминальні обіди за християнським обрядом, на що затратила власні кошти. При цьому, вона знала про наявність заповіту на своє імя і вважала, що за рахунок спадкового майна покриє свої витрати. Проте, коли вона вирішила оформити спадщину, то виявилося, що [PERSON] відмінила свій заповіт. Так як [PERSON] не має родичів, то все майно останньої перейде до Гибалівської сільської ради, тому вона вважає, що сільська рада повинна відшкодувати понесені нею витрати на поховання [PERSON] в сумі 10991 грн. Просить позов задовольнити. Представник відповідача Гибалівської сільської ради сільський голова [PERSON] в судовому засіданні позов [PERSON] не визнав, просив у його задоволенні відмовити. Суду пояснив, що у 2006 році в с. Борівське, яке належить до юрисдикції Гибалівської сільської ради, приїхала проживати [PERSON], яка придбала будинок №22 по вул. Дружби. Про наявність чи відсутність у [PERSON] родичів, йому нічого не відомо. Так само, йому не відомо, які насправді були відносини між позивачкою [PERSON] та [PERSON], оскільки остання неодноразово зверталася із скаргами на позивачку. У 2009 році [PERSON] звернулася у Гибалівську сільську раду з метою посвідчення заповіту. 18.12.2009 року секретар Гибалівської сільської ради, до компетенції якого відноситься вчинення нотаріальних дій, посвідчив заповіт. 24.10.2012 року [PERSON] звернулася в сільську раду із заявою про скасування цього заповіту. Крім того, у 2012 році [PERSON] знялася із реєстраційного обліку по Гибалівській сільській раді і поїхала проживати у будинок-інтернат для осіб похилого віку у м. Вінниці. Про дату смерті [PERSON] сільську раду повідомлено не було. Крім того, сільській раді не відомо про наявність чи відсутність спадкоємців після смерті [PERSON] Після смерті [PERSON] залишилося спадкове майно, до складу якого, крім будинку, про який зазначає позивачка, входить ще дві земельні частки (паї). Проте, сільська рада не стала власником майна [PERSON], оскільки не зверталася до суду із заявою про визнання спадщини відумерлою, відповідно до ст.1277 ЦК України, так як не зясовувала питання про наявність спадкоємців у померлої. У випадку встановлення факту відсутності у померлої [PERSON] спадкоємців, не виключає, що сільська рада звернеться із такою заявою до суду, але на теперішній час у сільської ради відсутні вільні грошові кошти для виготовлення документів про оцінку майна спадкодавця. З наведених вище підстав вважає позов [PERSON] безпідставним, який не підлягає задоволенню. Вирішуючи спір суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 21.06.2014 року у м. Вінниці померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-АМ №293291 (а.с.20). Відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 05.12.2006 року, [PERSON] стала власником житлового будинку, що знаходиться в с. Борівське Шаргородського району Вінницької області по вул. Дружби, 22, що підтверджується договором купівлі-продажу (а.с.12), витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №15527711 від 09.08.2007 року, виданим КП «Могилів-Подільське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» (а.с.13) та реєстраційним посвідченням (а.с.14). Також, відповідно до рішення №61 від 29.12.2009 року Гибалівської сільської ради, [PERSON] надано дозвіл на виготовлення проекту із землеустрою, щодо відведення земельної ділянки із земель запасу Гибалівської сільської ради з наступним наданням її безоплатно у приватну власність для будівництва, обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд орієнтовною площею 0,25 га, яка розташована в с. Борівське по вул. Дружби, 22 (а.с.23). Згідно з довідкою Гибалівської сільської ради від 21.01.2008 року №97, земельна ділянка, площею 0,01 га, на якій розташований житловий будинок в с. Борівське Шаргородського району на вул. Дружби, 22, знаходиться у користуванні [PERSON] (а.с.22). [PERSON], [INFO], уродженка с. Довжок, яка проживала у [INFO] на вул. Дружби, 22, 18.12.2009 року зробила заповітне розпорядження на випадок своєї смерті, відповідно до якого все своє майно, де б воно не було і з чого б не складалося, і взагалі все те, що буде належати їй за законом, заповіла [PERSON]. Вказаний факт підтверджується заповітом від 18.12.2009 року, який посвідчений секретарем виконкому Гибалівської сільської ради [PERSON] і зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій сільської ради за №220 (а.с.21). Проте, відповідно до відмітки Гибалівської сільської ради на зворотній стороні заповіту, [PERSON] відмінила заповіт 24.10.2014 року (а.с.21, на звороті). Вказаний факт також підтверджується заявою [PERSON] від 24.10.2012 року до Гибалівської сільської ради, в якій остання просить відмінити заповіт від її імені, посвідчений у Гибалівській сільській раді 18.12.2009 року, зареєстрований за №220 (а.с.37); заявою про реєстрацію зміни і скасування заповітів та зміни і розірвання спадкових договорів від 14.12.2012 року №736 (а.с.35); витягом від 08.01.2013 року за №33018628 про реєстрацію у Спадковому реєстрі скасування заповіту від 18.12.2009 року заповідача [PERSON] (а.с.36). Відповідно до Інформаційної довідки зі спадкового реєстру №47737245 від 16.05.2017 року (заповіти/спадкові договори), що надана Шаргородською державною нотаріальною конторою, [PERSON] видавалися заповіти: 01.02.2008 року, посвідчений в Гибалівській сільській раді і зареєстрований у реєстрі нотаріальних дій за №165, який скасований; 18.12.2009 року, посвідчений у Гибалівській сільській раді і зареєстрований у реєстрі нотаріальних дій за №220, який скасований відповідно до запису №236 від 24.10.2012 року (а.с.46-47). Також, судом встановлено, що спадкові справи після смерті [PERSON] та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину, відсутні, що підтверджується Інформаційною довідкою №47737243 від 16.05.2017 року зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину), виданою Шаргородською державною нотаріальною конторою (а.с.45). З довідки Гибалівської сільської ради від 02.06.2017 року за №96 вбачається, що сільська рада не приймала спадщини після смерті [PERSON], із заявою до суду про визнання спадщини відумерлою не зверталася, оскільки їй не відомі обставини про наявність чи відсутність спадкоємців (а.с.48). У звязку із наведеним суд не вбачає підстав для відшкодування витрат позивачці [PERSON], понесених на поховання спадкодавця [PERSON] за рахунок Гибалівської сільської ради. При цьому, суд вважає помилковим ствердження позивачки про те, що спадкове майно [PERSON] належить Гибалівській сільській раді, яка, на її думку, повинна відшкодувати понесені нею витрати на поховання спадкодавця, оскільки вказане ствердження спростовується належними та допустимими доказами, наданими відповідачем, дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. При цьому, суд констатує той факт, що позивачка не була позбавлена можливості та права подавати докази та доводити перед судом їх переконливість, проте, не довела належними та допустимими доказами наявність підстав для повернення їй коштів, затрачених на поховання [PERSON] саме відповідачем. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експерта (ч.ч.1, 2 ст.57 ЦПК України). Цивільним процесуальним законодавством України встановлено, що докази у справі повинні бути належними та допустимими. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.ч.1, 2, 3 ст. 58 ЦПК України). Таким чином, під час судового розгляду предметом доказування є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення. Обєктом оцінки судом при ухваленні рішення є як докази (фактичні дані, відомості), так і процесуальні джерела, що їх містять (показання свідків, висновки експертів, тощо). Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий позивачкою на підтвердження своїх вимог, та відповідачем, на підтвердження заперечень. Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і, відповідно до ст.9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом. Зокрема, у п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом. Відтак, суд констатує той факт, що позивачка не була позбавлена можливості відстоювати свою позицію під час судового розгляду, надавши належні, достовірні та допустимі докази на підтвердження підставності позовних вимог. У відповідності до вимог п.6 ч.1 ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. При вирішенні даного спору суд також враховує, що одним із проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Ця позиція суду ґрунтується, в тому числі, на правовому висновку Конституційного Суду України, викладеному у рішенні від 02.11.2004 року №15-рп/2004 у справі №1-33/2004. Крім того, суд констатує той факт, що позивачкою не надано також належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вона здійснювала поховання спадкодавця [PERSON] і понесла відповідні витрати, оскільки наданий нею закупочний акт предметів для поховання і послуг з копання могили, перенесення тіла покійної до місця поховання та інше, складений у м. Шаргород, не містить номера і посилання на те, що речі закуплені на поховання саме [PERSON] (а.с.17), тоді як [PERSON] померла у м. Вінниці, і, як пояснив Гибалівський сільський голова, на території Гибалівської сільської ради не похована, до того ж сама позивачка стверджувала про те, що [PERSON] похована то у м. Вінниці, то під Вінницею. Аркуші з переліком товарів і їх вартості (а.с.26-29), як стверджувала позивачка, написані і засвідчені тільки нею, тому суд не може вважати їх належними та допустимими доказами понесення позивачкою витрат на поховання [PERSON] Встановленим судом фактам відповідають цивільні правовідносини, які регламентують порядок спадкування і регулюються Конституцією України, ЦК України, ЦПК України. Так, згідно із ст.ст.41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Статтею 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту субєктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів особи: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обовязку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Тобто, за змістом ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, з позовом про відшкодування витрат на поховання спадкодавця. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (ч.3 ст.1222, ч.1 ст.1220 ЦК України). Спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ст.1216 ЦК України). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК України). До складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України). Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (ст.1233 ЦК України). Заповідач має право в будь-який час скасувати заповіт (ч.1 ст.1254 ЦК України). Таким чином, [PERSON], відповідно до вказаних норм законодавства, мало право як скласти заповіт, яким все своє майно заповісти [PERSON], так і скасувати його. Спадкоємці зобовязані відшкодувати розумні витрати, які були зроблені одним із них або іншою особою на утримання, догляд, лікування та поховання спадкодавця (ч.1 ст.1232 ЦК України). Як встановлено судом, спадкові справи до майна померлої [PERSON] у Спадковому реєстрі не зареєстровані. Таким чином, аналіз перевірених і оцінених в судовому засіданні доказів переконує суд, що позов [PERSON] не підлягає задоволенню, оскільки Гибалівська сільська рада не є спадкоємцем після смерті [PERSON] і у її розпорядження та у власність спадкове майно останньої у будь-який спосіб, в тому числі і як відумерла спадщина не переходило, тому сільська рада не має обовязку перед позивачкою на відшкодування понесених нею витрат на поховання спадкодавця.

Outcome: dismissed