Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-16 00:00:00

23 листопада 2018 року позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В обґрунтування вимог зазначила, що вона є власником квартири [ADDRESS] . Відповідач є зареєстрованим у квартирі, однак тривалий час не проживає у ньому, особистих речей у квартирі не має, комунальні послуги не сплачує. Наявність реєстрації відповідача у помешканні створює низку додаткових витрат з оплати житлово-комунальних послуг. Вважає, що відповідач втратив право користування вказаним житлом, просила визнати його таким. Позивач [PERSON] , її представник - адвокат Албот О.М., діюча на підставі доручення, у судове засідання не прибули, надавши заяви про розгляд справи у їх відсутність, якими позовні вимоги підтримали у повному обсязі, а також зазначили про згоду на вирішення справи у заочному порядку. Відповідач, будучи у встановленому порядку повідомленим про час і місце розгляду справи, у судове засідання не прибув, відзиву на позов чи будь-яких інших заяв по суті справи не надав. З урахуванням наведених обставин суд вважає за можливе постановити рішення в порядку заочного розгляду справи, що відповідає положенням ст.ст. 223, 280 ЦПК України Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Встановлено, що квартира [ADDRESS] на праві особистої приватної власності належить позивачу [PERSON] , на підставі рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 30 серпня 2013 року, що набрало законної сили 10 вересня 2013 року. Згідно з інформацією Центру надання адміністративних послуг ДПА Маріупольської міської ради, у квартині 4 будинку 20 по бульвару Морському, зокрема позивача, зареєстрований також відповідач [PERSON] , [INFO] . Пунктом 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. Так, відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Згідно ж із ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В аспекті ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом за наявності двох юридичних фактів: по-перше, відсутність члена сім`ї власника понад 1 рік; по-друге, відсутність поважних причин його не проживання. З акту про не проживання, виданого Житлов - будівельним кооперативом «Ювілейний» від 21 листопада 2018 року, вбачається, що відповідач [PERSON] , будучи зареєстрованим у квартирі [ADDRESS] , не проживає у ній травня 2016 року і по сьогодення. Відповідач, не прибувши у судове засідання, не побажав реалізувати своє процесуальне право на спростування доводів позову і доказування наявності зв`язку із спірним жилим приміщенням, і тим самим його не оспорює. Отже, враховуючи, що відповідач понад встановлені законодавством строки відсутня за місцем реєстрації без поважних причин, суд вважає можливим постановити рішення про визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням, тим самим задовольнивши пред`явлений позов по суті. Крім того, у зв`язку із тим, що при зверненні до суду позивача було звільнено від сплати судового збору, у відповідності до положень ст.ст. 133, 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь держави витрати з оплати судового збору у сумі 768,40 гривень. На підставі п. 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», ст. 405 ЦК України,

Outcome: approved