Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-23 00:00:00

24.04.2018 року до Жовтневого районного суду м. Харкова звернувся [PERSON] з позовом до Державного підприємства «Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г. Шевченка», в якому просить суд стягнути з відповідача на його користь середній заробіток в розмірі 2403, 50 грн. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що у період з 16.02.2009 року по 18.09.2012 року він працював на Державному підприємстві «Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г. Шевченка». Однак, відповідач, всупереч вимогам ст.116 КЗпП України, не виплатив позивачу в день звільнення всі належні йому кошти. Порушення ст. 116 КЗпП України є підставою для застосування ст. 117 КЗпП України, відповідно до якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як зазначає позивач, згідно з довідкою від 30.01.2018 № 014-54, середньоденна заробітна плата позивача становить 96,14 грн., кількість робочих днів у січні 2015 року - 6 днів, кількість робочих днів у лютому 2015 року 8 днів, у березні 2015 року 11 днів. Таким чином, загальна кількість робочих днів січні-березні 2015 року - 25 днів. Враховуючи наведене, сума середнього заробітку за цей період становить 2403,50 грн. (96,14 грн./день х 25 днів = 2403,50 грн.). У зв'язку з вищевикладеним, позивач змушений звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 25.04.2018 року прийнято позов до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Державного підприємства «Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г Шевченка» про стягнення середнього заробітку. Призначено судове засідання. До початку судового засідання від позивача [PERSON] надійшла заява, в якій останній зазначив про те, що він позов підтримує в повному обсязі, на підставі ч. 3 ст. 211 ЦПК України просить суд проводити розгляд справи в його відсутність. Представник відповідача [PERSON] в судове засідання не зявилась, надала відзив на позовну заяву, в якому позов визнала у повному обсязі, просила стягнути середній заробіток в розмірі 2403, 50 грн. на користь позивача без урахування обовязкових платежів та зборів. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі, виходячи з наступного. Відповідно до довідки Державного підприємства «Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г. Шевченка» №014-54 від 30.01.2018 року, середньоденна заробітна плата [PERSON], розрахована у відповідності з Порядком нарахування середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 року № 100 складає 96,14 грн. Сума середнього заробітку за час затримки кінцевого розрахунку при звільнені станом на 03.11.2017 року складає 31 726, 20 грн. (96, 14 грн. х 330 днів за графіком роботи підприємства), а після утримання податків та військового збору 25539, 59 грн. Крім того з вказаної довідки вбачається, що число робочих днів у січні 2015 року - 6 днів, у лютому 2015 року 8 днів, у березні 2015 року 11 днів, а всього 25 днів за вказаний період (а.с. 4). На підставі зазначених даних позивачем проведено розрахунок суми середнього заробітку за січень-березень 2015 року 96,14 грн./день х 25 днів = 2403,50 грн. Згідно з ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Як вказано у ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Згідно з ч.1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення працівником вимоги про розрахунок. Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Порядок здійснення відповідних розрахунків визначено в Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. В п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Як вбачається з правового висновку Верховного Суду України у спорі про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ( постанова у справі № 6-64цс13 від 03.2013 року) згідно із ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому, відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Абз.2 п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 передбачено, що після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюються нарахування загальної суми середнього заробітку, яка обчисляється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Відповідно до абз. 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Пунктом 5 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100 передбачено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку). Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Саттею 82 ЦПК України передбачені підстави звільнення від доказування, зокрема, в ч.1 зазначеної статті визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до ч.1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитись від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Згідно з ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Факт того, що [PERSON] працював на Державному підприємстві «Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г. Шевченка», а також факт затримки кінцевого розрахунку при його звільненні з підприємства відповідача сторонами не оспорювався. Представником відповідача у відзиві визнано позовні вимоги в повному обсязі щодо стягнення середнього заробітку на користь позивача за затримку розрахунку за січень-березень 2015 року, тому дані обставини доказуванню не підлягають. Розмір належного до виплати середнього заробітку, розрахований позивачем згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100, в сумі 2403, 50 грн. визнаний представником відповідача, що не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Враховуючи наведене, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення суми середнього заробітку за період затримки розрахунку у розмірі 2403, 50 грн. такими, що ґрунтуються на законі і підлягають задоволенню. В абз. 5 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.1999 року зазначено, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Задовольняючи позов в повному обсязі на підставі ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір, від якого позивач звільнений. На підставі вищенаведеного та

Outcome: approved