Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-28 00:00:00

23 червня 2015 року [PERSON] звернулася до Жовтоводського міського суду із даним позовом та просить ухвалити судове рішення, яким визнати [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме будинком № 23 по вул. Лісній в м. Жовті Води Дніпропетровської області (а.с.3-6). Позивач, належним чином повідомлена про день та час розгляду справи, в судове засідання не зявилася. У своїй письмовій заяві просить розглядати справу без її участі. [PERSON] підтримує в повному обсязі та наполягає на його задоволенні. Відповідач, [PERSON], в судове засідання не зявляється, про день та час слухання справи повідомлявся належним чином з урахуванням положень ч.5 ст.74 ЦПК України, про поважність причин своєї неявки суд не повідомив, заяву про розгляд справи за його відсутності не подав, заперечень щодо позову не надав. Окрім того його виклик до суду був здійснений також на підставі ч.9 ст. 74 ЦПК України шляхом дачі оголошення в друкованому засобі, що підтверджується приєднаною до справи копії газети Вісті Придніпров`я № 64(1659) від 13.08.2015 року. Приймаючи до уваги те, що судом виконані вимоги щодо повідомлення відповідача про день та час розгляду справи у спосіб передбачений законом та з огляду на те, що відповідач не повідомив суд про поважність неявки його до суду, суд вважає за можливе постановити по справі судове рішення без участі відповідача на підставі наявних у справі письмових доказів. Відповідно до ч. 2\~ ст. 197 ЦПК України\~ у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього\~ кодексу\~ розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Повно, всебічно та обєктивно дослідивши у судовому засіданні матеріали справи, суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Статтею 41 Конституції України\~та ст. 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до\~Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР\~Про ратифікацію\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені. Відповідно до\~ст.386 ЦК України\~власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. У відповідності до\~ст.405 ЦК України\~члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За змістом\~ст. 72 ЖК України\~дозволяється в судовому порядку визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки. Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, будинок 23 по вул. Лісній в м. Жовті Води Дніпропетровської області належить позивачу - [PERSON] на праві приватної власності, відповідно до договору дарування від 16 червня 1992 року, посвідченого державним нотаріусом та зареєстрованого в реєстрі за № 1-3681, що також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень (а.с. 10-11, 37). В лютому 2004 року на прохання свого колишнього чоловіка [PERSON], позивач погодилась тимчасово зареєструвати у належному їй будинку його вітчима [PERSON] Фактично [PERSON] в спірний будинок не вселявся, не користувався житловою площею, не проживав, особистих речей в квартирі не має, а реєстрація носила суто формальний характер, що також підтверджується [PERSON] від 13.06.2015 року. /а.с.18/ В добровільному порядку відповідач з реєстрації не знявся. /а.с.39/ Фактично в спірній квартирі проживає позивачка та [PERSON] Перешкод в користуванні житлом для [PERSON] позивач не чинить. Відповідач не проживає в спірному будинку з самої реєстрації, тобто з 19.02.2004 року, також не намагався вселятись в спірний будинок, та до цього часу не разу не зявлявся. Позивач, ставлячи питання про визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням в будинку 23 по вул. Лісній в м. Жовті Води Дніпропетровської області посилається на те, що відповідач в спірному будинку не мешкає, а вона позбавлена можливості вільно володіти, користуватись та розпоряджатись будинком в тому числі оформити субсидію, так як при її обчисленні враховуються доходи всіх зареєстрованих на житловій площі осіб, що ставить позивача у скрутне матеріальне становище. Також у разі відчуження будинку реєстрація в ньому відповідача може значно ускладнити цей процес. Оскільки відповідач, не являючись власником житла, не проживає і не користується житловим приміщенням, а саме, будинком 23 по вул. Лісній в м. Жовті Води Дніпропетровської області, що є приватною власністю позивача, не виявив наміру проживати у будинку вчиненням відповідних дій, і це підтверджено актом від 13.06.2015 року, складеним головою квартального комітету [PERSON] (а.с. 18), суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими і підлягають задоволенню і [PERSON] слід визнати таким, що втратив право користування \~жилим приміщенням. При цьому, суд враховує, що обставин, які б свідчили, що позивач та/або будь-які інші особи коли-небудь перешкоджали відповідачу в користуванні будинком, та/або що з цього питання відповідач зверталася до суду або до правоохоронних органів (до звернення позивача до суду із даним позовом) судом не встановлено. Крім того, судом не встановлено обставин, які б свідчили, що відповідно до пунктів 1-7 ст.71 ЖК України за відповідачем зберігається спірне жиле приміщення понад одного року. \~ Відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється зокрема на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до\~ст.4 Закону України «Про судовий збір»,\~ст.88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача, судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп. З урахуванням наведеного,

Outcome: approved