Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-08 00:00:00

21 червня 2018 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом, який в подальшому уточнила, зменшивши позовні вимоги (в ред. від 19.09.2018) до ПрАТ «ЦГЗК» про стягнення вихідної допомоги в сумі 2328,48 грн. та середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги за період з 01.11.2008 по 31.12.2010 у розмірі 67005,40 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона з 26.01.1998 по 07.10.2008 перебувала у трудових відносинах з приватним акціонерним товариством «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» та працювала машиністом конвеєром дробильної фабрики. Наказом по підприємству № 188К-980 від 07.10.2008 позивач була звільнена за власним бажанням у звязку із виходом на пенсію. У лютому 2018 року вона дізналась, що при звільненні у звязку із виходом на пенсію відповідач повинен був виплатити вихідну допомогу в розмірі середньомісячної заробітної плати, оскільки вона пропрацювала на підприємстві відповідача більше 9 років та була звільнена за власним бажанням у звязку із виходом на пенсію. Однак до часу звернення до суду належні до виплати кошти у вигляді вихідної допомоги не виплачені, в звязку з чим вона звернулася з позовом до суду. Ухвалою суду від 25 червня 2018 року відкрито провадження по справі та призначено розгляд в порядку спрощеного позовного провадження. 03 серпня 2018 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому Відповідач зазначив, що нормами Галузевої угоди Гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки було передбачено виплату працівникові при виході на пенсію за рахунок коштів підприємства одноразової допомоги у порядку, передбаченому колективним договором, однак нормами Колективного договору ВАТ «ЦГЗК», що діяв на час звільнення позивача, не визначений порядок проведення такої допомоги. Також зазначив, що позивачем пропущений тримісячний строк звернення до суду. Крім того, просив, просив суд врахувати принципи розумності, співмірності та справедливості під час винесення рішення у справі стосовно суми середнього заробітку, вважаючи її надто завищеною. Послався на те, що у випадку задоволення позову, необхідно визначити суму середнього заробітку та вихідної допомоги з урахуванням суми податку з доходів фізичних осіб та інших обовязкових платежів. 19 вересня 2018 року представником позивача подано до суду уточнену позовну заяву, в якій позивач зменшила позовні вимоги. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, викладених в позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, просила у задоволенні позову відмовити. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові матеріали цивільної справи, всебічно і повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. [PERSON] народилась 28 квітня 1961 року, що підтверджується паспортом громадянина України, серії АЕ № 737565 (а.с.3). Позивач працювала на підприємстві відповідача в період з 26.01.1998 по 07.10.2008, і була звільнена за власним бажанням у звязку з виходом на пенсію, ст. 38 КЗпП України, наказ № 188-к від 07.10.2008, зазначені обставини не заперечувались сторонами під час розгляду справи, та підтверджуються копією трудової книжки (а.с. 4-5). У відповідності до розрахункового листа ПрАТ «ЦГЗК» за жовтень 2008 року [PERSON] при звільненні з підприємства відповідача допомога при виході на пенсію не виплачувалась (а.с. 11 зворотній бік). Відповідно до довідки ПрАТ «ЦГЗК» за № 934 від 15.08.2018, середньомісячна заробітна плата [PERSON] складала 2328,48 грн. (а.с. 65). Згідно ст.ст.13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до положень ст. 13 КЗпП України колективний договір може передбачати додаткові порівняно з чинним законодавством і угодами гарантії, соціально-побутові пільги. Відповідно до\~ст. 15 Закону України «Про оплату праці», форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами. Згідно п.7.5 Колективного договору на 2007-2008 роки між генеральним директором ВАТ «ЦГЗК» та спільним представницьким органом профспілкових організацій ВАТ «ЦГЗК» (далі Колективний договір) встановлено зобовязання підприємства відповідача виплачувати працівникам, які досягли пенсійного віку (жінки 55 років, чоловіки 60 років) при виході на пенсію за власним бажанням одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу роботи на підприємстві, зокрема від 7,5 до 15 років - одну середньомісячну заробітну плату працівника (а.с. 9). Галузевою Угодою гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки (далі Галузева Угода), яка була чинною на день звільнення позивача, визначено, що Угода набирає чинності з 1 січня 2007 року і діє до укладення нової або перегляду цієї Угоди (п.1.13). Відповідно до п.6.1 Галузевої Угоди сторона власника за рахунок коштів підприємства у порядку та на умовах, передбачених колективним договором, зобовязана виплачувати працівнику при виході на пенсію одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу його роботи на підприємстві, але не менше, зокрема при стажі від 7,5 до 15 років - середньомісячної заробітної плати (а.с. 6-7). Статтею 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» від 1 липня 1993 року N 3356-XII встановлено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов'язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод. Стаття 9 цього Закону передбачає, що Положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угоди діють безпосередньо і є обов'язковими для всіх суб'єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Вимоги Галузевої угоди розповсюджуються на всі підприємства відповідної галузі. Статтею 16 КЗпП України\~встановлено, що умови колективного договору, що погіршують порівняно із чинним законодавством і угодами становище працівників, є недійсними. Судом встановлено, що вимоги до власників підприємства, передбачені Галузевою Угодою гірничо-металургійного комплексу\~ України\~ та колективного договору підприємства, в частині соціальних гарантій працівників при виході на пенсію, які були чинні на час звільнення позивача із підприємства відповідача різняться, так\~\~ Галузевою Угодою передбачено виплачувати при виході на пенсію\~\~працівнику одноразову допомогу, така ж норма передбачена і колективним договором, однак колективний договір\~\~погіршує становище працівників підприємства в порівнянні з умова Галузевої Угоди, оскільки встановлює вікові обмеження у виплаті вихідної допомоги. У звязку\~з викладеним\~суд приходить\~до висновку\~про необхідність\~застосування до\~спірних правовідносин\~умов саме\~Галузевої Угоди,\~виконання якої\~є обовязком\~для відповідача, а не Колективного договору, положення якого погіршують становище працівника. Галузевою Угодою гірничо-металургійного комплексу України в частині соціальних гарантій (соціального захисту), яка була чинна на час звільнення позивача із підприємства, передбачено виплачувати при виході на пенсію працівнику одноразову допомогу залежно від стажу його роботи на підприємстві. Як встановлено у судовому засіданні [PERSON] безперервно відпрацювала на підприємстві відповідача 9 років 8 місяців та була звільнена за власним бажанням у звязку із виходом на пенсію. Таким чином суд приходить до висновку, що на [PERSON] розповсюджується дія п.6.1 Галузевої Угоди гірничо - металургійного комплексу України та їй при звільненні роботодавцем повинна бути сплачена вихідна допомога в розмірі однієї середньої заробітної плати. Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 ( із змінами та допосвненнями) затверджений Порядок обчислення середньої заробітної плати. Пунктом 2 вищевказаного Порядку передбачено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана відповідна виплата, якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Так, позивач була звільнена з підприємства відповідача 07.10.2008, тому розрахунковим періодом є два поперердні повні місяці серпень та вересень 2008 року року і в ці місяці середньомісячна заробітна плата позивача складає 2328,48 грн., яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Положеннями ст. 47 КЗпП України встановлений обовязок для власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Положеннями ст. 117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. У разі непроведення розрахунку у звязку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь працівника або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, беручи до уваги спірну суму, на яку працівник мав право, частку, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інші конкретні обставини справи. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України 6-2404цс15 від 05 жовтня 2016 року, яка в силу вимог ч.4 ст. 263 ЦПК України повинна враховуватися судами при виборі ізастосуванні норми права до спірних правовідносин. Оскільки позовні вимоги позивача в частині стягнення вихідної допомоги задоволені у повному обсязі, тому підстави для застосування принципу співмірності та зменшення розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні відсутні. При цьому суд виходить з положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України, якою передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а тому вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за частковий термін, заявлений позивачем, а саме в період з 01 листопада 2008 року по 31 грудня 2010 рок в сумі 67\~005,40 грн. При цьому суд відхиляє доводи представника відповідача щодо пропуску позивачем тримісячного строку звернення до суду з таких підстав. Згідно ч.2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Конституційний Суд України в рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України роз'яснив, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Рішенням №8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України, статей 1,12 Закону України «Про оплату праці» Конституційний Суд України розяснив, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.\~\~ Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в рішеннях Конституційного Суду України від 15 жовтня\~\~2013 року, дає підстави вважати, що порушення законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з відповідним позовом незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Так, згідно ст. 2 Закону України «Про оплату праці» структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також інших заохочувальних та компенсаційних виплат. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Оскільки вихідна допомога є грошовою виплатою, яка не передбачена актами чинного законодавства та входить до структури заробітної плати, а тому позовні вимоги щодо її виплати не обмежується будь-яким строком звернення до суду. Що стосується позовних вимог про стягнення сум вихідної допомоги та середнього заробітку без урахування податків та інших обовязкових платежів, суд вважає за необхідне в цій частині відмовити, оскільки суми, які суд визначає до стягнення з відповідача на користь позивача як середній заробіток та вихідну допомогу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів, але такі податки та збори із зазначених сум, присуджених за рішенням суду, підлягають нарахуванню відповідачем при виконанні цього судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми вихідної допомоги і середнього заробітку при виплаті позивачу, внаслідок чого виплачена позивачу на підставі судового рішення сума середнього заробітку та вихідної допомоги зменшується на суму податків та зборів. Крім того, суд звертає увагу, що відрахування із вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, не погіршує становище позивача, оскільки працівник отримав цю вихідну допомогу і середній заробіток з відрахуванням податків та зборів, про що також наголошує Державна фіскальна служба України в своєму розясненні стосовно оподаткування вихідної допомоги. Згідно до положень ст. 141 ЦПК України з ПрАТ «ЦГЗК» підлягає стягненню на користь держави судовий збір у сумі 704,80 грн. На підставі ст.ст. 47, 97, 116, 117, 233,237-1 КЗпП України,

Outcome: partial