Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-04 00:00:00

23.07.2018 позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] «Про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя», в якому посилалася на те, що з 21.06.1987 між ними було зареєстровано шлюб.Неповнолініх дітей від шлюбу не має. З вересня 2017 [PERSON] почала рідко з'являтися вдома, а з травня 2018 року взагалі зібрала речі та почала проживати з іншим чоловіком. Позивач втратив почуття любові та поваги до відповідача. Примирення між ними не можливе. Під час перебування у шлюбі [PERSON] придбала, відповідно до договору купівлі- продажу квартиру [ADDRESS]. Посилаючись на приписи ст. 60 СК України позивач вважає, що квартира є спільною власністю подружжя, [PERSON] просить поділити майно, визнавши за ним право власності на Ѕ частину квартири та розірвати шлюб. Позивач та його представник у судове засідання не з'явились, про день та час слухання справи повідомлені належним чином та своєчасно. Представник позивача звернувся з заявою про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримали, просили задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явилась, про день та час слухання справи повідомлена належним чином, звернулась до суду з заявою, у якій зазначила, що позов про розірвання шлюбу та поділ майна визнає, справу просить розглядати за її відсутності. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступопного. Приписами ст. ст. 12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі з 21.06.1987, що підтверджується свідоцтвом (повторним) про шлюб [NUMBER] (а.с.20). Від шлюбу сторони малолітніх та неповнолітніх дітей не мають. Також в судовому засіданні встановлено, що в період перебування в зареєстрованому шлюбі [PERSON], на підставі договору купівлі- продажу придбано квартиру [ADDRESS] Право власності було зареєстровано за [PERSON] Відповідно до технічного паспорту власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] В судовому засіданні встановлено, що спірна квартира, по взаємній згоді сторін, була придбана під час перебування [PERSON] та [PERSON] в зареєстрованому шлюбу, на ім'я відповідача, тому вона є спільним сумісним майном подружжя. Відповідно до ч. 1 та п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, шляхом визнання права. Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та урегульовані положеннями ЦК України та СК України. Надаючи правову оцінку правовідносинам сторін суд виходить із наступного. Приписами ст. 47 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 60 СК України та ст. 368 ЦК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 69 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному із подружжя грошової компенсації замість його частини у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на квартиру, допускається за його згодою, крім випадків передбачених ЦК України. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей та мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Згідно п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України « Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України » №16 від 12.06.1998, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Як зазначено у правовій позиції у справі № 6-79 цс 13, із змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 03.06.2015 № 6-38цс15, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма ст. 60 СК України вважається правильно застосованою. Згідно пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Як вказується у правовій позиції у справі № 6-612цс15, норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими : майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Придбавши спірну квартиру під час перебування в шлюбі, позивач та відповідач набули право спільної сумісної власності на спірне майно, відповідно до зазначених положень та право позивача на рівну частку в майні презюмується. Таким чином, приймаючи до уваги наведене, суд вважає, що після укладення договору купівлі - продажу спірної квартири, вказане майно належить сторонам в рівних частках, тобто по 1\\2 частині квартири кожному з співвласників. Відповідно ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності .У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї. Приймаючи до уваги наведене, а також те, що спірна квартира розташована у багатоквартирному будинку, а тому за технічними характеристиками становить з себе річ неподільну, яку неможливо реально розділити між сторонами відповідно до їх часток, а також те, що сторони не наполягають на розподілі спірної квартири, суд вважає необхідним визнати за сторонами ідеальні частки в спірному житловому приміщенні без його реального поділу та залишити майно - спірну квартиру у їх спільній частковій власності, в розмірі 1\\2 частини вказаного майна кожному з співвласників. Таким чином, позовні вимоги позивача [PERSON] є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Згідно ч.2 ст.104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до приписів ст.112 СК України, при розгляді справ про розірвання шлюбу, суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що позивач наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач не заперечує проти розірвання шлюбу, оскільки подальше спільне життя неможливе. Фактичні шлюбні відносини між сторонами припинені, спільне господарство не ведеться, на теперішній час сторони разом не мешкають, почуття любові, поваги та взаєморозуміння між подружжям втрачені, тому примирення сторін неможливе, так як останні посилаються на неможливість поновлення шлюбних відносин. Згідно ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Таким чином, оцінюючи наведені докази, суд приходить до висновку про можливість розірвати шлюб між сторонами. Відповідно до ч.1 ст. 142 ЦПК України 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, підлягають поверненню позивачу з державного бюджету, так як відповідачем визнано позов до початку розгляду справи по суті. На підставі викладеного, ст.ст. 3, 16, 325, 356, 358, 368, 383 ЦК України, ст.ст. 60, 61, 69-71,104,105,112СК України, ст. 150 ЖК України,

Outcome: approved