Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-27 00:00:00

23 грудня 2014 р. [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом до Банку. Вимоги обґрунтовує тим, що 24 вересня 2008 р. між ним та Банком укладено договір поруки, за умовами якого він повинен відповідати перед Банком солідарно з боржником [PERSON] Зазначив, що рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області від 30 квітня 2010 р. задоволено вимоги Банку, стягнуто з [PERSON], [PERSON] та нього солідарно 27\~164,93 грн, яке скеровано до примусового виконання і з його заробітної плати відраховуються кошти. Вказав, що у вересні 2013 року під час розгляду іншої цивільної справи за позовом Банку до нього, [PERSON] і [PERSON] про стягнення боргу за кредитним договором він та [PERSON] надали суду висновки експертів, що виконані в рамках кримінальної справи, де вони є потерпілими, в яких зазначено, що вони не підписували договори поруки, на підставі яких з них стягуються грошові кошти за боргами [PERSON] З посиланням на ці обставини та статті 3, 15, 16, 22, 23, 203, 215, 216, 638 і 640 ЦК України просив визнати недійсним договір поруки від 24 вересня 2008 року. У судовому засіданні позивач цивільний позов підтримав та просив його задовольнити, а в подальшому просив справу розглядати без його участі. Банк свого представника до суду не надіслав, але той надав суду письмове заперечення, з якого видно, що вимоги не визнали і просили в їх задоволенні відмовити мотивуючи тим, що позивачу з 2010 р. було відомо про судове рішення, на підставі якого відкрито виконавче провадження і з його заробітної плати стягувалися грошові кошти на погашення боргу, а відтак, то він пропустив строк позовної давності для звернення до суду з цими вимогами. Треті особи [PERSON] і [PERSON] будучи належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи у судове засідання не зявилися. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши обставини справи, матеріали основної цивільної справи (№ 2-110/2010) і перевіривши їх письмовими доказами, оцінивши досліджені в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] підлягає задоволенню з таких підстав. Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом те, що 24 вересня 2008 р. між Банком та [PERSON] укладено кредитний договір № 252444-CRED, відповідно до умов якого Банк надав боржнику кредит в сумі 30 000 грн, зі сплатою за його користування 30,00 процентів річних на суму залишку, на строк 24 місяці, тобто до 24 вересня 2010 р. (а. 5, справи № 2-110/2010). В цей же день, тобто 24 вересня 2008 р. в забезпечення виконання зобовязань [PERSON] по кредитному договору перед Банком, між останнім та, зокрема, [PERSON] укладено договір поруки, який взяв на себе зобовязання перед Банком відповідати по зобовязанням [PERSON], що виникають з умов кредитного договору (а. 8, справи № 2-110/2010). 30 квітня 2010 р. рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області задоволено вимоги Банку до [PERSON], [PERSON] та [PERSON], тобто позивача (в цій справі), і солідарно стягнуто з останніх борг за кредитним договором в розмірі 27\~164,93 грн та судові витрати (а. 19, справи № 2-110/2010). Рішення суду в апеляційній інстанції не оскаржувалось, набрало законної сили 10 травня 2010 р. і звернено до примусового виконання, за яким постановою державного виконавця Державної виконавчої служби Новоодеського районного управління юстиції Миколаївської області від 09 листопада 2010 року відкрито виконавче провадження щодо стягнення боргу з [PERSON], а відносно [PERSON] 13 липня 2012 року (а. с. 23, 27, 83, справи № 2-110/2010). Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, однією з яких є вільне волевиявлення учасника правочину та відповідність волевиявлення його внутрішній волі. Згідно вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України. Недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. В силу частин 1, 2 ст. 207 ЦК України право чин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялись сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). З наданого суду експертного висновку (№ 267 від 12.03.2014 р.) видно, що підпис від імені [PERSON] у графі «Позичальник» Договору поруки від 24 вересня 2008 року, укладеного між Банком та [PERSON], виконано не останнім, а іншою особою. Вказане твердження експерта Банком належними та допустимими доказами у судовому засіданні не спростовано, а відтак, то ця обставина є підставою для визнання спірного Договору недійсним, який за правилами ч. 1 ст. 216 ЦК України не створює юридичних наслідків. Відповідно до статей 256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як встановлено судом і це вбачається з матеріалів справи, що рішення суду про стягнення, зокрема з [PERSON] як поручителя боргу за кредитним договором винесено 30 квітня 2010 р. (а. 19, справи № 2-110/2010). Виконавчий лист судом видано 27 жовтня 2010 року (а. 23, справи № 2-110/2010), який скеровано до виконання. За постановою державного виконавця Державної виконавчої служби Новоодеського районного управління юстиції Миколаївської області 09 листопада 2010 р відкрито виконавче провадження щодо примусового стягнення боргу з [PERSON], але суду не надано письмових доказів щодо повідомлення про це боржника. Лише 13 липня 2012 року державним виконавцем повторно відкрито виконавче провадження щодо примусового стягнення боргу з [PERSON] та направлено постанову на виконання за місцем роботи боржника (Новоодеський РВ УМВС області) і починаючи з 22 серпня 2012 року з його заробітної плати утримуються відповідні грошові суми на виконання рішення суду (а. 83, справи № 2-110/2010). Зі змісту рішення суду і письмових доказів, що містяться у справі випливає, що боржнику [PERSON] взагалі не було відомо про стягнення з нього 30 квітня 2010 р. боргу за кредитним договором принаймні до початку стягнення грошей із заробітної плати. За такого, початком перебігу строку позовної давності слід вважати 22 серпня 2012 року, а не з дати винесення рішення у справі, як вказав Банк у письмовому запереченні, а відтак, то строк позовної давності щодо визнання недійсним договору поруки не сплив. За правилами ст. 88 ЦПК України з Банку на користь Держави слід стягнути судовий збір.

Outcome: approved