Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-12 00:00:00

22.05.2018 року [PERSON] звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом, у якому просив визнати договір позики від 03.04.2015 року між [PERSON] та [PERSON] безгрошовим та неукладеним, а також стягнути з [PERSON] всі судові витрати. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що 03.04.2015 року він - [PERSON] та [PERSON] підписали текст розписки, який був написаний зі слів [PERSON] , відповідно до якої [PERSON] та [PERSON] , виступаючи як солідарні боржники, нібито, отримали грошові кошти у розмірі 130 000 (сто тридцять тисяч) доларів США і які, нібито, зобов`язуються повернути [PERSON] у строк до 01.09.2015 року. Позивач зазначає, що текст розписки від 03.04.2015 року був написаний, оскільки останні планували отримати від відповідача грошові кошти у розмірі 130 000 доларів США у майбутньому, про що сторони вели перемовини, однак, грошові кошти у розмірі 130 000 доларів США [PERSON] так і не були передані ні [PERSON] ., ні [PERSON]. Підписуючи розписку позивач був введений в оману [PERSON] та не розумів правових наслідків, які може спричинити підписання розписки від 03.04.2015 року. Зазначені обставини на думку позивача свідчать про безгрошовість даної розписки. Представник позивача до судового засідання з`явився, просив позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач до судового засідання не з`явився, був сповіщений про дату час та місце судового засідання належним чином, причини неявки суду не повідомив, подав до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого позов не визнав та просив у позові відмовити у повному обсязі. Представник третьої особи до суду з`явився, підтримав позовні вимоги в повному обсязі. В судовому засіданні допитані свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили те, що договір позики від 03.04.2015р. між [PERSON] та [PERSON] є безгрошовим та неукладеним. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Частиною другою ст. 1046 ЦК України встановлено, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Наведене відповідає особливостям реальних договорів, що прямо передбачено у ч. 2 ст. 640 ЦК України, якою закріплено, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Отже, договір позики є реальним з усіма притаманними таким договором речовими ознаками. Звідси - права і обов`язки сторін за договором позики не можуть виникнути до передачі грошей або інших речей. Форма договору позики визначена ст. 1047 ЦК України, відповідно до частини першої якої, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Згідно з частиною другою цієї статті, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 2 ст. 640 ЦК України, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Наразі саме такий момент, як зазначалося, встановлений для договорів позики (ст. 1046 ЦК України). Застосовуючи акти цивільного законодавства, суд зважає на необхідність дотримання положень щодо співвідношення загальних і спеціальних норм. В цивілістичній доктрині загальними нормами зазвичай визнаються норми, які застосовуються до всіх або більшості інститутів галузі (загальна частина), а спеціальні норми належать до окремих інститутів. При цьому звертається увага на те, що загальні норми права поширюють дію на певний рід відносин, а спеціальні - на вид відносин в межах роду з метою конкретизації правового регулювання з урахуванням специфіки такого виду відносин. Тож правило про співвідношення загальних та спеціальних норм, якого необхідно дотримуватись, наступне: під час їхнього застосування до одних і тих самих (однакових) фактичних обставин необхідно брати до уваги те, що спеціальний закон скасовує дію загального. При цьому спеціальні норми уточнюють загальні, а загальні встановлюють засади та основоположний напрям спеціального регулювання. При цьому, ч. 2 ст. 640 ЦК України поширює свою дію лише на реальні договори, тобто ті, які пов`язують момент їх укладення з фактом передачі певної речі. Такими договорами, виступають також і договори позики. Правове регулювання особливостей укладення цих договорів, включаючи положення про їх форму, зміст та момент укладення, передбачено в параграфі 1 «Позика» Главі 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» Розділу ІІІ «Окремі види зобов`язань». Стосовно статті 1046 ЦК України, то вона є спеціальною нормою по відношенню до ст. ст. 639 і 640 ЦК України, застосовуючи правило співвідношення загальних і спеціальних норм актів цивільного законодавства, - норми про позику підлягають пріоритетному застосуванню порівняно із загальними положеннями про зобов`язання. В частині, що не суперечить спеціальному законодавству, до позикових відносин застосовуються загальні положення про виконання зобов`язань. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди, з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до частин 1, 2 статті 1050 ЦК України щодо наслідків порушення договору позичальником, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до статті 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Отже, договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови, договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передачі грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей. Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд в справах даної категорії. При встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним. У разі встановлення отримання позичальником меншої кількості грошей або речей, ніж вказано в договорі, вважається, що договір був укладений на фактично одержану ним кількість грошей або речей. Законодавством визначено, що момент переходу права власності на предмет позики залежить від того, що саме передається позичальникові за договором. Право власності на готівкові грошові кошти виникає у позичальника в момент фактичної передачі йому таких коштів позикодавцем. Відповідно до статті 1052 ЦК України щодо забезпечення виконання зобов`язання за договором позики, у разі невиконання позичальником обов`язків, встановлених договором позики, щодо забезпечення повернення позики, а також у разі втрати забезпечення виконання зобов`язання або погіршення його умов за обставин, за які позикодавець не несе відповідальності, позикодавець має право вимагати від позичальника дострокового повернення позики та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу, якщо інше не встановлено договором. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Однак, саме по собі написання документу із назвою «розписка» не свідчить про фактичне укладення договору позики, оскільки вказана розписка не містить усіх необхідних ознак, щоб вважатися належним доказом укладення між сторонами договору позики. Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Згідно статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, оскільки момент передачі грошових коштів у позику законодавцем визначено істотною умовою договору позики, відповідач був зобов`язаний, відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України, надати докази щодо самого факту передачі грошових коштів, а також проміжку часу їх передачі (визначення поняття «моменту передачі»). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Суд вважає, що позивач довів обставини того, що грошові кошти у розмірі 130 000 (сто тридцять тисяч) доларів США від відповідача ним отримані не були, тому договір позики від 03.04.2015 року є безгрошовим. Відповідачем не було подано суду будь-яких належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт передачі ним грошових коштів у розмірі 130 000 (сто тридцять тисяч) доларів США та на підставі чого можна вважати договір позики від 03.04.2015 року укладеним. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», визначення договору як неукладеного може бути на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами. Визначаючи момент вчинення правочину по даному договору позики від 03.04.2015 року суд керується п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» та приходить до висновку, що в ньому відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для його укладення, зокрема, відсутня згода за всіма істотним умовам договору, не передано грошові кошти, які відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібно передати, тобто, правочин, як такий, не вчинено. Таким чином, суд вважає доведеним той факт, що договір позики від 03.04.2015р. між [PERSON] та [PERSON] є безгрошовим та неукладеним. За таких обставин у сторін не виникло будь-яких зобов`язань по виконанню цього договору, оскільки з неукладеного правочину не виникають договірні зобов`язання, він не породжує жодних цивільних правовідносин, а значить він і не породжує для сторін правочину будь-яких прав та обов`язків. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 1, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

Outcome: approved