Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-21 00:00:00

22.06.2018 року позивач Георгієва Данієла звернулася до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовом, в якому просить - розірвати шлюб між нею та відповідачем, зареєстрований 14 жовтня 2016 року Білгород-Дністровським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис №485; - стягувати з [PERSON], [INFO], ІІН [NUMBER], на користь [PERSON], [INFO], ІІН [NUMBER], аліменти на утримання сина - [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітків (доходів) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 22.06.2018 року до досягнення дитиною повноліття, тобто до [INFO]; - стягувати з [PERSON], [INFO], ІІН [NUMBER], на користь [PERSON], [INFO], ІІН [NUMBER], аліменти на її утримання в розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітків (доходів) щомісячно, починаючи з 22.06.2018 року до досягнення дитиною [PERSON], [INFO] трьох років, тобто до [INFO]. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 23.06.2018 року відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та підготовче судове засідання призначено на 18.07.2018 року о 15.00 год.. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 13.08.2018 підготовче судове засідання закрито та справу призначено до судового розгляду на 22.08.2018 року о 13.15 год.. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, просили суд задовольнити їх у повному обсязі, при цьому [PERSON] пояснила, що з відповідачем перебувають у зареєстрованому шлюбі, шлюбні відносини припиненні, примирення між ними не можливе, спільне господарство не ведуть, від шлюбу мають спільного неповнолітнього сина, дитина проживає разом з нею та знаходиться на її повному утриманні, відповідач в свою чергу ухиляється від утримання дитини, добровільно матеріальної допомоги не надає, на теперішній час позивач перебуває у відпустці по догляду за дитиною, знаходиться у скрутному матеріальному становищі, оскільки не працює та позбавлена можливості отримувати інші доходи. Відповідач, здоровий та працездатний, має можливість сплачувати матеріальну допомогу на утримання дитини та її утримання в розмірі який зазначений в позовній заяві. В судовому засіданні відповідач не заперечував проти задоволення позовних вимог в частині розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дитини, щодо стягнення аліментів на утримання дружини заперечував в повному обсязі та просив суд в цій частині відмовити, в зв'язку з скрутним матеріальним становищем, оскільки відповідач має мінімальну заробітну платуз якої стягуються аліменти на утримання доньки у розмірі ? всіх видів заробітку, але не менше 30% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного вік. Дослідивши матеріали справи, докази, вислухавши сторони по справі, суд вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.263 ЦПК України Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 2. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Згідно ст.264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. В судовому засіданні встановлено, що між [PERSON] та [PERSON], 14 жовтня 2016 року було укладено шлюб, місце реєстрації: Білгород-Дністровським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис №485, що підтверджується свідоцтвом про шлюб [NUMBER]. Від шлюбу мають спільного неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER] від 19.05.2017 року. Позивач зазначає, що шлюбні стосунки між сторонами припинені, а причиною розпаду сім'ї стали різні погляди на життя. На даний час [PERSON] та [PERSON] проживають окремо, збереження сім'ї позивач вважає неможливим, спору про розподіл майна не має, відповідач в судовому засіданні не заперечував протии розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Згідно ст. 105 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Відповідно до ч.3 ст.109 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Згідно ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України, позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше сумісне проживання подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їх дітей, які мають істотне значення. Оскільки сторони однією сім'єю не проживають, поновити шлюбно-сімейні стосунки наміру не мають, подальше сумісне проживання сторін і збереження шлюбу є неможливим та суперечить інтересам позивача, суд вважає за можливе розірвати шлюб між сторонами. Неповнолітня дитина [PERSON], [INFO] мешкає з позивачем [PERSON], знаходяться на її повному утриманні, що підтверджується довідкою Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області №2172 від 15.06.2018 року. Відповідач ніякої матеріальної допомоги на утримання дитини добровільно не надає, угоди про добровільну сплату аліментів між ними не досягнуто. Дитині повинен бути забезпечений належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку, але такий рівень позивач одна не може забезпечити. Крім того, позивач [PERSON] на теперішній час перебуває у відпустці по догляду за дитиною, знаходиться у скрутному матеріальному становищі, оскільки не працює та позбавлена можливості отримувати інші доходи. Відповідно до ч.1 ст.75 СК України, дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати одне одного. Частиною 2 ст.75 СК України передбачено, що право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу, тобто позивач має право на аліменти на своє утримання, так як знаходиться у декретній відпустці. Як зазначено в ст.77 СК України, утримання одного з подружжя надається другим із подружжя у натуральній або грошовій формі за їхньою згодою. За рішенням суду аліменти присуджуються одному із подружжя, як правило, у грошовій формі. Згідно зі статтею 80 СК України, аліменти одному з подружжя можуть присуджуватися у частці від заробітку(доходу) другого. Відповідно до ч.2 ст.84 СК України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Згідно ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Дитині повинен бути забезпечений належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Обов'язок утримувати дитину є рівною мірою обов'язком як матері, так і батька, причому обов'язком особистим, індивідуальним. Проживання окремо не звільняє від виконання цього обов'язку. Батьки мають всебічно сприяти розвитку дитини. Забезпечення умов для такого розвитку та навчання пов'язане з належним наданням матеріальної допомоги, що має бути достатньою. Платник аліментів зобов'язаний роботи все можливе для того, щоб його заробіток (доходи) були достатніми для власного утримання та утримання дітей, за належний розвиток яких він відповідальний як батько. Мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини (ст.141 СК України). Згідно зі статтею 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення повноліття. Відповідно до ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. У відповідності до ч.1,2 ст.184 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Відповідно до ст.182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Вирішуючи питання про розмір аліментів, які будуть стягуватися з відповідача на утримання дитини, суд враховує обставини, інтереси сторін та потреби самої дитини. Таким чином, у зазначеній нормі права законодавець пов'язує обов'язок батьків утримувати своїх неповнолітніх дітей з можливістю батьків надавати таку матеріальну допомогу. Коментована стаття визначає, що розмір аліментів на батьків визначає суд у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу), з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. Під матеріальним становищем розуміється рівень забезпеченості платника та одержувача. В кожному конкретному випадку суд враховує всі види заробітку чи доходу як дітей так і батьків. В залежності від цих обставин і визначається розмір аліментів. Судом також встановлено, що відповідач офіційно працює на посаді стерилізаторник КП «Продтовари», заробітна плата відповідача за півроку складає 18166 грн. 97 коп., крім того, відповідно до виконавчого листа №1505/1410 виданого 14.05.2012 року з відповідача стягуються аліменти на користь [PERSON] на утримання доньки [PERSON], [INFO] у розмірі ? всіх видів заробітку, але не менше 30% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. З урахуванням принципу співмірності, потреб дітей, враховуючи інтереси неповнолітньої дитини для забезпечення стабільних та гармонійних умов їх життя, матеріальне становище сторін, виходячи із загальних засад справедливості цивільного судочинства та необхідності захисту інтересів неповнолітніх дітей, враховуючи, що ст.180 СК України покладає обов'язок утримувати дитину на обох батьків та враховуючи ст.182 СК України, суд приходить до висновку, що в даному випадку доцільним буде стягнути з [PERSON], [INFO] на користь [PERSON], [INFO] аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітків (доходів) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Щодо позовних вимог про стягнення аліментів на утримання позивача [PERSON] до досягнення дитиною трьох років, суд встановив. Згідно ч.2 ст. 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Частиною 4 ст. 84 СК України передбачено, що право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. З аналізу даної норми слідує, що наявність у чоловіка можливості сплачувати такі аліменти є обов'язковою умовою для їх стягнення. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст.49 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. В даному випадку предметом доказування позивачем є обставини, які доводять, що відповідач має достатнє матеріальне забезпечення , як підставу для реалізації свого права на утримання . Натомість, позивач [PERSON] обмежилась лише формальним наданням суду документів - свідоцтва про шлюб, ксерокопії паспортних даних та свідоцтвом про народження дитини. За вказаних обставин, рішення в частині стягнення утримання на користь дружини до досягнення дитиною трьох років не підлягають задоволенню за недоведеністю. Позивачка звільнена від сплати судового збору відповідно до вимог ст.5 Закону України «Про судовий збір», а тому суд вважає за доцільне відповідно до ст.141 ЦПК України стягнути з відповідача судовий збір у розмірі 704,80 грн. в дохід держави.

Outcome: partial