Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-24 00:00:00

22.05.2018 року позивач [PERSON]\~звернулася до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову зазначено, що з [PERSON] позивачка [PERSON] знаходились у зареєстрованому шлюбі з 09 березня 1968 року, що підтверджується свідоцтвом про шлю від 09.03.1968 p. VІІІ-УР № 209179 (зроблено актовий запис № 4). За час шлюбу ними було придбано будинок № 24 по вул. Сонячна у м. Запоріжжі, що підтверджується договором купівлі-продажу від 01 листопада 1979 року, посвідченого державним нотаріусом Четвертої Запорізької держаної нотаріальної контори, запис у реєстрі за № 2-6360. З 07.07.1980 року позивачка була зареєстрована за цією адресою, де і мешкає по теперішній час. Згідно ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України (діючого на той час) «Майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен: з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном». Таким чином, позивачу [PERSON] на праві власності належить 1/2 частина вищевказаного будинку. Її чоловік, [PERSON], помер 01 листопада 20.17 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 04 вересня 2017 року, виданим Запорізьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис № 5796. Відповідно ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом: строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Заяву про відмову від спадщини [PERSON] не надавала. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України «незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини». На теперішній час, крім неї, зареєстрованим у будинку залишається саме відповідач по справі. Хоча відповідач і зареєстрована у її квартирі, але з серпня 2015 року там не мешкає і про місце свого проживання їй не повідомляє. Вказаний факт можуть підтвердити свідки [PERSON], яка мешкає за адресою: м. Запоріжжя, вул. Сонячна, 22 та [PERSON], яка мешкає за адресою: м. Запоріжжя, вул. Сонячна. 25 А. У телефонній розмові, відповідач відмовляється знятись з реєстрації, нічим свою відмову не мотивуючи. Згідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Згідно ст. 64 ЖК України «До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки». Відповідач по справі, [PERSON] ніколи не була і ніколи не належала ані до членів сім'ї позивача, ані до членів сім'ї її померлого чоловіка. У відповідності до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до частини першої статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. На сьогоднішній день, позивачка [PERSON] вимушена сплачувати комунальні платежі не тільки за себе, але і за особу, яка у будинку не проживає, і на теперішній час, ніякого відношення до нього взагалі не має. Крім того, вона проживає лише на свою невелику пенсію, а реєстрація у її будинку відповідачки, позбавляє позивачку можливості отримати субсидію від держави. Усі ці перешкоди із-за того, що відповідач не бажає зніматися з реєстрації. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом частини першої статті 16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю, в тому числі і шляхом: позбавлення права користування житловим приміщенням. Згідно Постанови № 5 Пленуму ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема житловим приміщенням, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства, а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення: про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, реєстрація відповідачки у квартирі позивачки перешкоджає їй, як власнику реалізовувати надані законом права, вільно розпоряджатися належним майном» Також, згідно ст. 71 Житлового кодексу України «При: тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців». Відповідач, [PERSON], виїхала з будинку у серпні 2015 року, за весь час ніколи тут не з'являлась і про місце свого перебування не повідомляє. Відмова відповідачки, у добровільному порядку, знятись з реєстрації змушує її звернутись до суду за захистом своїх прав, а саме про позбавлення права користування жилим приміщенням [PERSON]. Такі правові висновки висловлені у правовій позиції Верховного Суду України, у постанові від 05 листопада 2014 року під час розгляду справи № 6-158цс14 і постанові від 16.11.2016 по справі № 6-709цс16, де вказано, що «Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї». На підставі вищевикладеного просить суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням, квартирою, розташованою за адресою: м. Запоріжжя, вул. Сонячна, 24, В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити. Просила ухвалити рішення при заочному розгляді справи. За клопотанням позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з'явилася, про час і місце судового засідання повідомлена належним чином, про причину неявки суд не повідомила. Згідно зі ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином, повідомлений про дату, час і місце судового засідання і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Вислухавши думку позивача, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступних висновків. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Стаття 383 ЦК України зазначає, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1\~ст. 71 ЖК України\~при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно\~ст. 72 ЖК України\~визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. В ході розгляду справи встановлено, що позивачка [PERSON] знаходились у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 09 березня 1968 року, що підтверджується свідоцтвом про шлю від 09.03.1968 p. VІІІ-УР № 209179 (зроблено актовий запис № 4). За час шлюбу ними було придбано будинок № 24 по вул. Сонячна у м. Запоріжжі, що підтверджується договором купівлі-продажу від 01 листопада 1979 року, посвідченого державним нотаріусом Четвертої Запорізької держаної нотаріальної контори, запис у реєстрі за № 2-6360. З 07.07.1980 року позивачка [PERSON] була зареєстрована за вищевказаною адресою, де і мешкає по теперішній час. Згідно ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України (діючого на той час) «Майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен: з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном». Таким чином, позивачу [PERSON] на праві власності належить 1/2 частина вищевказаного будинку. Її чоловік, [PERSON], помер 01 листопада 20.17 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 04 вересня 2017 року, виданим Запорізьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис № 5796. Відповідно ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом: строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Заяву про відмову від спадщини [PERSON] не надавала. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України «незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини». Також у будинку зареєстрована, але не мешкає з серпня 2015 року відповідач по справі [PERSON], [INFO]. Факт її непроживання підтверджується показами наданими у судовому засіданні свідком [PERSON]. \~\~Таким чином, суд вважає, що в судовому засіданні дійсно було встановлено факт того, що [PERSON], [INFO] не проживає в [INFO] з серпня 2015 року без поважної причини, а тому позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Outcome: approved