Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-13 00:00:00

22 серпня 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом [PERSON] про позбавлення права користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS]. Позовні вимоги вмотивовані тим, що 21.07.2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладеного договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. Оскільки у вищезазначеній квартирі зареєстрований батько колишнього власника квартири [PERSON], не маючи на це жодних законних підстав, позивач просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS], та стягнути на його користь суму понесених судових витрат. 05 вересня 2017 року Приморським районним судом було винесено ухвалу про відкриття провадження по цивільній справі. 25.10.2017 року [PERSON] звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до [PERSON], [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Калінюк О.Б. про визнання недійними договору купівлі-продажу квартири та про зобов'язання не чинити перешкод в користуванні квартири. Позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані тим, що відповідач по справі [PERSON] здійснила продаж своєї квартири, у якій зареєстрований позивач за зустрічним позовом - [PERSON], тим самим порушивши його конституційні права. Відповідно до Закону України від 3 жовтня 2017 року N 2147-VIII Цивільний - процесуальний Кодекс викладено у новій редакції, який набрав чинності з 15.12.2017 року. Згідно п. 9 ч.1 Перехідних Положень (розділ ХІІІ) справи, провадження яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. 15 січня 2018 року представником [PERSON] надано відзив на зустрічний позов, в якому представник просив відмовити у задоволенні зустрічного позову повністю. 16 січня 2018 року зустрічна позовна заява була прийнята судом до розгляду та об'єднана в одне провадження із первісним позовом для спільного розгляду. Ухвалою суду від 15 січня 2019 року зустрічну позовну заяву [PERSON] залишено без розгляду. В судовому засіданні представник [PERSON] позовні вимоги підтримав та надав пояснення, що відтворюють зміст позовної заяви. Позовні вимоги просить задовольнити повністю. [PERSON] позовні вимоги [PERSON] не визнав, вважав їх необґрунтованими, та такими у задоволенні яких слід відмовити, пояснив при цьому, що на спірній жилплощі він не проживає з 2012 року. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення учасників процесу, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 21 липня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], відповідно до якого [PERSON] продала, а [PERSON] купив вказану квартиру. Даний договір купівлі-продажу був посвідчений Калінюком О.Б., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за № 400. Право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] виникло 21.07.2017 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 92583946. Довідкою №567 (виписка з домової книги про склад сім'ї та реєстрації), виданою начальником Дільниці №6 КП ЖКС «Фонтанський» 18.05.2017 року підтверджується, що у вищезазначеній квартирі зареєстрований батько колишнього власника квартири - [PERSON]. Згідно ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Як зазначено в ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з ст. 328 ЦК України право власності наступає на підставах, не заборонених законом, зокрема із правочинів. При цьому, права власника житлового будинку, квартири визначені статтею 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч.1 ст.386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Згідно вимог ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 20.03.1952 року передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї. Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України. Згідно узагальнення судової практики Верховного Суду України щодо права власності при розгляді цивільних справ Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 01.07.2014 року право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Виникнення права членів сім'ї власника будинку на користування будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а, отже, припинення права власності на будинок припиняє право членів його сім'ї на користування цим будинком. Чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника. Відповідно до ч.1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим вимогу про позбавлення права користування житловим приміщенням. Таким чином, позовна вимога [PERSON] про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житлом, ґрунтується на вимогах закону та є однією із форм захисту власником своїх прав, а тому підлягає задоволенню. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Відповідно до змісту ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Судом встановлено, що позивачем понесенні витрати по сплаті судового збору у розмірі 640 гривень, що підтверджується матеріалами справи. Так, відповідно статті 141 ЦПК України, [PERSON] на користь якого ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені ним і документально підтверджені судові витрати, а саме суму сплаченого судового збору.

Outcome: approved