Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-29 00:00:00

23.04.2018 [PERSON] звернулась до суду з позовом, просить стягнути з ДП «Південдіпрошахт» на її користь заробітну плату у розмірі 10685 грн. та середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати з 2016-2018 рр., виходячи з розміру середньоденного заробітку. Як на підставу позову посилається на те, що з 03.01.1994 року вона працювала у відповідача на посаді провідного інженера. 03.10.2016 її було звільнено з посади на підставі п. 1 ст. 36 КУпАП. При звільнені не було виплачено заробітну плату в повному обсязі, і заборгованість після звільнення залишилася у розмірі 23985,10 грн. Протягом півтора роки їй сплатили лише 13\~300 грн., тому невиплаченою до теперішнього часу залишається 10685 грн. Вона неодноразово зверталася до відповідача з проханням виплатити заборгованість з заробітної плати, однак до теперішнього часу заборгованість не погашена. Тому на підставі ст. 117 КЗпП просить стягнути середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати за період з часу звільнення до остаточного розрахунку, тобто до дня винесення судом рішення. Ухвалою суду від 25.04.2018 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено проводити в порядку спрощеного позовного провадження, судове засідання призначене на 23.05.2018 року. Вказану ухвалу представник відповідача отримав 07.05.2018, про що свідчить зворотне поштове повідомлення. 23.05.2018 року представник відповідача в.о. директора [PERSON] надав до суду відзив на позов (відзив на позов відправив позивачу 22.05.2018), у якому просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на те, що позивачем не надано доказів на підтвердження своїх вимог, зокрема, не надано первинних довідок та розрахункових відомостей з нарахування заробітної плати, що мають відповідати вимогам про бухгалтерський облік та фінансову звітність; не надано первинних документів про фактично відпрацьований час та обсяги виконаних робіт відповідно до законодавства про працю; не надано первинних документів щодо наявності коштів на підприємстві та джерел фінансування станом на заявлений період. Відповідач не має фінансування, тому не має можливості здійснити виплату заробітної плати. Розгляд справи відкладено на 16.06.2018. 05.06.2018 представник відповідача - в.о. директора [PERSON] подав до суду клопотання про відкладення розгляду справи, призначеного на 14.06.2018 року, посилаючись на те, що на підприємстві відсутні спеціалісти для надання необхідних відомостей; триває перевірка контролюючими органами щодо шахрайських дій попереднього директора підприємства, в тому числі щодо нарахування заробітної плати працівникам; в 2018 році підприємство не видавало ніяких довідок, а надані позивачем розрахунки з заробітної плати не містять підпису уповноваженої особи, тому це не є доказом. У відповіді на відзив позивач зазначила, що відповідачем проігноровано докази, які надані нею, зокрема, копія трудової книжки, якою підтверджується її 22-річний стаж роботи на підприємстві із зазначенням номерів та дат наказів про прийняття на роботу та звільнення, копії розрахункових листків, які надані саме відповідачем, та у яких зазначено про її посаду, оклад, відпрацьовані години та нараховану заробітну плату за останні місяці на підприємстві вересень та жовтень 2016 року, а також зазначено борг Відповідача із заробітної плати, самі ці докази - є доказами її роботи на підприємстві та нарахованої заробітної плати, а також заборгованості із виплати заробітної плати. Крім того, вона звернулась до Відповідача з проханням надати довідку про нараховану заробітну плату та суму заборгованості із виплати заробітної плати, внаслідок того, що відповідачем зазначено у відзиві більшу суму заборгованості, ніж та яку вона вказала в позові. Однак, відповідач отримавши запит 04.06.2018р., відповіді не надав. У відомостях пенсійного фонду вказані розміри її заробітної плати щомісячно, які враховувались при розрахунку пенсії, і зазначені суми співпадають з такими ж розмірами заробітної плати вказані у розрахункових листах нарахованої заробітної плати за вересень, жовтень 2016 року, що є непрямим доказом на підтвердження цих сум компетентним органом, до якого за законом звітував відповідач. Судове засідання, призначене на 14.06.2018, відкладено на 13.07.2018, про що відповідач був повідомлений 25.06.2018, про що свідчить зворотне поштове повідомлення про вручення. 04.07.2018 в.о. директора [PERSON] подав до суду клопотання про відкладення розгляду справи, призначеного на 13.07.2018 року, зазначивши аналогічні причини такого відкладення. Згідно з протоколом автоматичного розподілу справ від 06.07.2018 року справу розподілено в провадження судді Золотарьовій Л.І. В судове засідання 13.07.2018 представник відповідача не зявився, розгляд справи перенесено на 06.09.2018, про що був сповіщений представник відповідача 26.07.2018, про що свідчить зворотне поштове повідомлення про вручення. Також ухвалою суду від 13.07.2018 року клопотання позивача задоволено; витребувано у Державного підприємства «Проектування будівництва підприємств вугільної промисловості «Південдіпрошахт» відомості щодо: заборгованості з заробітної плати перед [PERSON]; середньоденної заробітної плати позивача; графік роботи відділу сантехніки та теплотехніки за період з дня звільнення позивачка по день надання витребуваних судом відомостей. Вказану ухвалу уповноважена особа ДП «Південдіпрошахт» отримала 26.07.2018 року, про свідчить зворотне поштове повідомлення про вручення. Протягом 5 днів з дня вручення ухвали представник ДП «Південдіпрошахт» не надав будь-яких відомостей з приводу невиконання або неможливості ухвали у вказані строки. Лише 04.09.2018 року (тобто з пропуском строку на місяць) до канцелярії суду в.о. директора ДП «Південдіпрошахт» - [PERSON] на виконання вказаної ухвали суду надав клопотання, у якому вкотре просив відкласти розгляд справи з метою надання витребуваних відомостей. Також зазначив про неможливість надання витребуваних доказів, оскільки: на підприємстві відсутні спеціалісти для надання витребуваних відомостей; триває перевірка контролюючими органами щодо шахрайських дій попереднього директора підприємства; на підприємстві проходить комплексна документальна перевірка ДФС у Харківській області, тому по закінченню перевірки буде надана витребувані докази. Судове засідання, призначене на 06.09.2018, відкладено на 26.09.2018 у звязку з ненаданням відповідачем витребуваних доказів. Після чого, судом направлено до ДП «Південдіпрошахт» лист від 12.09.2018 року №640/7111/18, який отримано уповноваженою особою ДП «Південдіпрошахт» 24.09.2018 року, про що свідчить зворотне поштове повідомлення про вручення. У вказаному листі суд знову зазначав, що Ухвалою від 13.07.2018 року були витребувані докази, а вказані в.о. директором [PERSON] причини невиконання ухвали суду не є поважними та такими, що унеможливлюють виконання ухвали. При цьому, позивач звернулася до суду з цим позовом ще 23.04.2018 року, а представника відповідача неодноразово просив відкладати розгляд справи для можливості надання довідки про заборгованість, натомість вже протягом більше чотирьох місяців таких відомостей не надає. У звязку з цим, суд повторно просив виконати Ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 13.07.2018 р. Наслідки невиконання узвали суду зазначені в ній. Вказаний лист суду отримано уповноваженою особою ДП «Південдіпрошахт» 24.09.2018 року, про що свідчить зворотне поштове повідомлення про вручення. Судове засідання, призначене на 26.09.2018, відкладено на 30.10.2018 у звязку з ненаданням відповідачем витребуваних доказів; відповідач повідомлений про наступне засідання належним чином (18.10.2018), про що свідчить зворотне поштове повідомлення про вручення. У звязку з невиконанням без поважних причин у встановлені строки ухвали суду та ненадання без поважних причин витребуваних доказів ухвалою суду від 08.10.2018 року до в.о. директора [PERSON] застосовані заходи процесуального примусу та накладено на нього штраф у розмірі 881 грн. на користь Державного бюджету. оСтаном на день ухвалення рішення (30.10.2018) до суду витребувані докази надані не були, будь-яких заяв чи клопотань від представник відповідача не надходило. В судове засідання позивачка не зявилася, надала заяву про розгляд справи у її відсутність, просила позовні вимоги задовольнити та стягнути заборгованість з нарахованої, але невиплаченої заробітної плати у розмірі 10685 грн. та середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати з 2016-2018 рр., виходячи з середньоденною заробітної плати 215,68 грн. Відповідач протягом півроку не надав будь-яких доказів, також не надав докази, які були витребувані нею та судом, тому просить винести рішення по наявним матеріалам справи. Представник відповідача не зявився, про час та місце судового розгляду повідомлявся своєчасно та належним чином, причини неявки не повідомив. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до записів у трудовій книжці, на підставі наказу №1к від 03.01.1994 року [PERSON] прийнята на роботу на посаду провідного інженера ДП «Проектування будівництва підприємств вугільної промисловості «Південдіпрошахт». На підставі наказу №141к від 03.10.2016 року позивача звільнено 03.10.2016 року з роботи (з посади провідного інженеру) за згодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Як зазначалось вище, відповідачем протягом 6 місяців (з травня по жовтень 2018 року) не було надано довідку чи інші належні та допустимі докази для спростування наявної перед позивачкою заборгованості з заробітної плати, яка не була їй виплачена в повному обсязі при звільненні 03.10.2016 року. Тому суд враховує, розрахунковий листок за жовтень 2016 року згідно з яким позивачу, яка працювала на посаді провідного інженера у ДП «Південдіпрошахт» було нараховано 20\~928,23 грн., при цьому остаточний борг підприємства залишився у розмірі 23\~985,10 грн. Суд враховує вказані у розрахунковому листку як достовірні, та які не були спростовані відповідачем жодними доказами, і натомість вказана сума виплати позивачу заробітної плати 20\~928,23 грн. співпадає з відомостями зазначеними Слобожанським об'єднаним управлінням Пенсійного Фонду України м. Харкова від 01.06.2018 року, - індивідуальні відомості про застраховану особу за формою ОК-5, якими підтверджуються суми нарахованої позивачу заробітної плати за жовтень 2016року. При цьому, відомості відображені в пенсійному фонді щодо розміру заробітної плати збігаються з відомостями вказаними у розрахунковому листку за вересень 2016 року 3210 грн. 56 коп. Таким чином, у суду немає сумнівів у достовірності тих даних щодо заробітної плати позивачки, які зазначені у розрахункових листках за вересень, жовтень 2016 року. Отже, відповідно до розрахункового листка за жовтень 2016 року, остаточний борг підприємства з нарахованої, але не виплаченої заробітної плати перед позивачкою після її звільнення залишився у розмірі 23985,10 грн. Позивачка зазначила, що в подальшому після звільнення їй лише частково була виплачена заборгованість з заробітної плати у розмірі 13300 грн., тому вона просить стягнути з відповідача решту несплаченої заробітної плати у розмірі 10685 грн. (23985,10 13300) Вказані відомості відповідачем не спростовані жодними доказами протягом 6 місяців розгляду справи. Таким чином, при звільненні позивачки з нею не були проведені остаточні розрахунки та виплати. Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Проаналізувавши зміст частини 2 статті 233 КЗпП України, можна зробити висновок про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат. У звязку з цим, позовні вимоги про стягнення заборгованості з нарахованої, але невиплаченої заробітної плати у розмірі 10685 грн. підлягають задоволенню. Згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Судом встановлено, що при звільненні позивача з роботи з ним не були проведені всі розрахунки. Відповідно до пункту першого Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, з відповідними змінами (далі - Порядок), цей Порядок застосовується, зокрема, у випадку, коли згідно з чинним законодавством виплати проводяться виходячи із середньої заробітної плати. Пунктом другим Порядку передбачено, що у випадку збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з абзацом першим пункту 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (середньогодинна) заробітна визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Згідно з розрахунковими листками за вересень, жовтень 2016 року, позивачка за вересень відпрацювала 15 днів та отримала 3210 грн. 56 коп. (оклад + індексація заробітної плати що відповідає п. 4 Порядку), за жовтень 1 день та отримала 240 грн. 29 коп. (оклад 221,58 + індексація 18,71). Таким чином, середньоденна заробітна плата позивачка складає 215 грн. 68 коп. (3210,56 + 240,29 = 3450,85 / 16 робочих днів = 215,68) Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» N 13 від 24.12.1999, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Оскільки позивачка була звільнена 03.10.2016 року, а повний розрахунок з нею не проведено як при звільненні так, і на день винесення цього рішення, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні за період з 04.10.2016 року по 30.10.2018 року включно (день постановлення рішення суду) за 518 робочих днів (з розрахунку пятиденного робочого тижня), що складає 111 722 грн. 24 коп. (518 х 215,68). Тяжке фінансове положення підприємства не може свідчити про відсутність вини роботодавця в невиплаті працівникові належних коштів і не є підставою для звільнення роботодавця від обовязку сплатити зазначені кошти позивачу. При цьому, суд враховує, що відповідно до ч.ч.3, 4 ст. 12, ч.ч. 5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб'єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об'єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов'язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає. Таким чином, належними, допустимими та достатніми доказами не були спростовані доводи позивача щодо заборгованості з заробітної плати. Представник відповідача, заперечуючи проти позову, послався лише на ненадання позивачем первинних довідок та розрахункових відомостей з нарахування заробітної плати, що мають відповідати вимогам про бухгалтерський облік та фінансову звітність; не надано первинних документів про фактично відпрацьований час та обсяги виконаних робіт відповідно до законодавства про працю. Однак, надання позивачем перинних бухгалтерських документів для підтвердження наявності заборгованості з заробітної плати не є необхідним в даному випадку, оскільки на підтвердження наявності заборгованості з заробітної плати позивачем надані розрахункові лиски, видані йому відповідачем за місцем роботи в 2016 році, при цьому ці ж данні розміру заробітної плати збігаються з тими даними, які підприємство надавало до пенсійного фонду відносно позивачки. Посилаючись на ненадання позивачем вказаних документів, відповідачем не були спростовані жодними доказами наявність вказаної заборгованості перед позивачем. При цьому, посилання в.о. директора ДП «Південдіпрошахт» щодо неможливості надання доказів (протягом 6 місяців) у звязку з порушенням кримінальних проваджень відносно осіб ДП «Південдіпрошахт», в тому числі щодо законності включення неправдивих відомостей до заробітних плат працівників підприємства, - суд до уваги не приймає, оскільки такі посилання не підтверджені належними та допустимими доказами, та спростовуються наданими позивачем доказами. Посилання представника відповідача на проведення ГУ ДФС в Харківській області документальної планової перевірки підприємства, - суд до уваги не приймає, оскільки такі причини не є підставою для невиплати заборгованості заробітної плати позивачу протягом двох років. При цьому, це не позбавляє можливості представника відповідача отримати відповідні докази, ним не надано доказів, що йому закрито працівниками ДФС доступ до необхідних відомостей. Крім того, згідно з наказом ГУ ДФС в Х/о від 01.08.2018 документальна планова перевірка підприємства проводилась з 16.08.2018 тривалістю 10 робочих днів, натомість вже протягом двох місяців (вересня-жовтня) після закінчення перевірки до суду не надані витребувані відомості. Більш того, в.о. директора [PERSON] з кінця травня 2018 року зазначає про відкладення розгляду справи для надання відомостей щодо заборгованості, тобто і до призначення планової документальної перевірки (01.08.2018 року) він не надавав докази на спростування тверджень позивача. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного\~строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. На підставі викладеного, підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні у розмірі 111722 грн. 24 коп. Також суд враховує вимоги п. 6 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24 грудня 1999 року, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. У звязку з цим, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість з заробітної плати у розмірі 10685 грн. та середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку у розмірі 111 722 грн. 24 коп., з утриманням при їх виплаті передбачених законом податків та обов'язкових платежів. Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» та позовні вимоги задоволені, то з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1224 грн. 07 коп. (102\~407,24 х 1%) Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів. \~ \~ \~ \~

Outcome: approved