Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-31 00:00:00

22 травня 2017 року [PERSON] звернулася до суду з заявою про встановлення факту смерті брата - [PERSON], мотивуючи свої вимоги тим, що [INFO] в м. Луганськ, на непідконтрольній українській владі території, помер її брат [PERSON], [INFO], про що 21 липня 2016 державною установою «Луганська міська поліклініка» було видано лікарське свідоцтво про смерть № 161 за формою, затвердженою наказом «Міністерства охорони здоров'я ЛНР» від 28.08.2015 року № 591. Причиною смерті [PERSON] вказано: ракова інтоксикація, злоякісні новоутворення верхньої долі правої легені ІІІ А ст. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на земельну частку (пай), яка йому належала відповідно до договору дарування від 03.10.2000 року права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом, засвідченого в нотаріальному порядку державним нотаріусом Глобинської державної нотаріальної контори Похилою І. Г., нотаріальна дія зареєстрована в реєстрі за №2-814. 20.01.2017 року з метою реалізації свого права на спадкування вищевказаної земельної частки (паю) заявниця звернулася до Глобинської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, на підставі цієї заяви була заведена відповідна спадкова справа та їй надано Витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі №46478878.Однак, вчинення подальших нотаріальних дій є неможливим, оскільки свідоцтво про смерть [PERSON] не відповідає вимогам чинного законодавства та видане самопроголошеною республікою, юрисдикція якої Україною не визнана, а тому заявнику було запропоновано надати в нотаріальну контору свідоцтво про смерть встановленого зразка. Заявник звернулася до Глобинського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області для реєстрації смерті [PERSON], однак, у видачі свідоцтва про смерть листом від 17.03.2017 року № 221/12.3-05.05-64 їй було відмовлено, оскільки представлене на реєстрацію лікарське свідоцтво про смерть не відповідає вимогам чинного законодавства України. У зв'язку з вищевикладеним заявник була вимушена звернутися до суду з вказаною заявою, з метою отримання свідоцтва про смерть брата та здійснення свого права на прийняття спадщини після померлого брата, оскільки іншого шляху законодавством не передбачено. Заявник [PERSON] та її представник [PERSON] подали до суду заяву, в якій прохають розглянути справу за їх відсутності відповідно до ч. 2 ст. 158 ЦПК України , зазначили, що заяву підтримують та просять її задовольнити. Представники заінтересованих осіб - Глобинського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, Глобинської державної нотаріальної контори Полтавської області у судове засідання не з'явилися, направили до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, заперечень проти задоволення заяви не надали. Так, відповідно до ч.2 ст.158 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи, проаналізувавши зібрані докази в їх сукупності, прийшов до висновку, про те, що заява підлягає задоволенню, як обґрунтована з наступних підстав. Зі змісту статті 3 ЦПК України вбачається, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Статтями 234-235, 256-259 Цивільного процесуального кодексу України передбачена можливість встановлення юридичного факту, що має значення, в судовому порядку. Судом встановлено, що заявник є сестрою померлого [PERSON], що підтверджується наданими заявником документами, копії яких є в матеріалах справи. [INFO] року в м. Луганськ, на непідконтрольній українській владі території, помер брат заявника [PERSON], [INFO], про що 21 липня 2016 державною установою «Луганська міська поліклініка» було видано лікарське свідоцтво про смерть № 161 за формою, затвердженою наказом «Міністерства охорони здоров'я ЛНР» від 28.08.2015 року № 591. Причиною смерті [PERSON] вказано: ракова інтоксикація, злоякісні новоутворення верхньої долі правої легені ІІІ А ст. Заявник звернулася до Глобинського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області для реєстрації смерті [PERSON], однак, у видачі свідоцтва про смерть листом від 17.03.2017 № 221/12.3-05.05-64 їй було відмовлено, оскільки представлене на реєстрацію лікарське свідоцтво про смерть не відповідає вимогам чинного законодавства України, а саме наказу Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 року № 545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті», зареєстрованому у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 року за № 1150/13024. Факт смерті [PERSON], також підтверджується письмовими поясненнями свідків - [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» заяви про встановлення факту смерті особи в певний час (п. 7 статті 273 статті ЦПК України) приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобов'язаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин. При цьому слід мати на увазі, що встановлення з зазначених підстав факту смерті відрізняється від встановлення факту реєстрації смерті (яке провадиться на підставі п. 4 статті 273 статті ЦПК України і полягає у з'ясуванні, насамперед, обставин не самої події смерті, а її реєстрації в органах реєстрації актів громадянського стану) та від оголошення особи померлою, яке провадиться за правилами глави 35 ЦПК України. Відповідно до статті 257-1 Цивільного процесуального кодексу України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Відповідно до постанови Верховної Ради України від 17 березня 2015 року № 254-УІІІ «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, зазначені в Законі України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» також визначаються як тимчасово окуповані території. Відповідно до статей 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У 1971 році Міжнародним судом ООН були сформульовані так звані «намібійські винятки», з яких випливає, що документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. У Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» (пункт 125) зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) своєю практикою, що склалась, також підтримав цей стандарт. Зокрема, у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) ЄСПЛ приділив увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. Судом було констатовано, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Відповідно до ч. 1 статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово - медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Державна реєстрація смерті проводиться за останнім місцем проживання померлого, за місцем настання смерті чи виявлення трупа або за місцем поховання. Пунктом 1 глави 5 розділу ІІІ Правил державної реєстрації актів громадянського стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 року № 52/5, визначено, що підставами для проведення державної реєстрації смерті є, зокрема, лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 року № 545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті», зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 року за № 1150/13024. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року № 1085 затверджено Перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. До таких населених пунктів входить м. Луганськ, на території якого [INFO] року помер [PERSON]. Відповідно, документи про смерть, видані на тимчасово непідлеглій владі України території України, є недійсними та не створюють правових наслідків. У відповідності до наказів Міністерства юстиції України № 246/7 від 25.11.2014 року та № 935/5 від 17.06.2014 року всі органи та підрозділи, які підпорядковані Міністерству юстиції України повинні були переміститися з тимчасово непідлеглих територій в населені пункти на території яких органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі та перереєструватись, тому всі акти та документи, видані органами, не переміщеними в населені пункти, на територіях яких органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі та не перереєструвались, з 01.12.2014 року вважаються недійсними. Судом встановлено, що [INFO] року у м. Луганськ помер [PERSON]. Лікарське свідоцтво про смерть № 161 від [INFO], видане медичним закладом, що знаходиться на тимчасово непідлеглій владі України території, є недійсним та, у відповідності до розпорядження Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року № 1085 та наказів Міністерства юстиції України № 246/7 від 25.11.2014 року та № 935/5 від 17.06.2014 року, не створює правових наслідків, тобто для проведення державної реєстрації смерті існують об'єктивні перешкоди. З метою захисту прав і свобод громадян України, суд дійшов висновку про необхідність задоволення заяви про встановлення факту смерті особи, оскільки законом не передбачено іншого порядку встановлення цього факту, що надає можливість заявнику отримати свідоцтво про смерть та реалізувати її спадкове право. На підставі наведеного та

Outcome: approved