Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-27 00:00:00

23 вересня 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором посилаючись на те, що 30.07.2008 року з [PERSON] укладено договір № DNXRFB15090475 відповідно до умов якого банк надає позичальнику кредит в сумі 2.102,19 грн. з виплатою процентної за користування кредитом у розмірі 5,04 % на суму залишку заборгованості за кредитом. Згідно з умовами кредитного договору позичальник зобов'язаний повертати кредит та сплачувати відсотки за користування кредитними коштами. Відповідач порушив вимоги кредитного договору. В зв'язку з чим станом на 11.09.2013 року виникла заборгованість в сумі 27.007,16 грн., яка складається з заборгованості: з кредиту в сумі 1932,45 грн., відсотків за користування кредитом в сумі 51,41 грн., з комісії за користування кредитом в сумі 693,14 грн., пені в сумі 22567,91 грн., штрафів - фіксованої частини в сумі 500,00 грн. та процентної складової в сумі 1262,25 грн. Тому позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь зазначену заборгованість та судові витрати по справі (а.с.2-3). Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 07 серпня 2014 року в задоволенні позовних вимог - відмовлено (а.с.63-64). В апеляційній скарзі (а.с.68-73) ПАТ КБ «ПриватБанк» просить рішення суду скасувати, як необґрунтоване і ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, та ухвалите нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, оскільки: - відповідачем особисто підписана заява позичальника, чим він засвідчив свою обізнаність про умови надання споживчого кредиту, а тому сторонами було досягнуто усіх істотних умов договору; - суд не звернув уваги на те, що згідно п.5.5. Умов надання споживчого кредиту фізичним особам, згоду на яку дав відповідач, термін позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів встановлюється сторонами тривалістю у 5 років; - перебіг строку позовної давності починається з 31.07.2009 року та спливає 31.07.2014 року, а тому зважаючи на звернення позивача з заявою до суду у вересні 2013 року, строк не є пропущеним. Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що скарга є обґрунтованою і підлягає задоволенню з наступних підстав. Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції встановив, що з позовною заявою до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором банк звернувся до суду після спливу строку позовної давності, оскільки не надано доказів ознайомлення позичальника з «Умовами надання споживчого кредиту», які ним не підписані, у справі відсутні відомості про час дії цих «Умов…», наданий банком розрахунок не оформлений належним чином, оскільки не містить прізвища та підпису посадової особи, яка має право складати такий розрахунок. Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції не відповідає вимогам закону та матеріалам справи. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. З матеріалів справи вбачається, що 30.07.2008 р. з [PERSON] укладено договір № DNXRFB15090475 відповідно до умов якого банк надає позичальнику кредит в сумі 2.102,19 грн. строком на 12 місяців по 30.07.2009 року з виплатою процентної за користування кредитом у розмірі 5,04 % на суму залишку заборгованості за кредитом (а.с.7). Згідно ч.1 ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч.1 ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. З матеріалів справи вбачається, що в заяві до суду першої інстанції про перегляд заочного рішення від 22.11.20013 року відповідач просив застосувати строк позовної давності (а.с.41). Згідно з розрахунком банку заборгованість за кредитним договором станом на 11.09.2013 року становить 27.007,16 грн., яка складається з заборгованості: з кредиту в сумі 1932,45 грн., відсотків за користування кредитом в сумі 51,41 грн., з комісії за користування кредитом в сумі 693,14 грн., пені в сумі 22567,91 грн., штрафів - фіксованої частини в сумі 500,00 грн. та процентної складової в сумі 1262,25 грн. (а.с.4-5). Як вбачається з розрахунком останній платіж з погашення кредиту здійснено відповідачем в березні 2010 року (а.с.5). Відповідно до ч.1 ст.259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін; договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Відповідно до п.5.5. «Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка»)(Стандарт)» передбачено збільшений строк позовної давності 5 років по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені та штрафів (а.с.8-12). Як вбачається з матеріалів справи, при укладенні кредитного договору відповідач в своїй заяві про надання кредиту зазначив, що він ознайомлений та згодний з «Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка»)(Стандарт)». Згідно зі ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно з умовами кредитного договору його складовою є Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), згоду з якими відповідач висловив у своїй заяві, яку власноручно підписав. Отже п.5.5 «Умов…» передбачено, що терміни позовної давності до вимог про стягнення кредиту, процентів за користування ним, пені, штрафу сторонами встановлені тривалістю в п'ять років, що відповідає вимогам ч. 1 ст. 259 ЦК України і свідчить про дотримання банком строків позовної давності. Таким чином, передбачений умовами кредитного договору збільшений строк позовної давності у 5 років є домовленістю сторін при укладенні кредитного договору. Такий самий висновок зроблено Верховним Судом України в постанові від від 24.09.2014 року у справі № 6-144цс14. З урахуванням зазначеного суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про недодержання сторонами письмової форми договору щодо збільшення позовної давності. Отже після часткового погашення кредиту в березні 2010 року слід вважати, що позовна давність по вимогам банку спливає в березні 2015 року. Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Банк звернувся з позовом до [PERSON] 23 вересня 2013 року, тобто в межах строку позовної давності. Тому немає підстав для застосування спливу позовної давності та ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову банку з цих підстав. Не можна погодитись з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову банку з підстав неналежного оформлення розрахунку банку про заборгованість відповідача за кредитним договором станом на 11.09.2013 року. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Наданий банком розрахунок розміру заборгованості за кредитним договором відповідач не спростував. Доказів того, що розмір заборгованості нарахований банком невірно, відповідач суду не надав. В суді апеляційної інстанції відповідач не заперечував того факту, що має заборгованість за кредитним договором, але не міг погодитися з розміром нарахованої пені. Тому висновки суду першої інстанції про ненадання банком доказів слід визнати помилковим. З огляду на це колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню у зв'язку з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, та порушенням норм матеріального та процесуального права з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову банку в частині стягнення пені. Згідно з позовною заявою банк заявив вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі станом на 11.09.2013 року. Згідно з розрахунком заборгованості за кредитним договором станом на 11.09.2013 року розмір пені становить 23118,31 грн., а пеня в розмірі 22567,91 грн. розрахована станом на 28.03.2012 року. Таким чином станом на 11.09.2013 року банк просив стягнути з відповідача пеню в розмірі 22567,91 грн. Тому позовні вимоги банку в частині стягнення пені підлягають задоволенню в розмірі станом на 28.03.2012 року в сумі 22567,91 грн., а позовні вимоги про стягнення пені в розмірі станом на 11.09.2013 року задоволенню не підлягають. У зв'язку з викладеним і

Outcome: partial