Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-12 00:00:00

22 жовтня 2019 року позивач звернулася до суду із позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В обґрунтування вимог зазначила, що є власником жилого будинку [ADDRESS] . Відповідач, яка є її племінницею, зареєстрована у помешканні, однак не проживає у ньому з січня 2010 року. Особистих речей у помешканні відповідач не має, комунальні послуги не сплачує. Наявність реєстрації відповідача у помешканні створює низку додаткових витрат з оплати житлово-комунальних послуг. Вважаючи, що відповідач втратила право користування вказаним житлом, просила визнати її такою. Відповідно до ухвали суду від 20 листопада 2019 року справа розглядається у спрощеному позовному провадженні за участю сторін. Позивач [PERSON] у судове засідання не прибула, просила вирішувати справу у її відсутність, позовні вимоги підтримала, а також зазначила про згоду на вирішення справи у заочному порядку. Відповідач [PERSON] , будучи у встановленому порядку повідомленою про час і місце розгляду справи, у судове засідання повторно не прибула з невідомих причин, відзиву на позов чи будь-яких інших заяв по суті справи не надала. З урахуванням наведених обставин, суд вважає за можливе ухвалити рішення у справі в порядку заочного розгляду, що відповідає положенням ст. 223, 280 ЦПК України Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Встановлено, що жилий будинок [ADDRESS] на праві особистої приватної власності належить позивачеві [PERSON] . Згідно із довідкою за № 629, виданою Виноградненською сільською радою від 15.10.2019, відповідач [PERSON] , [INFO] , з 12.08.1990 і по теперішній час зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Пунктом 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. Так, відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Згідно ж із ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В аспекті ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом за наявності двох юридичних фактів: по-перше, відсутність члена сім`ї власника понад 1 рік; по-друге, відсутність поважних причин його не проживання. З акту, посвідченого Виноградненською сільською радою від 09.10.2019, вбачається, що [PERSON] за місцем реєстрації у будинку [ADDRESS] фактично не мешкає з 10 січня 2000 року і до теперішнього часу. Відповідач [PERSON] , не прибувши у судове засідання та не надавши відзиву на пред`явлений позов, не побажала реалізувати своє процесуальне право на спростування доводів позову і доказування наявності зв`язку із спірним жилим приміщенням, і тим самим не оспорює наведених обставин. Таким чином, суд вважає встановленим, що відповідач з січня 2000 року, тобто понад встановлені законодавством строки, у належному на праві власності позивачеві помешканні не проживає без поважних причин, а тому вважає можливим постановити рішення про визнання її такою, що втратила право користування даним жилим приміщенням, тим самим задовольнивши пред`явлений позов по суті. У відповідності до положень ст.ст. 133, 141 ЦПК України суд також стягує з відповідача на користь позивача понесені нею та документально підтверджені витрати з оплати судового збору у сумі 768,40 гривень. На підставі п. 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», ст. 405 ЦК України,

Outcome: approved