Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-24 00:00:00

\~ \~23 березня 2016 року \~позивач звернувся до Новобузького районного суду Миколаївської області із позовом до [PERSON] управління Держгеокадастру у Миколаївській області про визнання за ним права власності на земельну частку ( пай) із земель запасу. Розташованих в межах території Новобузького району Миколаївської області, у розмірі 5,62 умовних кадастрових гектарів. Позовні вимоги обґрунтував наступним. З листопада 1999 року по вересень 2000 року позивач [PERSON] працював трактористом в КПСП ім. Коцюбинського. Рішенням загальних зборів СЗАТ ім. Коцюбинського ( бувшим КПСП ім. Коцюбинського) від 10.01.2000 року, протокол № 1, позивачу була виділена земельна частка ( пай) із земель резерву колективної власності. Однак до березня місяця 2014 року позивачу не було відомо про дане рішення. Окрім того, у звязку із тим, що позивач був призваний до лав Збройних сил України, а в подальшому працював за межами Новобузького райну, позивач не міг фізично дізнатися про наявність даного рішення. У березні місяці 2014 року позивач випадково, від свого колишнього співробітника, дізнався про наявність протоколу від 10.01.2000 року на його право на земельну частку ( пай). Окрім того, він здійснював догляд за своїм хворим батьком, який не може пересуватися та потребує постійної сторонньої допомоги, а тому був позбавлений можливості дізнатися про наявність у нього права на земельну частку ( пай). Оскільки в досудовому порядку йому не вдалось захистити своє право та отримати земельну частку ( пай) в натурі , то\~вказані обставини стали підставою для звернення позивача до суду для захисту його порушеного права на отримання земельної ділянки у приватну власність. \~\~\~\~В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] на задоволенні позовних вимог наполягали з підстав, зазначених у позові. \~\~\~\~В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] управління Держгеокадастру у Миколаївській області [PERSON] позовні вимоги не визнала. Суду вказала, що рішенням зборів СЗАТ ім..Коцюбинського від 10.01.2000 року була виділена земельна ділянка ( пай) із земель резерву колективної власності, але право на земельну частку (пай) позивач до цього часу не оформив. З цього часу позивач повинен був дізнатися про порушення свого права і з цього часу почався перебіг позовної давності щодо визнання права на земельну частку (пай), тобто на думку представника відповідача позивач пропустив строк позовної давності за заявленими позовними вимогами, а тому у задоволені позову слід відмовити. \~Суд, заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. \~\~\~\~В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] в період часу з 01.11.1999 року по вересень2000 року позивач працював в КСП ім..Коцюбинського (СЗАТ ім. Коцюбинського) Новобузького району Миколаївської області (а.с.15). Відповідно до довідки відділу Держкомземагенства у Новобузькому районі Миколаївської області від 04.11.2014 року за вих.. № 1356 Державний акт на право колективної власності на землю КПСП ім..Коцюбинського отримало 30.05.1994 року, і до списку членів господарства позивач включений не був ( а.с. 20). На засіданні правління СЗАТ ім. Коцюбинського 14.03.2000 року ( протокол № 2) вирішувалось питання про прийняття в члени ЗАТ з зарахуванням стажу [PERSON] ( а.с.14). Однак, доказів того, що позивач [PERSON] рішенням загальних зборів все ж таки був прийнятий в члени СЗАТ ім. Коцюбинського, тобто вказане рішення правління було затверджене загальними зборами, позивачем суду не надано. Відповідно до протоколу № 1 Загальних зборів сільськогосподарського закритого акціонерного товариства ім. Коцюбинського від 10.01.2000 року вирішили наділити земельну частку ( пай) виділену з земель резерву в розмірі 6,46 га [PERSON] І як видно дане питання розглядалось на підставі заяв членів СЗАТ ім. Коцюбинського ( а.с.13). Відповідно до копії військового квитка серії МО № 233116 [PERSON] був призваний до військової служби 16.11.2000 року, а звільнений - 03.05.2002 року. Отже, в період з 10.01.2000 року коли було прийнято рішення про виділення позивачу земельної частки ( пай) виділену з земель резерву в розмірі 6,46 га і до 16.11.2000 року позивач працював у господарстві, і обєктивно міг і повинен був знати про результати розгляду його заяви про виділення йому земельної частки ( паю). Частиною третьою ст. 152 ЗК України визначено, що захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, зокрема, визнанням права. Відповідно до ст. 2 Указу Президента України від 8 серпня 1995 р. № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Відповідно до ст. 7 Указу Президента України від 8 серпня 1995 р. № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», створюваний під час передачі земель у колективну власність резервний фонд використовується для передачі у приватну власність земельних ділянок переважно громадянам, зайнятим у соціальній сфері на селі, а також іншим особам, яких приймають у члени сільськогосподарських підприємств або які переселяються у сільську місцевість для постійного проживання. При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до п. 7 Указу Президента України від 8 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність. За обставин, вказаних вище суд прийшов до висновку, що позивач [PERSON] мав право на земельну частку (пай) та мав право на виділення її у натурі. Разом із тим, судом встановлено, що позивач звернувся до суду з позовом у березні 2016 року, через 16 років після того, як рішенням загальних зборів СЗАТ ім. Коцюбинського 10.01.2000 року йому було наділено земельну частку. Позивач та його представник вказують, що про порушене право позивач дізнався лише у березні місяці 2014 року, оскільки позивач був призваний до лав Збройних сил України, а після звільнення працював за межами Новобузького району. Відповідно до ст.71 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року), що була чинна на час виникнення спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення свого права (ст.76 ЦК УРСР). Статтею 75 ЦК УРСР передбачено, що позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін по справі. Згідно із ч.1 ст.80 ЦК Української РСР закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін (ст. 75 ЦК УРСР) Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (в редакції 2003 року), правовідносини, які виникли до набрання ним чинності, повинні регулюватися законодавством, яке діяло на час їх виникнення, а пунктом 6 передбачено застосування його правил про позовну давність до позовів, строк пред`явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. Про порушення свого права на отримання земельної частки (паю) [PERSON] дізнався або міг довідатися у 2000 році, а саме з 10.01.2000 року до листопада 2000 року, оскільки він працював у даному господарстві. А твердження позивача про його роботу за межами Новобузького району не лише нічим не підтверджені, а ще й спростовуються актом, наданим самим позивачем ( а.с. 11) з якого видно, що батько позивача [PERSON] постійно проживає у м.Новому Бузі, разом із ним постійно проживає та доглядає за батьком позивач по справі [PERSON] Суд вважає, що поважних причин пропуску позивачем позовної давності в судовому засіданні не встановлено, а тому у позові слід відмовити. У звязку з відмовою в задоволенні позову, судові витрати відповідно до вимог ст..88 ЦПК України слід віднести на рахунок позивача.

Outcome: dismissed