Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-12 00:00:00

23.03.2020р. до суду надійшла позовна заява [PERSON] , яку він, після збільшення розміру позовних вимог, мотивує тим, що він є пенсіонером МВС за вислугою років. З 24.07.2019р. він був прийнятий на роботу до Акціонерного товариства «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» (далі - АТ «ЗАлК») на посаду директора з захисту ресурсів дирекції з захисту ресурсів (наказ №02-82/к від 16.07.2019р.). У період з 27.01.2020р. по 14.02.2020р. він перебував у відпустці (наказ №ЗАЛК-20-П002804 від 22.01.2020р.). 14.02.2020р. засобами поштового зв`язку з описом вкладення та рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення він направив на адресу АТ «ЗАлК» заяву про звільнення за власним бажанням на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України з 17.02.2020р. та проведення з ним повного розрахунку. 20.02.2020р. засобами поштового зв`язку він отримав повідомлення АТ «ЗАлК» №011-0130 від 19.02.2020р. та копію наказу №02-250/к від 19.02.2020р. «Про звільнення [PERSON] », відповідно до яких він був звільнений з підприємства за прогул згідно з п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України. Своє звільнення на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України у зв`язку із прогулом позивач вважає незаконним та таким, що порушує вимоги діючого трудового законодавства, зокрема відповідач незаконно змінив формулювання причини звільнення та дату звільнення, оскільки він трудову дисципліну не порушував, завчасно направив відповідачу заяву про звільнення, яку роботодавець з невідомих причин не отримав, а він як пенсіонер має право на розірвання трудового договору без відпрацювання двотижневого строку, тобто у строк, про який він просив, а саме з 17.02.2020р. Крім того, позивач зазначає про те, що 28.01.2020р. членом дирекції - в.о.генерального директора АТ «ЗАлК» [PERSON] було видано наказ №ЗАЛК-20-71008/02а «Про проведення службового розслідування та відсторонення від обов`язків», яким на період службового розслідування було відсторонено від виконання функціональних обов`язків певних працівників та з 28.01.2020р. по 27.02.2020р. їм було дозволено доступ на територію підприємства лише з дозволу в.о. генерального директора. Його у вказаному наказі немає, але фактично вказані обмеження стосувалися і його, разом з іншими працівниками його на територію підприємства не допустили, на телефонні дзвінки секретар відмовилась надати будь-яку інформацію. Також вказує на те, що при звільненні відповідач не провів з ним повний розрахунок. Загальна сума заборгованості, яку відповідач йому не виплатив при звільненні становить 16190,40 грн., в тому числі: заборгованість по забортній платі за січень 2020р. - 5532,28 грн., персональна надбавка за січень 2020р. - 1002,23 грн., оплата відпустки 9655,89 грн. Суми визначені з відрахуванням ПДФО та військового збору. Крім того, через несвоєчасну виплату заробітної плати відповідач має на підставі ст.117 КЗпП України сплатити позивачеві середній заробіток за весь час затримки розрахунку, що на дату подання позову до суду складав 23806,10 грн. з відрахуванням ПДФО та військового збору. Просить змінити формулювання його звільнення з посади директора з захисту ресурсів дирекції з захисту ресурсів АТ «ЗАлК» з «п.4 ч.1ст.40 КЗпП України» на «ч.1 ст.38 КЗпП України, за власним бажанням», змінити дату звільнення з «19.02.2020р.» на «17.02.2020р.» та зобов`язати відповідача подати відповідні зміни до відомостей щодо дати та формулювання звільнення до органів Державної податкової служби України, а також просить стягнути з АТ «ЗАлК на його користь заборгованість по заробітній платі в загальній сумі 16190,40 грн. (сума визначена з утриманням обов`язкових платежів), середній заробіток за весь період затримки розрахунку при звільнення по день постановлення рішення у даній справі. 25.03.2020р. ухвалою суду [PERSON] було відмовлено у відстроченні сплати судового збору, позовну заяву було залишено без руху, позивачу надано строк для усунення недоліків 01.04.2020р. до суду надійшла заява [PERSON] про усунення недоліків з оригіналом квитанції про сплату судового збору в сумі 1681,60 грн. Ухвалою від 01.04.2020р. у справі відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче засідання. 13.05.2020р. від АТ «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач позовні вимоги не визнав в повному обсязі у зв`язку з їх необґрунтованістю та відсутністю вини відповідача у затримці виплати заробітної плати при звільненні. Зазначено, що позивача звільнено за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України за грубе порушення ним трудової дисципліни, а саме прогули - відсутність на робочому місті впродовж 17.02.2020р. та 18.02.2020р. без поважних причин. Письмове повідомлення про намір звільнитись за власним бажанням від [PERSON] підприємство не отримувало. Звертають увагу на той факт, що позивач вказує на те, що він направив таку заяву 14.02.2020р., але це п`ятниця та останній робочий день тижня. Нормативні строки пересилання письмової кореспонденції операторами поштового зв`язку (без урахуванням вихідних днів об`єктів поштового зв`язку) становлять, зокрема, для простої місцевої - три дні, рекомендованої місцевої - чотири дні, для простої пріоритетної - два дні, а рекомендованої пріоритетної - три дні. В описі-вкладенні від 14.02.2020р., на яке посилається позивач, не зазначено який саме вид відправлення здійснено , відсутні докази, що лист саме з цим описом було направлено на адресу відповідача. Доводи позивача про можливість його звільнення за власним бажанням без відпрацювання двотижневого строку, тобто у строк, про який він просить, вважають безпідставними, оскільки позивач вже є пенсіонером за вислугою років, а відтак повторне його звільнення з роботи у зв`язку із виходом на пенсію, не є можливим. Щодо невиплати позивачеві належних сум при звільненні зазначають, що така невиплата відбулася через арешт коштів на рахунках комбінату, а відповідно вина відповідача у невиплаті належних сум відсутня. Крім того, позивачем не вірно розрахований середній заробіток за період з 18.02.2020р. по 20.03.2020р. з урахуванням календарних днів, а не робочих. Просять в задоволені позову відмовити в повному обсязі. 02.06.2020р. під час проведення підготовчого засідання представником позивача [PERSON] - адвокатом Мажара О.О. надана відповідь на відзив на позовну заяву разом з додатковими документами, заява про збільшення розміру позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а також клопотання про виклик свідків [PERSON] , [PERSON] . У відповіді на відзив позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі та вказав на те, що відповідач, притягаючи його до дисциплінарної відповідальності, не звернувся до нього з проханням надати письмові пояснення про причини відсутності на робочому місці. Заяву про звільнення за власним бажанням відповідач отримати відмовився, в зв`язку з чим ця заява була повернута не врученою. Позицію відповідача, що позивач не має право на звільнення у строк, який зазначений в заяві, вважає хибною та такою, що не відповідає приписам законодавства. Звертає увагу на той факт, що після вступу на посаду в.о. генерального директора [PERSON] були звільнені майже усі працівники апарату управління АТ «ЗАлК», які були прийняті на роботу попереднім керівництвом, зокрема за угодою сторін або за прогул, якщо хтось не бажав звільнятись. Щодо доводів відповідача про відсутність його вини у не проведенні розрахунку при звільненні вказує, що такі твердження є безпідставними, оскільки по рахунках відповідача зупинені операції крім операцій з видачі заробітної плати та сплати податків та інших обов`язкових платежів. Також в підготовчому засіданні 02.06.2020р. від представника відповідача - [PERSON] в якості доказів надійшли документи на підтвердження обставин, викладених у відзиві. 05.08.2020р. від представника позивача - адвоката Мажара О.О. надійшла заява про долучення додаткових доказів до матеріалів справи. 06.08.2020р. від відповідача надішли заперечення: на клопотання позивача про виклик свідків, оскільки таке клопотання є необґрунтованим, вказані особи не можуть надати жодні пояснення, які б стосувались позовних вимог [PERSON] , вони були звільнені раніше [PERSON] та мають упереджене ставлення до відповідача; на заяву про збільшення розміру позовних вимог, а саме, що при вирішенні вимог в частині стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку, слід враховувати принцип співмірного та розумного балансу між інтересами працівника та роботодавця, висновок про який зроблено у постанові Верховного Суду від 26.06.2019р. справа №761/9584/15-ц; на відповідь позивача на відзив, в яких крім іншого вказують, що керівництвом АТ «ЗАлК» не запроваджувалось жодних обмежень та перешкод для доступу [PERSON] на робоче місце в період перебування ним на посаді директора з захисту ресурсів дирекції з захисту ресурсів АТ «ЗАлК». 28.09.2020р. до суду надійшли письмові заперечення позивача на заперечення відповідача на відповідь на відзив на позовну заяву, в яких він наполягає на задоволенні позовних вимог в повному обсязі. 29.09.2020р. під час підготовчого засідання суд остаточно визначився з предметом спору та характером спірних правовідносин, змістом позовних вимог, складом учасників справи, з обставинами справи, які підлягають встановленню, обсягом доказів та порядком їх дослідження. Підготовче провадження було закрито, справа призначена до судового розгляду. 29.10.2020р. в судовому засіданні після з`ясування відсутності у представників сторін клопотань, встановлення порядку з`ясування обставин справи та дослідження доказів, виступу представників сторін з поясненнями, дослідження письмових доказів, було оголошено перерву для виклику свідків позивача, які не прибули в судове засідання. При цьому в судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав, викладених в позовній заяві, заяві про збільшення позовних вимог, у відповіді на відзив та запереченнях, просила позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала з підстав, викладених у відзиві на позов та у запереченнях на відповідь, просила в задоволені позову відмовити в повному обсязі. 28.11.2020р. від представника позивача - адвоката Мажара О.О. до суду надійшла заява про долучення доказів до матеріалів справи, а саме: копії заяви [PERSON] про звільнення, копії конверту, копії квитанції від 24.02.2020р., копії виписки особового рахунку ВПУ ПАТ «ЗАлК» з 01.03.2020р. по 31.03.2020р. 13.01.2021р. в судовому засіданні представником позивача - адвокатом Мажара О.О. заявлено усне клопотання про поновлення пропущеного строку для подання вищевказаних доказів у справі, які надійшли до суду 28.11.2020р., та яке вона обґрунтувала тим, що вказані докази були отримані позивачем лише після звернення до суду. Ухвалою суду від 13.01.2021р. в задоволенні клопотання представника позивача - адвоката Мажара О.О. про поновлення строків для подання доказів у справі було відмовлено. Крім того, в судовому засіданні 13.01.2021р. представник позивача - адвокат Мажара О.О. не наполягала на подальшому виклику свідків, які були заявлені під час підготовчого провадження, відмовившись від їх допиту в судовому засіданні. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, встановив такі фактичні обставини. Позивач [PERSON] , [INFO] , є пенсіонером МВС України, отримує пенсію за вислугу років довічно, що підтверджується пенсійним посвідченням серії [NUMBER] від 02.03.2011р. (арк.14). Згідно з наказом №02-82/к від 16.07.2019р., [PERSON] з 24.07.2019р. прийнятий на посаду директора з захисту ресурсів дирекції з захисту ресурсів АТ «ЗАлК». Відповідний запис міститься в трудовій книжці позивача (арк.17). 14.01.2020р. [PERSON] отримав в СУП АТ «ЗАлК» свою трудову книжку, яку зобов`язався повернути (арк.94). Згідно з наказом №ЗАЛК-20-П002804 від 22.01.2020р., позивач [PERSON] з 27.01.2020р. по 14.02.2020р. включно перебував у щорічній відпустці (арк.18). Відповідно до актів про відсутність на роботі, складених та підписаних 17.02.2020р. о 11.25 год., 17.02.2020р. о 16.55 год., 18.02.2020р. о 11.30 год., 18.02.2020р. о 16.50 год. спеціалістом групи оперативного контролю Дирекції з захисту ресурсів АТ «ЗАлК» [PERSON] , провідним юрисконсультом-адвокатом Волошиною Є.В., провідним юрисконсультом-адвокатом Фуклєвою А.В., директор Дирекції з захисту ресурсів АТ «ЗАлК» [PERSON] був відсутній на роботі 17.02.2020р. та 18.02.2020р. (арк.88-91). 17.02.2020р. та 18.02.2020р. спеціаліст групи оперативного контролю Дирекції з захисту ресурсів АТ «ЗАлК» [PERSON] звернувся до члена дирекції, в.о. генерального директора АТ «ЗАлК» [PERSON] з доповідними записками про встановлення факту відсутності фіксації системою контролю обліку доступу «Фортеця» проходу на територію АТ «ЗАлК» директора ДЗР АТ «ЗАлК» [PERSON] з 08.00 год. до 17.00 год. 17.02.2020р. (в робочий час) та з 08.00 год. до 17.00 год. 18.02.2020р. (в робочий час) (арк.86-87). Наказом члена дирекції, в.о.генерального директора АТ «ЗАлК» [PERSON] №ЗАЛК-20-Н0044/02а від 17.02.2020р., на підставі доповідної записки спеціаліста групи оперативного контролю Дирекції з захисту ресурсів [PERSON] від 17.02.2020р., створено комісію для проведення службового розслідування причин нез`явлення на роботу директора Дирекції з захисту ресурсів АТ «ЗАлК» [PERSON] , якій наказано до 17.00 год. 18.02.2020р. надати акт розслідування вказаних обставин (арк.92). Відповідно до акту службового розслідування, складеного 18.02.2020р. о 16.57 год. комісією, призначеною наказом №ЗАЛК-20-Н0044/02а від 17.02.2020р., директор Дирекції з захисту ресурсів АТ «ЗАлК» [PERSON] був відсутній на роботі 17.02.2020р. та 18.02.2020р. Наказів про надання відпусток, відряджень чи лікарняних листів на вказані дні по даному працівнику до СУП не надходило. Відібрати пояснення у [PERSON] відносно нез`явлення на роботу не вбачається можливим з огляду на його відсутність на роботі (арк.93). Наказом члена дирекції, в.о.генерального директора АТ «ЗАлК» [PERSON] №02-250/к від 19.02.2020р., враховуючи обставини, за яких працівником вчинено проступок, ступень тяжкості вчиненого проступку, шкоду, заподіяну внаслідок відсутності на робочому місці та попередню роботу працівника, [PERSON] звільнений з посади директора Дирекції з захисту ресурсів АТ «ЗАлК» за прогул згідно з п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України (арк.85). 19.02.2020р. АТ «ЗАлК» на адресу [PERSON] надіслано повідомлення №011-0130 від 19.02.2020р. та копію наказу №02-250/к від 19.02.2020р. (арк.95,96), які він отримав 20.02.2020р. (арк.114). Також судом встановлено, що згідно з копією квитанції при прийняття поштового відправлення №6912401753185 від 14.02.2020р. та копії повідомлення АТ «Укрпошта» №20-14-653 від 30.04.2020р. та трекінгу відправлення Укрпоштою за №6912401753185, [PERSON] 14.02.2020р. здійснив поштове відправлення «Укрпошта Експрес» адресоване АТ «ЗАлК» (69032, Запоріжжя, вул. Південне шосе, 15), яке надійшло до відділення поштового зв`язку 69032 м.Запоріжжя 15.02.2020р., 19.02.2020р. не вручено, 29.02.2020р. повернуто за зворотною адресою за закінченням терміну зберігання, усна відмова від отримання. Згідно наданого повідомлення, представники даної юридичної особи отримують усі поштові відправлення безпосередньо у відділені поштового зв`язку один раз на тиждень (арк.20, 79-80). Згідно з копією опису вкладення на ім`я АТ «ЗАлК» (69032, Запоріжжя, вул. Південне шосе, 15) від 14.02.2020р., о 11.18год. для відправлення надано заяву та копію пенсійного посвідчення (арк.19). Згідно з розрахунковим листком за січень 2020 року позивачеві було нараховано: базовий оклад за січень - 13921,64грн., відпускні за січень - 3156,55 грн., відпускні за лютий - 8838,34 грн., зарплату за минулий місць - 10581,60грн., дотацію за харчування - 752,00 грн., а всього 37250,13 грн.; виплачено та утримано: аванс за січень - 6280 грн., зарплату за минулий місяць - 10581,60грн., податок на дохід за січень 3209,43 грн., податок на дохід за лютий 1590,90грн., військовий збір за січень - 267,45 грн., військовий збір за лютий - 132,58 грн., а всього 22061,96грн. До виплати позивачеві залишилось 15188,17 грн. Персональна надбавка за січень не нарахована. (арк.15). Згідно з розрахунковими листками за листопад 2020 р., грудень 2020р., розмір заробітної плати (нарахований базовий оклад) позивача за останні фактично повно відпрацьовані два місяця роботи, що передували дню звільнення становить: в листопаді 2019 р. - 16536,98 грн., в грудні 2019 р. - 18350 грн. Відпрацьовано в ці місяці відповідно 19 та 22 робочих дня (арк.16). Відповідно до ст. 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно з ст.12, 13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Згідно з ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Відповідно до ст. 43 Конституції України, ст.5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, правовий захист від незаконного звільнення, сприяння у збереженні роботи. Право громадян на працю забезпечується тим, що трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбаченому трудовим законодавством. Згідно зі ст.36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є, зокрема, розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41). Частиною 1 ст.38 КЗпП України визначено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Пунктом 4 ч.1 ст. 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу (п.24 постанови Пленуму ВСУ від 06.11.1992р. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»). За змістом ст.139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Згідно з ч.1 ст.147 КЗпП україни за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана або звільнення. Відповідно до ст.148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Воно не може бути накладено пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. Відповідно до ст.149 КЗпП України, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Пунктом 18 постанови Пленуму ВСУ від 06.11.1992р. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», визначено, що суд не в праві визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов`язували звільнення. Якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі (розпорядженні) дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю. При цьому, відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно зі ст. 97 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Аналогічні положення передбачені в ст. 21 Закону України «Про оплату праці». Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно з ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Розмір середньоденного заробітку розраховується відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995р. № 100 (далі - Порядок). Згідно вказаного Порядку, основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку. Вирішуючи позовні вимоги про зміну формулювання причини звільнення позивача з роботи та дати звільнення, суд приходить до висновку про необґрунтованість таких вимог позивача та законність звільнення позивача [PERSON] за прогул на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України. Так, вирішуючи спір по суті, суд виходить з того, що трудова дисципліна - це система правових норм, що регулюють внутрішній трудовий розпорядок, встановлюють трудові обов`язки працівників та роботодавця, визначають заохочення за успіхи в роботі й відповідальність за невиконання цих обов`язків. Порушення трудової дисципліни це невиконання чи неналежне виконання працівником покладених на нього трудовим договором обов`язків без поважних причин, а також недотримання під час виробничого процесу правил поведінки, встановлених чинним законодавством, правилами внутрішнього трудового розпорядку, посадовими інструкціями, наказами і розпоряджаннями роботодавця тощо. Порушення працівником трудової дисципліни є підставою для притягнення його до дисциплінарної відповідальності. Підставою для застосування до позивача [PERSON] дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення став прогул, а саме відсутність його на робочому місці 17.02.2020р. та 18.02.2020р. протягом усього робочого часу без поважних причин, тобто порушення трудової дисципліни, яке фактично виявилось невиконанні/неналежному виконанні працівником покладених на нього трудовим договором обов`язків та у недотриманні правил внутрішнього трудового розпорядку. Факт відсутність позивача на робочому місці 17.02.2020р. та 18.02.2020р. підтверджується як письмовими доказами: доповідними записками спеціаліста групи оперативного контролю Дирекції з захисту ресурсів АТ «ЗАлК» [PERSON] про встановлення факту відсутності фіксації системою контролю обліку доступу «Фортеця» проходу на територію АТ «ЗАлК» директора ДЗР АТ «ЗАлК» [PERSON] 17.02.2020р. та 18.02.2020р., актами про відсутність на роботі від 17.02.2020р. та 18.02.2020р., актом службового розслідування від 18.02.2020р., так і поясненнями в суді представників обох сторін. Оскільки вказаний факт не заперечується сторонами, тому він відповідно до ч.1 ст.82 УПК України не підлягає доказуванню. Таким чином, факт відсутності позивача на робочому місці протягом двох робочих днів є доведеним. Разом з тим, вирішуючи питання про причини відсутності позивача на робочому місці, суд виходить з того, що позивач не довів суду належними та допустимими доказами, що його відсутність на робочому місці була поважною та пов`язана з тим, що він мав намір звільнитись за власним бажанням, звернувся до відповідача з заявою про звільнення за власним бажанням та мав право на звільнення в строк, про який він просить, а саме 17.02.2020р. Так, відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. При цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи з фактичних обставин справи, суд враховує, що доведення причин відсутності на роботі в даному випадку покладається на працівника, тобто позивача [PERSON] . Як на підставу заявлених позовних вимог [PERSON] посилається на те, що 14.02.2020р. він направив відповідачу поштовим зв`язком копію пенсійного посвідчення та заяву про своє звільнення за власним бажанням з 17.02.2020р., від отримання якої АТ «ЗАлК» відмовилось, проте позивач, вважає, що оскільки він направив таку заяву, то належним чином повідомив роботодавця про своє бажання звільнитися і відповідач не мав права звільняти його в зв`язку з прогулом. Подати особисто таку заяву він не мав можливості через заборону доступу на територію підприємства. Заперечуючи проти заявлених позовних вимог, представник відповідача зазначив, що від позивача заяв про те, що він має намір звільнитися за власним бажанням, підприємство не отримувало, останній після закінчення відпустки протягом двох днів не вийшов на роботу, чим грубо порушив трудову дисципліну, а тому у відповідача були усі підстави звільнити позивача з роботи за прогул. Перешкод для подачі заяви про звільнення відповідач позивачу не створював. За змістом статті 38 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи працівника і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно. Своє бажання щодо звільнення за ст.38 КЗпП України працівник оформлює у письмовій довільній формі. Спосіб подання заяви на звільнення законодавством не обмежується. Отже, заяву можна надати особисто роботодавцю, надіслати поштою чи телеграмою. У разі подання заяви про звільнення за власним бажанням працівникові потрібно надати документи, що підтверджують факт подання такої заяви та отримання її роботодавцем. Суд звертає увагу на те, що ні під час звернення до суду з позовом, ні під час проведення підготовчого провадження, належні та допустимі докази на підтвердження факту подачі позивачем письмової заяви про звільнення за власним бажанням, як цього вимагає положення ст.38 КЗпП України, не подані. Суд не бере до уваги та не приймає до розгляду в якості доказів, подані представником позивача письмові документи, зокрема копію заяви [PERSON] про звільнення, копії конверту та інші, які були подані поза встановлений законом та судом строк, та надійшли до суду лише 27.11.2020р., що відображено в ухвалі суду від 13.01.2021р., оскільки особа, яка їх подала, не обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї, відповідно до ч.8 ст.83 ЦПК України. Таким чином, позивачем не доведено, що 14.02.2020р. він направив на адресу відповідача саме заяву про звільнення, хоча він і вказує на те, що поштове відправлення з такою заявою йому повернуто поштою як невручене адресату, а копія опису вкладення від 14.02.2020р., на яке він посилається в обґрунтування своїх вимог, взагалі не містить назви заяви, щоб б доводило, що саме заяву про звільнення за власним бажанням позивач направляє відповідачу. Не подання в якості доказу, як під час звернення до суду, так і під час тривалого проведення підготовчого провадження та початку судового розгляду, заяви про звільнення, на яку посилається позивач, не дає суду можливості дослідити її зміст, визначити правові підстави та причини, які спонукали працівника до розірвання трудового договору та які б надавали йому право на звільнення за власним бажанням без відпрацювання двотижневого строку, тобто у строк, про який він просить. Також суд враховує, що підприємство відповідача фактично вказану заяву [PERSON] про звільнення за ст.38 КЗпП України, поштовим зв`язком у період з 17.02.2020р. по 19.02.2020р. не отримувало, тому у керівництва підприємства були відсутні відомості про можливі наміри позивача щодо звільнення. Крім того, позивач посилається на те, що роботодавець з 15.02.2020р. відмовлявся отримати його поштове відправлення з заявою про звільнення, однак такі доводи належним чином не доведені і суд враховує, що позивач не був позбавлений можливості передати таку заяву йому в інший спосіб, зокрема подати особисто, направити телеграмою, достовірних доказів неможливості подання такої заяви особисто або направлення заяви телеграмою позивачем не надано. Також суд враховує, що позивач посилається на те, що заяву про звільнення за власним бажанням з 17.02.2020р., а саме з дня, який припадає на понеділок (перший робочий день тижня), він відправив поштовим зв`язком 14.02.2020р., тобто у день, який припадає на п`ятницю (останній робочий день тижня), тому суд вважає, що позивач розраховуючи, що відповідач має отримати таке відправлення саме 17.02.2020р., повинен був переконатись в тому, що відповідач дійсно отримав його заяву та в іншому разі попередити роботодавця про свої наміри звільнення в інший спосіб. Позивачем не доведено і судом під час розгляду справи достовірно не встановлено будь-яких істотних труднощів, які б об`єктивно перешкоджали позивачу особисто подати відповідачу заяву про звільнення за власним бажанням, якщо він мав такі наміри. При ухваленні рішення суд не приймає до уваги доводи позивача та його представника щодо його обмеження у доступі на територію підприємства з посиланням на наказ №ЗАЛК-20-71008/02а від 28.01.2020р. «Про проведення службового розслідування та відсторонення від виконання обов`язків», оскільки зі змісту вказаного наказу вбачається, що він стосується конкретно визначеного кола працівників підприємства, до якого позивач не належить, тому не обмежує його доступ на територію підприємства. Інших належних та допустимих доказів на підтвердження доводів позивача про неможливість в інший належний спосіб подати заяву про звільнення, про обмеження його доступу на територію підприємства, зокрема у період з 17.02.2020р. по день звільнення, суду не надано і судом в ході розгляду справи не встановлено. Таким чином, суд вважає, що відсутність позивача [PERSON] на робочому місці 17.02.2020р., 18.02.20202р. не було пов`язано з будь-якими поважними причинами, не було узгоджено з адміністрацією підприємства, тобто є порушенням трудової дисципліни і, відповідно, підставою для застосування відповідачем дисциплінарного стягнення, в т.ч. звільнення. Суд вважає, що при обранні дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення відповідач дотримався вимог ст.148, 149 КЗпП, зокрема, застосував дисциплінарне стягнення не пізніше одного місяця з дня його виявлення. При обранні такого виду дисциплінарного стягнення як звільнення відповідач врахував ступінь тяжкості вчиненого проступку прогул без поважних причин вважається грубим порушенням трудової дисципліни, обставини його вчинення , відсутність поважних причин невиходу на роботу та підтверджуючих їх доказів, заподіяну проступком шкоду, попередню роботу позивача. Ухвалюючи рішення у даній справі та перевіряючи доводи позивача про порушення відповідачем порядку звільнення з роботи з підстав неотримання від нього письмових пояснень щодо порушення трудової дисципліни, суд звертає увагу на те, що пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантії, наданих порушнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення. Разом із тим, правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника. Невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений наданими суду доказами. З урахуванням встановлених судом обставин, суд вважає прийняття відповідачем рішення саме про звільнення позивача законним та обґрунтованим. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем позовні вимоги про зміну формулювання причини звільнення з роботи та дати звільнення не знайшли свого підтвердження, останнім не доведений факт подачі ним заяви про звільнення за власним бажанням у належний спосіб, а також отримання її відповідачем, та як наслідок порушення відповідачем порядку звільнення позивача з роботи за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України у зв`язку із вчиненням ним прогулу без поважних на те причин. Таким чином в задоволенні цієї частини позову [PERSON] слід відмовити. Вирішуючи позовні вимоги [PERSON] про стягнення з відповідача на його користь належних йому до виплати сум при звільненні, суд враховує встановлені під час судового розгляду обставини з приводу несплати позивачеві всіх сум, що належать йому при звільненні, та з урахуванням наданих сторонами доказів щодо нарахування та сплати заробітної плати та її складових, дійшов висновку, що заборгованість по заробітній платі, яка складається з базового окладу, оплати відпустки та дотації на харчування за відрахуванням податку на дохід та військового збору становить 15188,17грн.(арк.15). Також позивач просить стягнути з відповідача персональну надбавку за січень 2020 року в сумі 1002,23 грн. з відрахуванням податку на дохід та військового збору. Сторони не заперечували проти того, що після звільнення з позивачем не був проведений розрахунок по заробітній платі в повному обсязі, а також проти того, що персональна надбавка за січень 2020р. позивачу не нараховувалась та не була виплачена. З приводу суми цієї персональної надбавки та права отримання її позивачем, ні у відзиві на позову заяву, ні в запереченнях на відповідь на відзив, ні в судовому засіданні представником відповідача заперечень не надходило. Оскільки вказаний факт не заперечується сторонами, зокрема відповідачем, тому він відповідно до ч.1 ст.82 УПК України не підлягає доказуванню. Таким чином, загальна сума заробітної плати з урахуванням її складових, яка підлягає виплаті позивачу при звільненні, становить 16190,40 грн., та яку слід стягнути з відповідача на користь позивача. При цьому суд вважає доводи відповідача про відсутність вини підприємства у наявності вказаної заборгованості є неспроможними та недоведеними, оскільки відсутність у роботодавця коштів, у зв`язку накладанням арешту на рахунки, не може виключати його відповідальність на несвоєчасний розрахунок при звільненні робітника. Отже позовні вимоги [PERSON] про стягнення з відповідача належних йому сум при звільненні в загальному розмірі 16190.40 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Вирішуючи позовні вимоги про стягнення з АТ «ЗАлК на користь позивача [PERSON] середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, суд враховує, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, передбачені ст.116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Строк затримки розрахунку при звільненні з позивачем з 20.02.2020р. по 13.01.2021р. (день ухвалення рішення) за встановленим п`ятиденним робочим тижнем становить 223 дні. Середньоденна заробітна плата позивача за його розрахунком становить: (16536,98 грн. + 37890,06 грн.) : (19 дн. + 22 дн.) = 924,15 грн.(без відрахування податків). Належних та допустимих доказів, які б спростували вказані обставини, відповідачем не надано. Тому суд при розрахунку середньоденної заробітної плати позивача приймає надані ним докази. Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку за визначений позивачем період становить: 924,15 грн. х 223 днів = 206085,45 грн. (без відрахування податку на дохід та військовий збір) або 165898,79 грн. (з відрахуванням податку на дохід та військовий збір). З`ясувавши обставини справи, оцінивши надані суду докази, проаналізувавши вищевикладені вимоги діючого законодавства, суд приходить до висновку про наявність законних підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки судом достовірно встановлено, що в день звільнення 19.02.2019р. відповідач не здійснив позивачу виплату всіх сум, що належать йому при звільненні. Разом з тим, визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку, що підлягає стягненню на користь позивача, суд вважає необхідним застосувати принцип розумності, справедливості, пропорційності та зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпП України. Так, суд виходить з того, що якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. В даному випадку суд виходить з того, що, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. З огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпП України. Зменшуючи розмір такого відшкодування, необхідно враховувати - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Саме такий правовий висновок було сформульовано Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26.06.2019р., справа №761/9584/15-ц, який суд вважає необхідним застосувати при вирішенні даного спору. Як встановлено судом та не заперечується сторонами, [PERSON] звільнений з роботи 19.02.2020р., в день звільнення з ним не проведено повного розрахунку, як на день звільнення так, і на день ухвалення даного рішення сума заборгованості становить 16190,40 грн., із позовом до суду про стягнення заборгованості по заробітній платі позивач звернувся протягом місяця з дня отримання наказу про звільнення - 20.03.2020р., надіславши позовну заяву поштовим зв`язком. При вирішенні спору в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, суд враховує розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення - 16190,40 грн.; період затримки виплати такої заборгованості, який становить понад 10 місяців, а також те, що дана справа, в тому числі за вимогами позивача про стягнення заборгованості по заробітній платі, тривалий час перебувала в провадженні суду і тривалість її розгляду зумовлена рядом об`єктивних та суб`єктивних обставин, таких як: процесуальні дії суду, заяви по суті позивача та, у зв`язку з цим, відповідні заперечення відповідача, клопотання як представника позивача, так і представника відповідача щодо відкладення розгляду справи; те, що після звільнення позивач продовжує отримувати певний дохід у вигляді пенсії за вислугу років; очевидну неспівмірність заявленої до стягнення суми середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості по заробітній платі, який більше ніж у десять разів менший ніж сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні; дії відповідача, який незважаючи на те, що з початку розгляду даної справи не спростовує і фактично визнає суму заборгованості по заробітній платі, не виплачує її тривалий час, в зв`язку з чим суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 16190,40 грн., яка дорівнює розміру заборгованості по заробітній платі вже з відрахуванням податку та військового збору. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників. Суд вважає, що зазначений розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку є співмірним з розміром простроченої суми, причиною та періодом затримки, зокрема, виникненням між сторонами спору щодо виплати заробітної плати, тривалістю його вирішення, а також з поведінкою сторін у спірних правовідносинах. При цьому суд враховує, що відсутність коштів у роботодавця жодним чином не може слугувати поважною причиною невиплати працівникові всіх належних йому сум, а невиплата заробітної плати розцінюється Європейським судом з прав людини як порушення права на мирне володіння своїм майном. З огляду на наведене, посилання представника відповідача на залежність виплати заробітної плати від стану виконання зобов`язань відповідача за виконавчими провадженнями, як підставу для відмови у задоволенні позову, є неспроможними. За таких обставин, суд вважає такі доводи відповідача, такими, що не спростовують заявлених позивачем позовних вимог. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] в цій частині підлягають частковому задоволенню шляхом стягнення на його користь суми заборгованості по заробітній платі в загальній сумі 16190,40 грн. (сума визначена з відрахуванням податку на доходи фізичних осіб та військового збору), середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.02.2020р. по 13.01.2021р. в розмірі 16190,40 грн. (сума визначена з відрахуванням податку на доходи фізичних осіб та військового збору). Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Зважаючи на задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі, за які позивач звільнений від сплати судового збору, то з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір в сумі 840,80 грн. Оскільки позовні вимоги позивача про зміну формулювання причини звільнення з роботи та дати звільнення задоволенню не підлягають, то судовий збір в сумі 840,80 грн., сплачений позивачем за вказані вимоги, відноситься на позивача. Зважаючи на задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку частково, а саме на 9,76% (16190,40 грн. х 100 : 165898,79 грн.), то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 82,06 грн. судового збору (840,80 грн. х 9,76%). Повний текст рішення складено 19.01.2021р.

Outcome: partial