Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-22 00:00:00

23 грудня 2015 року [PERSON] звернувся до Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області з позовною заявою, в якій просив визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю, виданий 30 квітня 1993 року на підставі рішення Очаківської міської ради Миколаївської області на імя [PERSON], який зареєстрований в Книзі записів актів на право приватної власності на землю за №690, який посвідчує право власності на земельну ділянку площею 1043 кв.м., розташовану на території м. Очакова Миколаївської області за адресою: Миколаївська область, м. Очаків, вул. Бугська, 21а, за цільовим призначенням для ведення господарства. Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що акт оформлено з порушенням вимог ст. 67 Земельного кодексу (надалі ЗК) України, чинної на час його видачі, оскільки в акті не вірно зазначено адресу розташування земельної ділянки. Так, в акті помилково вказано, що ділянка розташована по вул. Бугській замість вул. Бузькій. Через неправильне оформлення державного акту позивач позбавлений можливості розпоряджатися земельною ділянкою, а тому змушений звернутися з позовом до суду. В судовому засіданні позивач вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Представник відповідача та представник третьої особи в судове засідання не зявилися, надали заяви про розгляд справи у їх відсутності (а.с. 14, 27). Вислухавши пояснення позивача, дослідивши долучені до матеріалів справи письмові докази, оглянувши в судовому засіданні оригінал державного акту на право приватної власності на землю, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 30 квітня 1993 року [PERSON] на підставі рішення Очаківської міської ради №146 від 27 квітня 1993 року виданий державний акт на право приватної власності на землю (а.с. 25). Так, позивачу у власність передано земельну ділянку площею 1043 кв.м., що розташована за адресою: м. Очаків, вул. Бугська, 21а, для ведення господарства. Вказаний державний акт зареєстрований в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №690. З матеріалів справи вбачається, що підставою для видачі оскаржуваного державного акту було рішення Очаківської міської ради №148 від 27 квітня 1993 року (а.с. 6), тоді як в державному акті помилково зазначено номер рішення як №146. За змістом ч. 2 ст. 23 ЗК (в редакції 1993 року), право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними радами. Згідно зі ст. 67 ЗК України, що діяв на час видачі оскаржуваного державного акту, громадянам у міській місцевості за рішенням міської ради може бути виділена у приватну власність земельна ділянка для будівництва жилих будинків та їх обслуговування у розмірі не більшому, ніж 0,1 га. Відповідно до ст. 56 ЗК України, для ведення особистого підсобного господарства громадянам рішенням міської ради в межах населених пунктів передаються у власність земельні ділянки у розмірі не більшому, ніж 0,6 га. З аналізу вказаних норм ЗК України слідує, що громадянам може бути виділено у приватну власність земельні ділянки, як для будівництва жилих будинків та їх обслуговування, так і для ведення особистого підсобного господарства, а тому право власності на них має бути посвідчено окремими державними актами. З дослідженого в судовому засіданні державного акту вбачається, що площа земельної ділянки, на яку виданий оскаржуваний державний акт, є більшою за норму, що встановлена Законом для обслуговування житлового будинку, та більшою за максимально допустимий розмір, встановлений Законом для ведення господарства. Вказане свідчить про неналежне оформлення державного акту, що позбавляє позивача можливості реалізувати своє право на володіння, користування та розпорядження переданою йому у власність земельною ділянкою. Частина перша статті 15 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист: прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55). Відповідно до статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документа, що посвідчує право власності та його державної реєстрації, а відповідно до статті 126 ЗК України (в редакції на час отримання земельної ділянки позивачем) таким документом був державний акт, форма якого затверджується Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ч. 1 ст. 393 ЦК України, правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає закону і порушує права власника, визнається судом незаконним та скасовується. Стаття 155 ЗК України закріплює, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Згідно із частиною третьою статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Враховуючи викладене, а також той факт, що в державному акті невірно вказано адресу земельної ділянки, номер рішення міської ради, на підставі якого він виданий, та цільове призначення, суд дійшов висновку про необхідність визнання такого державного акту недійсним. \~

Outcome: approved