Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-24 00:00:00

22.12.2014 позивач звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача, в якому просить визнати недійсним договір фінансового лізингу №00195 від 27.11.2014, стягнути з відповідача на його користь грошові кошти сплачені за вказаним договором у розмірі 198 000 грн. 00 коп. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилається на те, що 27.11.2014 між ним та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» було укладено договір фінансового лізингу №00195, відповідно до умов якого ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» взяло на себе зобов'язання придбати предмет лізингу - трактор МТЗ - 892 вартістю 198 000 грн. 00 коп. та передати предмет лізингу у користування [PERSON] на строк та на умовах, передбачених цим договором. На виконання умов договору позивач [PERSON] сплатив авансовий платіж у розмірі 198 000 грн. 00 коп. Разом з тим, вказаний договір фінансового лізингу суперечить вимогам ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про фінансовий лізинг» у зв'язку з чим просить визнати останній недійсним та повернути йому сплачені грошові кошти у розмірі 198 000 грн. 00 коп. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, посилаючись на викладені в ньому обставини, просив позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову, просив відмовити у його задоволенні. Заперечуючи проти позову, представник відповідача зазначив, що при укладенні вказаного договору, сторонами було досягнуто згоди з усіх істотних умов, що ставляться чинним законодавством, дотримані всі вимоги щодо змісту та форми договору, будь-яких зауважень чи претензій щодо його незрозумілості позивач [PERSON] не заявляв, а тому відсутні підстави стверджувати про невідповідність його умов вимогам законодавства. Суд, заслухавши представника позивача та представника відповідача, з'ясувавши обставини справи, перевіривши їх доказами шляхом дослідження, приходить до наступного.дослідивши письмові докази, приходить до наступного. Судом встановлено, що 27.11.2014 між відповідачем ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» в особі представника Шевченко М.С. та позивачем [PERSON] було укладено договір фінансового лізингу №00195, відповідно до умов якого ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» взяло на себе зобов'язання придбати предмет лізингу - трактор МТЗ - 892 вартістю 19800,00грн. та передати предмет лізингу у користування [PERSON] на строк та на умовах, передбачених цим договором, а позивач [PERSON] зобов'язується прийняти предмет Лізингу та сплачувати Лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами договору.(а.с.7-20) Відповідно до ч.1 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Пунктами 4.1., 4.7. 4.8. Договору передбачено, що предмет договору передається в користування Лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з дати отримання авансового платежу на свій (Лізингодавця) поточний рахунок та Комісії за передачу Предмета Лізингу, відповідно до умов п.1.7 Договору. Підписання Акту приймання - передачі свідчить про відсутність у сторін претензій одна до одної стосовно Предмету Лізингу. Лізингоодержувач не сплачує лізингові платежі з моменту сплати авансового платежу в повному обсязі до моменту підписання Акту приймання - передачі Предмету Лізингу, тобто в строки, передбачені п.4.1 даного Договору. Як вбачається з матеріалів справи, 27.11.2014 позивач оплатив платіж по вказаному договору лізингу у розмірі 19 800 грн. 00 коп. (а.с. 24). Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач просить визнати недійсним договір фінансового лізингу, з тих підстав, що умови оспорюваного договору є несправедливими. Разом з тим, суд не може погодитись з заявленими вимогами, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст.215, ч.1 ст.203 ЦК України підставою недійсності правочину є суперечливість змісту правочину в момент його вчинення ЦК України, актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно приписів ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу; розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно зі ст. 16 цього Закону сплата лізингових платежів здійснюється в порядку встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Частиною 1 статті 806 ЦК України передбачено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодежувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуто ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Як вбачається зі змісту вищезазначеного договору фінансового лізингу позивача було поінформовано про всі його істотні умови, спосіб та вартість предмета лізингу, строк лізингу, лізингові платежі тощо, що підтверджується підписом позивача на договорі, й позивач засвідчив, що зміст умов лізингу йому зрозумілий. За таких обставин, власні дії позивача, що виразилися у підписанні договору фінансового лізингу та здійсненні напису щодо ознайомлення з його умовами і відсутністю претензій, являється підтвердженням ознайомлення позивача зі змістом укладеної ним угоди та бажанням щодо настання правових наслідків, обумовлених цією угодою. Виходячи з цього, позивач не заперечує вільного волевиявлення та його вільної згоди щодо всіх умов даного договору фінансового лізингу на момент його укладення та протягом його виконання. Таким чином, при підписанні договору фінансового лізингу всі передбачені чинним законодавством вимоги для укладення договору були дотримані, договір містить всі передбачені чинним законодавством відомості, дотримано всіх вимог щодо змісту та форми його укладення, а тому не вбачається підстав стверджувати про невідповідність його умов вимогам законодавства. Доводи позивача щодо несправедливих умов оспорюваного Договору, що свідчать, на його думку, про наявність підстав згідно ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» для визнання недійсним даного Договору судом не приймаються до уваги, виходячи з наступного. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом ч. 5 цієї статті Закону у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 Закону). Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. З аналізу норми ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» вбачається, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст.509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Разом з тим, позивачем не наведено наявність несправедливих умов згідно ч.3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», виходячи з положень оспорюваного Договору і такі умови у спірному Договорі відсутні. Відтак відсутні підстави згідно ч.ч.5,6 ст.18 вказаного Закону для визнання недійсним. Інших обставин, які могли б бути підставою для визнання недійсним вказаного договору позивачем в судовому засіданні наведено не було. Посилання позивача на наявність умов, які на думку позивача, є несправедливими не узгоджуються з положеннями означеного Договору, фактично ґрунтуються на суб'єктивному тлумаченні положень цього Договору та ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів». Частиною 1 ст. 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст. 15 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Таким чином, аналізуючи норми чинного законодавства, виходячи з встановлених судом обставин справи, суд вважає, що ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» при укладенні договору фінансового лізингу діяло відповідно до норм чинного законодавства та в межах своїх повноважень, а тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання недійсним договору фінансового лізингу. Відтак позов в цій частині задоволенню не підлягає. Оскільки вимоги про стягнення збитків є похідними від вимог про визнання договору недійсним, позов в цій частині також задоволенню не підлягає. У зв'язку з відмовою в задоволенні позову, судові витрати стягненню не підлягають. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: dismissed