Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-23 00:00:00

22 вересня 2014 року позивачка звернулася до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON], третя особа: Ленінський районний відділ в м. Дніпропетровську Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням (а.с.2). В обґрунтування підстав зазначила, що являється власницею квартири [ADDRESS]. В 2011 році в квартирі було зареєстровано відповідача, який являвся чоловіком дочки позивачки. З початку 2012 року відповідач виїхав з квартири та не мешкає в ній, а зніматися з реєстраційного обліку не бажає. Посилаючись на викладені обставини позивачка просила суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS]; стягнути з відповідача судові витрати на свою користь. Позивачка в судове засідання не з'явилася. Про день, час та місце судового засідання повідомлялась у встановленому законом порядку. До суду надала письмову заяву, в якій просила справу розглядати без своєї присутності. Позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Проти заочного розгляду справи не заперечувала (а.с.26). Відповідач в судове засідання не з'явився. Про день, час та місце судового засідання повідомлялась у встановленому законом порядку. А також, відповідно до вимог ч.6 ст.74 ЦПК України, шляхом направлення йому смс-повідомлення на вказаний позивачкою номер мобільного телефону, про що свідчить довідка про доставку смс (а.с.27). Про причини своєї неявки у судове засідання не повідомив. Письмових заяв про розгляд справи за своєю відсутністю до суду не надсилав. Третя особа - Ленінський районний відділ в м. Дніпропетровську Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області в особі свого законного представника, в судове засідання не з'явився. Про день, час та місце повідомлявся належним чином. Про причини неявки свого представника не повідомляв. Заяв про розгляд справи за відсутністю свого представника не надсилав. Відповідно до ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ст.59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Підставою звернення [PERSON] із позовом до суду є захист інтересів власника, пов'язаних із реалізацією складової частини змісту права власності - права користування квартирою [ADDRESS]. Суд з'ясувавши обставини по справі та перевіривши їх наданими доказами, вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити за наступних підстав. Судом встановлено, що позивачка є власницею квартири [ADDRESS] (а.с.19,20). Згідно ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. За змістом права власності, визначеного ст.317 ЦК України, право власності - це право володіння, користування і розпорядження майном. Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР, ч.1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб, розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. За даними довідки про склад родини №6483 від 16.10.2014 року є зареєстрованими у квартирі [ADDRESS] є: [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.15). Відповідно до ст.. 156 Житлового кодексу Української РСР, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Аналізуючи доводи позивачки з приводу того, що реєстрація відповідача, створює їй перешкоди у реалізації права володіння квартирою, суд зауважує, що за змістом ч.2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір проживання в Україні» № 1382-IV від 11 грудня 2003 року, реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Суд зауважує, що не зважаючи на покладений на позивачку обов'язок доказування, у відповідності до ст.. 60 ЦПК України, нею взагалі не доведено факту відсутності за даною адресою відповідача, оскільки зазначені позивачкою обставини не знайшли свого підтвердження у наданих нею доказах, а тому ґрунтуються виключно на припущеннях, що не може бути прийнято судом до уваги. Таким чином, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи здобуті по справі докази що їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності зв'язку у сукупності, суд першої інстанції дійшов до висновку, що факт реєстрації [PERSON]. у належній позивачці квартирі жодним чином не впливає на обсяг прав та інтересів позивачки щодо користування об'єктом права власності, у зв'язку із чим, вимоги [PERSON] щодо зняття його з реєстрації з підстав наведених у позові, є такими, що ґрунтуються на припущеннях, тому задоволенню не підлягають. Вирішуючи у відповідності до ст.88 ЦПК України питання щодо судових витрат, суд враховує, що позивачка від сплати судових витрат не звільнена, її вимоги задоволенню не підлягають, тому відшкодуванню за рахунок відповідача також не підлягають. З урахуванням вищенаведеного,

Outcome: dismissed