Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-21 00:00:00

23 жовтня 2014 р. [PERSON] звернувся до суду з позовом про поновлення його на роботі на посаді водія автотранспортного засобу товариства з обмеженою відповідальністю «Альт-Хаус» (далі ТОВ «Альт-Хаус»). На обґрунтування позову зазначив, що з 25 березня 2014 р. перебував у трудових відносинах з ТОВ «Альт-Хаус», працюючи водієм транспортного засобу. 4 вересня 2014 р. наказом районного військового комісара він був призваний до лав Збройних сил України у зв`язку з мобілізацією. 12 вересня 2014 р. офіційну довідку про його мобілізацію було надано за місцем роботи, а наступного дня він дізнався, що наказом від 31 серпня 2014 р. № 16-0000000038 його звільнено з роботи за власним бажанням. Своє звільнення з роботи позивач вважає незаконним посилаючись на те, що заяву про звільнення з роботи за власним бажанням він написав ще при прийомі на роботу, оскільки такі умови висувались ТОВ Альт-Хаус, а відповідач скористався цією заявою, проставивши на ній потрібні дати. В судовому засіданні представники позивача [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги підтримали та просили поновити [PERSON] на роботі та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу пояснивши таке. 28 липня 2014 р. [PERSON] не писав заяви про звільнення і не міг її писати, оскільки в період з 26 по 30 липня 2014 р. він виконував рейс з с. Димитрове Броварського району до Одеси, Криму та Херсонської області. Відповідач підробив заяву позивача про звільнення шляхом проставлення дат звільнення та написання заяви. Заява про звільнення 31 серпня 2014 р. датована 27 липня тому, що у серпні звільнився попередній директор [PERSON] , на ім`я якого позивач писав заяву про звільнення при прийомі на роботу. Оскільки заяви про звільнення на ім`я нового директора [PERSON] в розпорядженні відповідача не було, він змушений був проставити дати саме таким чином. Представники позивача заявили про фальшивість наданого відповідачем табеля обліку робочого часу за серпень 2014 р. пояснивши, що 24 серпня 2014 р. позивач залишив автомобіль в с. Димитрове Броварського району для ремонту, при цьому за домовленістю та з дозволу старшого механіка [PERSON] він взяв на тиждень відгули, щоб привезти до Києва з Волині свою родину. Оскільки автомобіль полагодили до його повернення, він домовився з колегою, щоб той прийняв машину. Таким чином автомобіль жодного дня не простоював. 4 вересня 2014 р. позивача було призвано на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, про що [INFO] була надана відповідна довідка, яку того ж дня батько позивача вручив її особисто директору [PERSON] . Останній довідку прийняв, при цьому про звільнення позивача з роботи взагалі не згадував. Представник відповідача [PERSON] позов не визнав пославшись на те, що звільняючи [PERSON] з роботи за власним бажанням відповідач тим самим пішов йому назустріч, оскільки позивач не вийшов на роботу і завчасно не повідомив роботодавця про призов до лав Збройних сил України. Щоб уникнути збитків через нез`явлення позивача на роботу, відповідач звільнив позивача за власним бажанням на підставі поданої останнім заяви. Вислухавши пояснення представників сторін, допитавши свідка та дослідивши письмові докази, суд вважає встановленими такі обставини і визначені відповідно до них правовідносини. З 25 березня 2014 р. [PERSON] перебував у трудових відносинах з ТОВ «Альт-Хаус», працюючи водієм автотранспортного засобу (а.с. 4-7). Наказом від 31 серпня 2014 р. № 16-0000000038 [PERSON] звільнений з роботи за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України (а.с. 15). Підставою для звільнення позивача з роботи стала його заява, датована 28 липня 2014 р. (а.с. 19). Судом встановлено, що 28 липня 2014 р. [PERSON] не подавав заяву про звільнення його з роботи за власним бажанням, що підтверджується сукупністю досліджених та перевірених судом доказів. Так допитаний в якості свідка батько позивача [PERSON] пояснив, що зі слів сина йому відомо про існування в ТОВ Альт-Хаус такої практики, коли при влаштуванні на роботу працівники пишуть заяви про звільнення з роботи за власним бажанням. Таку заяву написав і син. Під час перебування сина у відрядження (в рейсі) йому надійшла повістка з військкомату. 1 вересня 2014 р. син за повісткою з`явився до районного військкомату і тоді ж був мобілізований. Про мобілізацію син повідомив роботодавця по телефону. 11 вересня 2014 р. він отримав у військкоматі повістку та повідомлення про призов і відвіз їх до сина на роботу. Документи він передав особисто директору, який повідомив, що якщо сина призвали надовго, то через два місяці його звільнять, а до того будуть платити мінімальну заробітну плату. В період з 26 по 30 липня 2014 р. позивач перебував у відрядженні за межами м. Києва, що визнано представником відповідача, а отже 28 липня він не міг написати заяву про звільнення з роботи. Доводи представника відповідача про те, що позивач перед від`їздом у рейс міг залишити заяву комусь з колег або опустити заяву у скриньку на території гаража є надуманими і не витримують жодної критики. Згідно з даними висновку почеркознавчої експертизи (висновок № 399/тдд від 02.09.2014) цифрові записи «31.08.2014 р» та «28.07.2014 р» у заяві від імені [PERSON] про звільнення з роботи за власним бажанням виконані не [PERSON] , а іншою особою (а.с. 106-112). Враховуючи, що висновок експертизи складений кваліфікованим і не зацікавленим у справі експертом, узгоджується з вищенаведеними доказами, а доказів, які б спростовували результати експертизи, відповідач не надав, суд покладає його в обґрунтування рішення і вважає встановленим, що заява, яка стала підставою для звільнення позивача з роботи, сфальсифікована відповідачем шляхом проставлення відповідних дат у заяві, яку всупереч вимог трудового законодавства позивач писав при прийомі на роботу. Статтею 38 Кодексу законів про працю України законодавчо закріплене право працівника на розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк. Таке звільнення проводиться за заявою працівника про звільнення з роботи за власним бажанням. З огляду на фальшивість заяви [PERSON] від 28 липня 2014 р.\~ про звільнення його з роботи за власним бажанням 31 серпня 2014 р., його звільнення з роботи на підставі ст. 38 Кодексу законів про працю України відбулося не на законних підставах. За таких обставин відповідно до вимог частини 1 статті 235 Кодексу законів про працю України [PERSON] підлягає поновленню на попередній роботі, з якої він був незаконно звільнений. У зв`язку з поновленням [PERSON] на роботі згідно частини 2 статті. 235 Кодексу законів про працю України стягненню з відповідача підлягає середній заробіток за час його вимушеного прогулу. Згідно з даними наданої відповідачем довідки середньоденний заробіток позивача, розрахований відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 2005 року № 100, становить 96,49 грн. (а.с. 39). Кількість днів вимушеного прогулу [PERSON] за період з 1 вересня 2014 р. по 22 вересня 2015 р. включно складає 267 робочих днів, а отже розмір заробітної плати за час вимушеного прогулу становить 25762,83 грн. (96,49х267). Відповідно до вимог частини 1 статті 88 ЦПК України суд присуджує з відповідача на користь позивача витрати, пов`язані з оплатою вартості експертизи, в розмірі 3150,72 грн. Оскільки позивачі у справах про поновлення на роботі звільнені від сплати судового збору на підставі пункту 1) частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», суд відповідно до положень частини 3 статті 88 ЦПК України стягує з відповідача в дохід держави судовий збір за двома вимогами: про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. На підставі викладеного,

Outcome: approved