Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-22 00:00:00

22 вересня 2016 року позивачі звернулися до суду з позовом до відповідача про визнання права власності в порядку набувальної давності. На підставу своїх вимог посилаються на те, що [PERSON] належав на праві власності житловий будинок № 10 по вул. Мануільського в м. Остер Козелецького району Чернігівської області. Позивачі зазначили, що вони мають право за набувальною давністю на дане домоволодіння, а тому просять визнати за ними право власності на житловий будинок № 10 по вул. Мануільського в м. Остер Козелецького району Чернігівської області, оскільки вони добросовісно, безперервно та відкрито користуються даним нерухомим майном, постійно проводять поточний ремонт. В судове засідання позивачі не зявилися, надавши суду заяву про розгляд справи в їх відсутності. Позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не зявився, надавши суду заяву про проведення судового засідання без його участі. За таких обставин суд розглядає справу в порядку ч. 2\~ст. 197 ЦПК України\~без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд дослідивши письмові докази по справі, дійшов до висновку, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно довідки виданої КП «Ніжинське міжміське бюро технічної інвентаризації» Чернігівської обласної ради за № 50 від 02.11.2016, обєкт нерухомого майна житловий будинок, розташований за адресою: вул. Мануільського, 10 м. Остер Козелецького району Чернігівської області, станом на 31.12.2012 зареєстрований за [PERSON], ціла частина, згідно Свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого виконкомом Остерської міської ради 11.12.2006 /а.с. 19/. 16 жовтня 1995 року померла [PERSON] (копія свідоцтва про смерть серії І-МЮ № 332534, виданого 17.10.1995) /а.с. 41/. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, але ніхто за її прийняттям не звертався, що підтверджується відомостями Козелецької районної державної нотаріальної контори /а.с. 43/. 30 серпня 2016 року комісією у складі депутата Остерської міської ради [PERSON], сусідів [PERSON] та [PERSON] було складено акт обстеження проживання осіб за адресою: вул. Мануільського, 10 м. Остер, згідно якого в зазначеному будинку проживають [PERSON], [PERSON], [PERSON] з 2006 року. Здійснюють оплату комунальних послуг та ведуть господарство /а.с. 10/. Відповідно до довідки виданої виконавчим комітетом Остерської міської ради Козелецького району Чернігівської області за № 4023 від 15.09.2016, [PERSON] дійсно проживає без реєстрації в м. Остер по вул. Манцільського, 10 Козелецького району Чернігівської області, має склад сімї: [PERSON] дочка, [PERSON] син /а.с. 10/. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Відповідно до пункту 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року, відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Пунктом 8 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного Кодексу України передбачено, що правила статті 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Відповідно до пункту 11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року, враховуючи положення статей335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). Ураховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що факти, викладені позивачем у позовній заяві в обґрунтування своїх позовних вимог є достовірними, а також підтверджені письмовими доказами, сумніву у суду не викликають, у зв'язку із чим позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі наведеного та

Outcome: approved