Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-18 00:00:00

23 грудня 2015 року позивач звернулася до суду з вищезазначеною позовною заявою в якій просить надати дозвіл дитині - [PERSON], [INFO] на тимчасовий виїзд з України без згоди та супроводу її батька - [PERSON], [INFO], у супроводі матері - [PERSON], [INFO], до Фінляндії строком на один рік. Позивач зазначає, що відповідач не надає такого дозволу, ніяк не аргументуючи цього, тоді як вона вийшла заміж за громадянина Фінляндії, має добрі житлово-побутові умови і соціальні гарантії на території цієї країни, та намір і можливість забезпечити дитині кращі умови проживання і розвитку, ніж вона має в Україні. Вказує, що тривалий час перебувала з відповідачем у близьких стосунках без реєстрації шлюбу від яких [INFO] у них народилася дочка - [PERSON]. Дитина фактично весь час перебуває на її утриманні, відповідач приймає участь у вихованні і утриманні дитини лише епізодично, таким чином неналежно виконує свої батьківські обов`язки. Також позивачка зазначає, що юридично відомості про відповідача як про батька дитини були внесені до актового запису про її народження лише 10 травня 2014 року. Приймаючи це рішення, позивач сподівалась таким чином покращити ставлення відповідача до дочки та до неї, однак цього не сталося. Відповідач і після цього майже не приймає участі в матеріальному утриманні дитини, дуже рідко спілкується з нею. Крім того, позивачка вказує, що у серпні 2014 року вона познайомилась та почала підтримувати стосунки із громадянином Фінляндії (де перебувала на заробітках), а 16 вересня 2015 року уклала з ним шлюб і вони бажають щоб дитина хоча б тимчасово пожила разом з ними у Фінляндії, де ними створені для цього добрі побутові умови. Однак відповідач не надає дозволу на тимчасовий виїзд доньки з України без його супроводу, ніяк цього не аргументуючи, хоча сам не забезпечує і не може забезпечити їй нормальні умови для існування і проживання в Україні, а також нормальну сім`ю і стабільне майбутнє. Посилаючись на вищевикладені обставини, позивачка просить позов задовольнити. У судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали, просять позов задовольнити, посилаючись на обставини та підстави, викладені у позовній заяві. Відповідач заперечив проти задоволення позову та надав пояснення в обґрунтування своєї позиції. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Красноградської районної державної адміністрації Харківської області у судове засідання не прибув, при цьому надав до суду заяву в якій просив розглядати справу за його відсутності та зазначив, що проти задоволення позову не заперечує (а.с. 138 том 1). Представник третьої особи - управління служб у справах дітей Московського району управління служб у справах дітей департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради у судове засідання також не прибув, надавши до суду клопотання про розгляд справи за відсутності представника, в якому просить прийняти рішення на розсуд суду в інтересах дитини (а.с. 83 том 2). Суд, вислухавши думки кожної із сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи і оцінивши зібрані докази в їх сукупності, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до свідоцтва про народження [NUMBER], виданого відділом РАЦС по м. Харкову Харківського МУЮ 10.05.2014 року, батьками[PERSON], яка народилася [INFO] є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 15 том 1). Згідно свідоцтва про шлюб, громадянка України - [PERSON], [INFO] 16 вересня 2015 року у м. Гельсінкі уклала шлюб із громадянином Фінляндії [PERSON], [INFO] і після реєстрації шлюбу набула прізвище [PERSON] (а.с. 9-12 том 1). Малолітня дитина сторін - [PERSON], [INFO] проживає з матір'ю - позивачем по справі [PERSON], [INFO] та знаходиться на її утриманні. Згідно ст. 313 Цивільного Кодексу України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд з України лише за згодою батьків і в їхньому супроводі. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, прийнятої 20 листопада 1989 року Генеральною Асамблеєю ООН, ратифікованої Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 р. № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 р. № 231 (із змінами). Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 р. № 57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, чинним законодавством України не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Статтею 141 СК України визначено рівність прав і обов'язків батьків відносно дитини. За положеннями ч. 2 ст.150 СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. За правилами ст.155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності,батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно частини 1 статті 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.ч.1,3,4 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 1 ст 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (пункт 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року №2). Відповідно до ч.7 ст.7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Розпорядженням першого заступника голови Красноградської районної державної адміністрації Харківської області від 18 лютого 2016 року № 62, виданим на підставі відповідного рішення комісії з питань захисту прав дитини від 17 лютого 2016 року № 12 визнано за доцільне надати дозвіл на тимчасовий виїзд з України малолітньої дитини - [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу її батька - [PERSON], [INFO], у супроводі матері - [PERSON], [INFO], до Фінляндії строком на один рік (а.с. 139 том 1). Згідно характеристики дитини - [PERSON], 2009 року народження, виданої Красноградською гімназією «Гранд», дитина спілкується з вітчимом по Скайпу, на уроках праці виготовляє для нього подарунки та має бажання поїхати з мамою за кордон, з цією метою вивчає англійську мову (а.с. 141 том 1). Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила, що вона є сестрою позивачки, добре знає про проблеми у взаємовідносинах між нею та відповідачем [PERSON] Їй відомо про добрі стосунки, що склалися між донькою сторін - [PERSON] та теперішнім чоловіком позивачки [PERSON], який проживає у Фінляндії. Знає про бажання дитини туди поїхати. [PERSON] є громадянином Фінляндії, має там житло та стабільний дохід (а.с. 45-58 том 1, а.с. 50-51 том 2). Позивачем надані фотокартки з яких вбачається, що дитина та [PERSON] мають добрі стосунки (а.с. 148-152 том 1). Згідно принципів 2, 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом та іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист та надані можливості та сприятливі умови, що дозволяли б їй розвиватися фізично, розумово, духовно та у соціальному відношенні здоровим та нормальним шляхом та в умовах свободи та гідності. Дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір`ю. Відмова батька в наданні дозволу на виїзд дитини за кордон, перш за все обмежує право малолітньої дитини на сприятливі умови, що дозволяли б їй розвиватися фізично, розумово, духовно та соціально, в умовах свободи та гідності. При цьому, суд вважає за доцільне зазначити, що надані відповідачем докази ніяким чином не свідчать про наявність підстав для відмови у задоволенні позову. Враховуючи викладене та виключно в інтересах дитини, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки позивач надала всі необхідні докази, що виїзд дитини до Фінляндії, не буде для дитини шкідливим та не створить стресову ситуацію для неї. Позивач перебуває у шлюбі з громадянином вказаної країни, яка має високий рівень соціальних гарантій, економічний рівень та стабільну суспільно-політичну ситуацію. Крім цього, Україна має дипломатичні відносини з Республікою Фінляндія, а тому інтереси громадян України на її території захищені відповідними консульськими установами. Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved