Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-17 00:00:00

23 березня 2020 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В обґрунтування вимог зазначив, що є власником квартири [ADDRESS] . Відповідач зареєстрований у помешканні, однак не проживає у ньому з липня 2018 року. Особистих речей у помешканні відповідач не має, комунальні послуги не сплачує. Наявність реєстрації відповідача у помешканні створює низку додаткових витрат з оплати житлово-комунальних послуг. Просив визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Відповідно до ухвали суду від 09 квітня 2020 року справа розглядається у спрощеному позовному провадженні із викликом сторін у судове засідання. Позивач [PERSON] у судове засідання не прибув, просив вирішувати справу у його відсутність, позовні вимоги підтримав, а також зазначив про згоду на вирішення справи у заочному порядку. Відповідач [PERSON] , будучи у встановленому порядку повідомленим про час і місце розгляду справи, у судове засідання повторно не прибув, відзиву на позов чи будь-яких інших заяв по суті справи не надав. З урахуванням наведених обставин, суд вважає за можливе ухвалити рішення у справі в порядку заочного розгляду, що відповідає положенням ст. 223, 280 ЦПК України Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Встановлено, що квартира [ADDRESS] на праві особистої приватної власності належить позивачеві [PERSON] . За інформацією, наданою Департаментом адміністративних послуг Маріупольської міської ради від 26.03.2020, відповідач [PERSON] з 05.09.2018 і по теперішній час зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Пунктом 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. Так, відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Згідно ж із ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В аспекті ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом за наявності двох юридичних фактів: по-перше, відсутність члена сім`ї власника понад 1 рік; по-друге, відсутність поважних причин його не проживання. Разом зі тим, відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Згідно із положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. З акту, посвідченого КСН «Успенівка» від 13.05.2020, вбачається, що [PERSON] за місцем реєстрації у квартирі [ADDRESS] фактично не мешкає. При цьому, як зазначає позивач, відповідач не проживає за місцем реєстрації з липня 2018 року. Відповідач [PERSON] , не прибувши у судове засідання та не надавши відзиву на пред`явлений позов, не побажав реалізувати своє процесуальне право на спростування доводів позову і доказування наявності зв`язку із спірним жилим приміщенням, і тим самим не оспорює наведених обставин. Таким чином, суд вважає встановленим, що відповідач понад встановлені законодавством строки у належному на праві власності позивачеві помешканні не проживає без поважних причин, а наявність його реєстрації чинить позивачеві об`єктивні перешкоди у здійсненні права користування та розпорядженні власністю. Відтак, суд вважає можливим постановити рішення про визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням, тим самим задовольнивши пред`явлений позов по суті. У відповідності до положень ст.ст. 133, 141 ЦПК України суд також стягує з відповідача на користь позивача понесені ним та документально підтверджені витрати з оплати судового збору у сумі 840,80 гривень. На підставі п. 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», ст. 319, 321, 383, 391, 405 ЦК України,

Outcome: approved