Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-13 00:00:00

23.02.2017 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] та третьої особи Приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області [PERSON] про визнання недійсним заповіту, посвідченого 08.06.2015 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області [PERSON] за реєстровим №250, складеного [PERSON], який помер 09.06.2015 року. Свій позов [PERSON] обґрунтував тим, що 09.06.2015 року помер його батько [PERSON], після смерті якого відкрилась спадщина, яка складалась в тому числі з квартири [ADDRESS]. В подальшому, з метою прийняття спадщини, позивач звернувся з відповідною заявою до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області [PERSON], яка повідомила, що [PERSON] 08.06.2015 року склав заповіт на користь [PERSON] З огляду на викладене, вважаючи, що його батько при складанні даного заповіту не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності, позивач звернувся до суду з даним позовом для захисту свого порушеного права як спадкоємця. Ухвалою від 13.03.2017 року суд відкрив провадження у даній справі. Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 10.03.2017 року накладено арешт на квартиру [ADDRESS]. 27.06.2017 року Вища рада правосуддя ухвалила звільнити [PERSON] з посади судді Заводського районного суду м. Миколаєва. Згідно протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями від 10.07.2017 року визначено нового суддю в даній справі [PERSON] Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 11.07.2017 року дану справу прийнято до свого провадження та призначено до судового розгляду. В підготовчому судовому засіданні позивач свої вимоги підтримав та просив про їх задоволення. Інших клопотань не заявляв. В подальшому в судове засідання позивач та його представник не зявилися, причину неявки суду не повідомили, про дату та час розгляду справи були повідомлені належним чином. З врахуванням тривалого часу розгляду даної справи та з метою дотримання розумних строків, суд розглянув справу за відсутності позивача та його представника. Відповідач та її представник в судове засідання не зявилися, представник адвокат [PERSON] надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позов не визнав, просив залишити його без задоволення. Третя особа Приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області [PERSON] [PERSON] в судове засідання не зявилася, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Враховуючи, що всі особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не зявились, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи та спадкову справу №14/2015, суд дійшов до наступних висновків. У судовому засіданні встановлено, що 09.06.2015 року помер батько позивача [PERSON] (свідоцтво про смерть серії І-ФП №220987 від 09.06.2015 року, видане Заводським відділом ДРАЦС реєстраційної служби ММУЮ, актовий запис №147 від 09.06.2015 року). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, яка складається в тому числі з квартири [ADDRESS], що належала померлому на підставі договору купівлі-продажу №344 від 15.06.1999 року, укладеному на товарній біржі «Сангай» між [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] і [PERSON] з іншої. Згідно заповіту від 08.06.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області [PERSON], [PERSON] заповів все майно [PERSON] Крім того, вбачається, що спірний заповіт був посвідчений у відповідності до статті 1253 Цивільного кодексу України та складений у лікарні за участю свідків - [PERSON] та [PERSON], підписала заповіт від імені заповідача (в звязку з вадами зору та рук) - [PERSON]. Вище вказані особи не є спадкоємцями за заповітом, членами сімї та близькими родичами спадкоємця за заповітом та заповідача, що також підтверджується письмовими поясненнями приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області [PERSON] Конституцією України, ст. 49 ЦПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. При цьому, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, для чого роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав. Судовий розгляд, яким цивільна справа вирішується по суті, закінчується ухваленням рішення суду. В силу статей 12, 78, 81, 263 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року Про судове рішення у цивільній справі рішення суду у цивільні справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість. Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 77-78, ч. ч. 3-4 ст. 82, 89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. При цьому, згідно із статтею 81 ЦПК України, обовязок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача. Так, статтею 1216 ЦК України встановлено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч. 4 ст. 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними уст. 1251-1252 цього Кодексу. Крім того, згідно абз. 2 ч. 2 ст. 1248 ЦК України, якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу). Відповідно до ч. 2 ст. 1253 ЦК України, у випадках, встановлених абзацом третім частини другої статті 1248 і статтею 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов'язковою. Положеннями п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України під 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» передбачається, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, зокрема, недієздатною, малолітньою, неповнолітньою особою (крім осіб, які в установленому порядку набули повну цивільну дієздатність), особою з обмеженою цивільною дієздатністю, представником від імені заповідача, а також заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, згідно із частиною першою статті 1257 ЦК є нікчемним, тому на підставі статті 215 ЦК визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається. Стаття 1257 ЦК України\~передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам\~ЦК України\~щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо). В той же час, жодної з передбачених\~статтею 1257 ЦК України\~обставин, в ході судового розгляду не встановлено. При цьому заповіт по формі та змісту відповідає вимогам чинного законодавства, а його зміст не викликає сумніву щодо дійсного волевиявлення заповідача. Враховуючи наведене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, та те, що позивач не надав достатніх доказів, які б підтвердили позовні вимоги, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання недійсним заповіту, а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі. Доводи позивача про те , що батько позивача в момент складання ним заповіту не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності , і волевиявлення батька не було вільним через вади та стан здоров'я є лише припищенням позивача , оскільки висновку з цього приводу він суду не надав та таких клопотань про призначення судової посмертно-психіатричної експертизи суду не заявляв. Так, підставою для визнання правочину недійсним може бути лише абсолютна неспроможність особи у момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій і керувати ними. Така правова позиція міститься у постанові ВС від 29.02.2012 у справі №6-9цс12. Оскільки позивачем не надано доказів того, що на момент складання заповіту заповідач не міг розуміти значення своїх дій і керувати ними, підстав для визнання заповіту недійсним не має. В зв'язку з відмовою в задоволенні позову судові витрати не підлягають відшкодуванню.

Outcome: dismissed