Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-12 00:00:00

22.04.2015 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб 06.07.2007 року третім відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси, актовий запис №260. Від шлюбу вони мають малолітнього сина [PERSON], [INFO] (актовий запис №786). Сторони не проживають разом з 2014 року, не ведуть спільного господарства, фактично не мають шлюбних стосунків. При сумісному житті між ними часто траплялися сварки. Між сторонами втрачено почуття любові та поваги один до одного. Позивач не бажає проживати разом з відповідачем. Просить суд розірвати шлюб між нею та [PERSON], 1986 року народження, зареєстрований 06.07.2007 року третім відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси актовий запис № 260. Позивач у судове засідання не з'явилася, надала суду заяву (Вх. № 19723 від 13.05.2015 року) з проханням справу розглянути у її відсутність та зазначила, що позов підтримує. Відповідач у судове засідання не з'явився, надав суду заяву (Вх. №19722 від 13.05.2015 року) з проханням справу розглянути у його відсутність та зазначив, що проти позову не заперечує. Вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази, суд у межах заявлених позовних вимог (стаття 11 ЦПК) установив наступне. Так, між сторонами було зареєстровано шлюб 06.07.2007 третім відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси актовий запис № 260. Від шлюбу сторони мають малолітнього сина [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвами про народження серії [NUMBER]. Шлюбні відносини сторони не підтримують, спільне господарство не ведуть. Основною причиною припинення сімейних відносин є те, що сторони втратили взаєморозуміння, почуття любові й поваги один до одного, а також єдність цілей та мети створення та існування спільної сім'ї. На примирення позивач не згодна, обґрунтовуючи це тим, що відновлення сім'ї є неможливим, через що суд не вважає за необхідне вживати заходів щодо примирення сторін. Майнового спору між сторонами судом не встановлено. Відповідно до ст. 112 ч.2 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст.114 Сімейного кодексу України - у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Відповідно до ст. 113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно з ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Таким чином, суд вважає встановленим, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їх дітей, а тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання. Крім того, згідно зі ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тобто з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений позивачем судовий збір в розмірі 243,60 грн. Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача витрат на послуги адвоката, то вони не підлягають задоволенню. Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані документи про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг, акт прийому-передачі виконаних робіт та ін.), а також документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку. При цьому недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам закону. Надана позивачем на підтвердження понесених витрат на правову допомогу: квитанція №55 на суму 577 грн., яка власноруч виготовлені адвокатом та скріплені його печаткою, не свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних з наданням правової допомоги. Зазначений документ не є документом, оформленим у встановленому законом порядку, оскільки такими документами можуть вважатись договір про надання правової допомоги, укладений до початку надання допомоги, акт прийому-передачі виконаних робіт, квитанції до прибуткового касового ордеру, платіжного доручення з відміткою банку або іншого банківського документу, касового чеку, оформлених у встановленому законом порядку. Враховуючи викладене, та

Outcome: approved