Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-20 00:00:00

24.06.2020\~року до\~суду надійшла\~позовна заява представника позивача\~ [PERSON] -\~адвоката Деменкової\~Євгенії Сергіївни\~до Лиманської\~міської об`єднаної\~територіальної громади\~ про\~визначення додаткового\~строку для\~подання заяви\~про прийняття\~спадщини після смерті матері позивача [PERSON] , яка померла [INFO] в с. Рубці, Краснолиманського району, Донецької області, Україна. З урахуванням уточненої позовної заяви від 20.07.2020 року, в обґрунтування своїх вимог представник позивача посилається на те, що [INFO] в с. Рубці, Краснолиманського району, Донецької області, померла мати позивача [PERSON] . Після її смерті відкрилася спадщина у вигляді земельної ділянки, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 4,3351га, розташованої на території Лиманської міської ради(колишня Рубцівська сільська рада м. Красний Лиман) Донецької області, що належала померлій на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку, серії ДН № 127880, виданий 06.09.2005 року Краснолиманською міською радою. Позивач залишився єдиним спадкоємцем. Інших спадкоємців, які б реалізували своє спадкове право, не існує. Вже після спливу встановленого законом строку для прийняття спадщини представник позивача звертався до державного нотаріуса Лиманської державної нотаріальної контори для видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті матері позивача, але у видачі такого йому було відмовлено, оскільки позивач пропустив встановлений законом шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини. Представник позивача вважає, що вказаний строк був пропущений позивачем з поважних причин. З огляду на життєві обставини, представник позивача змушений звернутись до суду за захистом спадкових прав позивача і просити про визначення позивачу додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, що залишилась після смерті [PERSON] , тривалістю 3 місяці. Для участі в судовому засіданні позивач [PERSON] , представник позивача адвокат Деменкова Є.С.(а.с.14-17) не прибули, однак представник надала заяву, в якій просила розглядати справу за її відсутності та позивача, позовні вимоги підтримала, просила задовольнити позов повністю, не заперечувала проти винесення заочного рішення суду (а.с. 44). Представника відповідача Лиманської міської\~об`єднаної\~територіальної громади, було належним чином повідомлено про дату, час та місце розгляду справи, до суду не прибув, просив справу розглядати без його участі, рішення ухвалити на розсуд суду (а.с. 42). В ухвалі суду від 21.10.2020 року було прийнято рішення щодо заочного розгляду справи в порядку гл. 11 розд. ІІІ ЦПК України. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою всіх учасників справи, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав.\~ Судом встановлено, що [PERSON] , померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] видане 22.07.2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Краснолиманського міського управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 424 (а.с.12). Відповідно до ч. 1, 2 ст.\~1220\~ЦК України після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на все належне їй майно, що складається з земельної ділянки, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 4,3351га, розташованої на території Лиманської міської ради(колишня Рубцівської сільської ради м. Красний Лиман) Донецької області, що належала померлій на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку, серії ДН № 127880, виданий 06.09.2005 року Краснолиманською міською радою (а.с.8). Спадкоємцем майна померлої є її син [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження, серії [NUMBER] . виданим 19.05.1967 року, актовий запис № 821(а.с.7). 10.03.2020 року представник позивача звернувся до державного нотаріуса Лиманської державної нотаріальної контори Алперіної О.Ю. з заявою про прийняття спадщини за законом після смерті матері позивача [PERSON] , однак нотаріус відмовила йому у вчиненні нотаріальних дій через пропущений строк для прийняття спадщини (а.с. 13). Позивачем відмова нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій в судовому чи адміністративному порядку не оскаржувалась. Відповідно до ч.1 ст.\~1270\~ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк тривалістю шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно з правилами ст.\~1220\~ЦК України часом відкриття спадщини вважається день смерті особи, зазначений у свідоцтві про смерть, виданим відповідним державним органом реєстрації актів цивільного стану. За позовом спадкодавця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини (ч. 3 ст. 1272 ЦК України). Відповідно до п. 24постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України №\~7\~від 30.05.2008\~року «Про\~судову практику\~у справах\~про спадкування» особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до ч. 3 ст. 1272 ЦК України; при цьому поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини у статті 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, не встановлено вимоги до держав засновувати апеляційні або касаційні суди. Там, де такі суди існують, гарантії, що містяться у вказаній статті, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (пункт 25 рішення у справі «Делькур проти Бельгії» від 17 січня 1970 року та пункт 65 рішення у справі «Гофман проти Німеччини» від 11 жовтня 2001 року). Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя. Тобто Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства. Гарантоване\~статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~право на справедливий суд включає в себе принцип доступу до суду, ефективність якого обумовлюється тим, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду за вирішенням певного питання, і що держава не повинна чинити правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. При цьому, вирішуючи питання поважності причин пропущення шестимісячного строку, визначеного\~статтею 1270 ЦК України, для прийняття спадщини, суд має враховувати, що такі причини\~визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи Принцип «пропорційності» тісно пов`язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип «пропорційності», натомість принцип «пропорційності» є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності. Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети. Дана позиція узгоджується з постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 жовтня 2018 року м. Київ, справа № 681/203/17-ц провадження № 61-26164св18. Прецендента практика ЄСПЛ містить принцип «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах: «Беєлер проти Італії», «Онер`їлдіз проти Туреччини», «Megadat.com S.r.l. проти Молдови», «Москаль проти Польщі»). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, що зачіпають майнові інтереси. Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює захист власності і встановлює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або ілюзорних прав, а прав практичних та ефективних (п. 24 рішення ЄСПЛ від 09.10.1979 у справі «Ейрі»; п. 32 рішення ЄСПЛ від 30.05.2013 у справі «Наталія Михайленко проти України»). У розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції «майном» визнаються активи, включаючи права вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» на отримання можливості ефективно здійснити майнове право (п. 32 рішення ЄСПЛ у справі «Стретч проти Сполученого Королівства»). «Законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Так, якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування (рішення у справі «Копецький проти Словаччини»). Отже, враховуючи принцип автономного тлумачення понять, застосовний у практиці Європейського суду з прав людини, отримане (хоча і не оформлене належним чином) спадкове майно охоплюється поняттям «майно» в розумінні ст. 1 Першого протоколу. Суд враховує, що наслідки пропущення позивачем строку для прийняття спадщини будуть непропорційними, оскільки позивач втратить право на спадкування майна, яке залишилося після смерті спадкодавця. І спочатку смерть спадкодавця, а потім і втрата спадкового майна будуть для нього занадто надмірним тягарем, і при цьому буде порушено баланс між інтересами держави та фізичної особи. Обґрунтовуючи поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини, представник позивача зазначає, що позивач вважав, що фактично прийняв спадщину,оскільки після смерті матері він, як єдиний спадкоємець, користувався спірною земельною ділянкою, а тому своєчасно не звернувся за оформленням своїх спадкових прав до нотаріальної контори. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що зазначені представником позивача обставини, у зв`язку з якими [PERSON] пропустив строк для прийняття спадщини, є об`єктивними, створили для позивача істотні труднощі для вчинення дій, пов`язаних із прийняттям спадщини, у зв`язку з чим позовні вимоги про визначення додаткового строку для прийняття спадщини підлягають задоволенню. Виходячи із засад справедливості та розумності, притаманних цивільному законодавству, суд за таких обставин вважає достатнім визначення додаткового строку для прийняття спадщини [PERSON] тривалістю три місяці з дня набрання законної сили цим судовим рішенням.

Outcome: approved