Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-28 00:00:00

22 серпня 2016 року [PERSON] звернулася до Куп'янського міськрайонного суду Харківської області з позовом про визнання права власності на 1/5 частину приватизованої квартири з посиланням на ті обставини, що згідно з ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» вона разом з відповідачами по справі приватизували квартиру і відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 20 грудня 1994 року, їм належить квартира [ADDRESS] на праві приватної спільної сумісної власності, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 19 грудня 1994 року № 11642, яке зареєстроване в БТІ. У 2016 році позивач звернулася до нотаріуса з приводу можливості здійснення правочину щодо своєї частки квартири, але зясувалося, що ідеальні частки в праві власності на квартиру не були визначені, а тому зареєструвати право на свої частки в квартирі співвласники квартири не мають можливості без визначення частки кожного власника, а тому і вчинити будь-який правочин кожний з власників окремо не може. Позивач посилається на те, що вона з відповідачами по справі тривалий час не проживає разом, не має спільного бюджету, тому співвласники добровільно не бажають звернутися в нотаріальну контору з приводу поділу нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності як це передбачено ч.4 ст.372 ЦК України, відповідачі не бажають також обміняти квартиру, тому позивач вимушена захищати свої права власності в судовому порядку. Позивач у судове засідання не зявилася, надала до суду заяву з проханням розглядати справу у її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд їх задовольнити. Відповідачі у судове засідання не зявилися, надали до суду заяви з проханням розглядати справу у їх відсутності, зазначили, що не заперечують проти задоволення позовних вимог. Перевіривши матеріали справи, дослідивши письмові докази у їх сукупності, суд встановив наступні факти та відповідні ним правовідносини. 20 грудня 1994 року було видано свідоцтво про право власності на квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] згідно якого, вищевказана квартира була приватизована на підставі ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» громадянами: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Дане свідоцтво було видано на підставі розпорядження №1374 від 19 грудня 1994 року (а.с. 9). Спірну житлову квартиру було зареєстровано в БТІ та виготовлено технічний паспорт на [PERSON], записано в реєстрову книгу за №81 р. 11642 (а.с. 10-11). З 23 серпня 1991 року [PERSON] знаходилася у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] О.І., шлюб було розірвано за рішенням Куп'янського міськрайонного суду №2-1158/2006 від 01 червня 2006 року та підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії 1-ВЛ №064571 від 22 квітня 2008 року (а.с. 5-6). Від шлюбу [PERSON] та [PERSON] мають доньку: [PERSON] (шлюбне прізвище [PERSON]) [PERSON], [INFO] (а.с. 7). З заяви вбачається, що позивач не може визнати у встановленому законом порядку право власності на свою частку спірної квартири в звязку з тим, що ідеальні частки в праві власності на квартиру не були визначені, а тому зареєструвати право на свої частки в квартирі співвласники квартири не мають можливості без визначення частки кожного власника, а тому і вчинити будь-який правочин кожний з них окремо не може. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження його майна. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Статтею 378 ЦК України передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб'єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 379 УК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згідно з п. 14 узагальнення судової практики викладеного в інформаційному листі ВСС України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 вересня 2015 року, встановлено, що зі змісту частини 4 статті 355 ЦК вбачається презумпція спільної часткової власності, оскільки спільна сумісна власність може бути спеціально встановлена законом або договором. Поділ майна означає припинення права спільної власності й виникнення на його основі права власності кожного з колишніх співвласників на окреме майно, тобто після такого поділу кожна зі сторін стає одноособовим власником певного майна, відносини права спільної власності припиняються. Враховуючи той факт, що позивач бажає скористатися своєю часткою спірної квартири на власний розсуд, але у звязку з тим, що ідеальні частки в праві власності на квартиру не були визначені, а тому зареєструвати право на свої частки в квартирі співвласники квартири не мають можливості без визначення частки кожного власника, тому суд приходить до висновку про можливість задовольнити позовні вимоги [PERSON] та визнати за власниками спірної квартири право власності на 1/5 частину за кожним, тим самим задовольнивши у повному обсязі позовні вимоги [PERSON] На підставі викладеного,

Outcome: approved