Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-11 00:00:00

23.02.2021 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житлом. Просить суд ухвалити рішення, яким визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право на користування житлом в домоволодінні, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] і належить їй на праві приватної власності. Крім того, просила стягнути з відповідача на її користь понесені нею судові витрати по справі. В судовому засіданні позивач свої вимоги підтримала з підстав, наведених в позовній заяві та просила їх задоволити в повному обсязі. Не заперечує щодо проведення заочного розгляду справи. Відповідач по справі [PERSON] в судове засідання повторно не прибув, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся заздалегідь та належним чином рекомендованою кореспонденцією. Про причини неявки відповідач не повідомив, заяви про слухання справи у його відсутності не поступало. Враховуючи наведене, зі згоди позивача, згідно ухвали від 12.10.2021 року про розгляд вказаної справи в порядку заочного розгляду, суд ухвалює рішення в порядку заочного розгляду справи на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст.ст.280-281 ЦПК України. Вислухавши позивача, дослідивши докази, представлені сторонами на виконання вимог ст.ст.80, 81 ЦПК України і які сторони вважають достатніми для обґрунтування і заперечення позовних вимог та з`ясувавши фактичні обставини справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] належить на праві приватної власності житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Вказана обставина підтверджується договором дарування домоволодіння від 06.08.2009 року, посвідченим приватним нотаріусом Надвірнянського РНО Дремлюк В.В. та зареєстрованим в реєстрі за № 936, витягом з Державного реєстру правочинів за №7583962 від 06.08.2009 року, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно за №23544336 від 11.08.2009 року, копії яких долучені до матеріалів справи (а.с.6, 7, 8). Згідно довідки Пасічнянської сільської ради Надвірнянського району Івано-Франківської області від 11.02.2021 року за №2/1-559/02-25, до складу сім`ї [PERSON] входять також її колишній чоловік [PERSON] , [INFO] , тобто відповідач по даній справі та дочка [PERSON] , [INFO] (а.с.9). Однак, як з`ясовано в ході розгляду справи, відповідач [PERSON] не проживає в даному житловому будинку більше року, що підтверджується актами обстеження матеріально-побутових умов сім`ї, складеними депутатом Пасічнянської сільської ради Надвірнянського району Івано-Франківської області. Зокрема, із даних актів вбачається, що [PERSON] непрацює, проживає у своєму будинку разом з дочкою. З [PERSON] вона розлучена. Останній зі слів заявниці не проживає у будинку з квітня 2019 року (а.с.10, 11). Крім того, в судовому засіданні перевірено, що згідно рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 01.11.2019 року, яке 09.12.2019 року набрало законної сили, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. В даному рішенні судом також було констатовано, що сторони по справі «… більше трьох років проживають окремо та не підтримують жодних сімейних стосунків, спільного господарства не ведуть. Відповідач виїхав за кордон і вони не підтримують жодних зв`язків» (а.с.12-13). Отже, в судовому засіданні доведено, що відповідач не проживає в житловому будинку [ADDRESS] , не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, спільного господарства з позивачем не веде і взагалі даним будинком не цікавиться, тобто в судовому засіданні встановлено та не спростовано відповідачем, що [PERSON] понад один рік не проживає у спірному домоволодінні. 11.02.2021 року позивачем було направлено відповідачу за останнім відомим їй місцем проживання, повідомлення з проханням знятися з реєстрації протягом 5 днів з моменту його отримання, проте жодних заходів останнім не було вжито (а.с.14, 15). Таким чином, факт реєстрації відповідача [PERSON] за даною адресою порушує право позивача на вільне розпорядження і користування її майном, зокрема вона позбавлена можливості оформити субсидію, чи іншу соціальну допомогу. Враховуючи наведене, судом достовірно встановлено, що домоволодіння [ADDRESS] належить на праві приватної власності позивачу - [PERSON] . На переконання суду, доведено і ту обставину, що в даному житловому будинку зареєстрований відповідач [PERSON] , який не проживає у ньому без поважних причин більше одного року, не оплачує комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню домоволодіння та не приймає участі у спільному побуті. Реєстрація відповідача у вказаному житловому будинку створює незручності для позивача у здійсненні користування будинком. Згідно ч.2 ст.386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такого порушення. Відповідно до ч.1 ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку у відповідності ст.405 ЦК України, згідно частини другої якої, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Вирішуючи позов, суд погодився з доводами сторони позивача про те, що протягом тривалого часу відповідачем не вживалися будь-які заходи для збереження за собою права на користування житлом, а тому він втратив на нього право, оскільки тривала відсутність сталася без поважних на те причин. З огляду на всі зазначені вище обставини суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є обгрунтованими та такими, що підлягають до задоволення. Що стосується стягнення з відповідача на користь позивача понесених нею судових витрат, суд констатує наступне. Згідно п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу. Відповідно до вимог ч.2 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно наданої стороною позивача квитанції серії АЕ №0823 від 23.02.2021 року, витрати на правничу допомогу склали 600 грн. 00 коп. (а.с.16). У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд прийшов до висновку про задоволення позову [PERSON] , з відповідача в користь позивача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 600 грн. 00 коп. згідно квитанції серії АЕ №0823 від 23.02.2021 року. Крім того, з відповідача в користь позивача слід стягнути також 908 грн. 00 коп. сплаченого судового збору за подання даної позовної заяви до суду (а.с.3). На підставі ст.ст.391, 405 ЦК України та

Outcome: approved