Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-16 00:00:00

24.04.2014 року позивач звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із вищезазначеним позовом, мотивуючи тим, що за час шлюбу, укладеного 29.10.1998 року між [PERSON] та [PERSON], подружжям капітально реконструйовано майно, належне дружині - 83/100 частки житлового будинку за адресою: [ADDRESS], однак, зазначене спірне майно за договором іпотеки № PCNL-880/113/2007 від 02.10.2007 року перебуває в іпотеці правонаступника заставодержателя - ТОВ «ОТП Факторинг Україна», яким, на думку позивача, не визнається право спільної сумісної власності подружжя на майна, набуте за час шлюбу, у зв'язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав повністю, у своїх поясненнях підтвердив обставини, викладені у позовній заяві, просив суд позовні вимоги задоволити. Представник відповідача ТОВ «ОТП Факторинг України» у судовому засіданні заперечив проти задоволення позовну, з підстав, викладених у письмових запереченнях, згідно яких відповідач вважає вимоги позивача такими, що будуються на хибних уявленнях, що частина спірного будинковолодіння належить йому на праві спільної сумісної власності, як члену подружжя, що не відповідає дійсності, так як спірне нерухоме майно у повній мірі належить на праві спільної часткової власності іпотекодавцям. Відповідач [PERSON] у судове засідання, будучи належним чином повідомленою про час та місце слухання справи, не з'явилась, причини неявки суду не повідомила, а тому, відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України, суд розглянув справу в її відсутності, за наявними в ній матеріалами. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору в судовому засіданні не заперечила проти задоволення позову. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. 06.03.1993 року між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування № 3-2354, за умовами якого [PERSON] та [PERSON] подарували, а [PERSON] прийняла в дар жилий будинок жилою площею 59,0 кв. м. з надвірними спорудами на земельній ділянці площею 600 кв. м. за адресою: [ADDRESS]. 29.10.1998 року між [PERSON] та [PERSON], прізвище після одруження: [PERSON], укладено шлюб, який зареєстровано відділом реєстрації актів громадянського стану Ужгородської міської ради за актовим записом № 627, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER]. Згідно технічного паспорту на житловий будинок індивідуального житлового фонду за адресою: [ADDRESS], загальна площа зазначеного будинку, станом на 15.02.2000 року, складала 87,10 кв. м. 24.02.2000 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування № 2-393, за умовами якого [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв в дар 17/100 част. житлового будинку з надвірними спорудами за адресою: [ADDRESS]. Як вбачається з витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданого 29.08.2007 року, загальна площа спірного будинку, станом на 13.08.2008 року, за рахунок реконструкції будинку збільшилась на 68,50 кв. м. та відповідно становить 155,60 кв. м. Крім того, вбачається, що в ході реконструкції надбудовано мансарду 95 % готовності загальною площею 76,30 кв. м. 02.10.2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та майновими поручителями боржника [PERSON] - [PERSON] і [PERSON], укладено договір іпотеки № PCNL-880/113/2007, згідно якого з метою забезпечення виконання позичальником взятих на себе зобов'язань іпотекодавці передали іпотекодержателю спірне нерухоме майно за адресою: [ADDRESS]. Оцінивши докази, зібрані та досліджені у ході судового розгляду справи, у їх сукупності, суд прийшов до наступних висновків. Відповідно до ст. 392 ЦПК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Згідно ч. 1 ст. 356 ЦПК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Як вбачається з матеріалів справи, зокрема: договору іпотеки № PCNL-880/113/2007 від 02.10.2007 року, витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно та договорів дарування, спірне нерухоме майно за адресою: [ADDRESS], передане в іпотеку банку, належить на праві спільної часткової власності [PERSON] і [PERSON] Поряд з тим, частиною 3 статті 9 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотекодавець має право виключно на підставі письмової згоди іпотекодержателя відчужувати предмет іпотеки. Однак, у ході судового розгляду справи не встановлено будь-яких фактичних даних, які б стверджували твердження позивача, що його право власності на спірне нерухоме майно не визнається або оспорюється іпотекодержателем, відповідачем - ТОВ «ОТП Факторинг Україна». Крім того, позивачем в порядку ст. 60 ЦПК України не доведено, що ним або іпотекодавцями дотримано вищезазначеного порядку, передбаченого ч. 3 ст. 9 Закону України «Про іпотеку». Водночас, судом встановлено, що суть позовних вимог, виходячи з положень ст. 358 ЦПК України, впливає безпосередньо на права та обов'язки власників спірного майна, іпотекодавців - [PERSON] та [PERSON] Згідно позиції Верховного суду України, викладеній в аналізі деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ, вбачається, що відповідно до закріпленого в ст. 11 ЦПК України принципу диспозитивності цивільного судочинства та за змістом ч. 1 ст. 33 ЦПК України залучення судом до участі у справі особи, як співвідповідача, можливе лише як результат вирішення судом клопотання позивача про заміну первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом. Однак, у судовому засіданні представник позивача такого клопотання не заявляв, проти задоволення клопотання представника відповідача ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про заміну неналежного відповідача заперечував. Верховний Суд України в правовій позиції зазначив, що встановивши, що позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, суд за відсутності клопотання позивача про заміну первісного відповідача належним відповідачем, має ухвалити рішення про відмову у позові до неналежного відповідача, що не позбавляє позивача права на звернення до суду із самостійним позовом до особи, яка має відповідати за цим позовом (ухвала №6-9538 св 09). Таким чином, враховуючи вищенаведене, а також те, що позивач, оспорюючи право власності на спірне майно, клопотання про заміну неналежної сторони не заявляв, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити, так як такий пред'явлений не до тієї особи, яка має відповідати за позовом. У відповідності до ст. 218 ЦПК України у судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Outcome: dismissed