Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-08 00:00:00

22.06.2018 року до суду звернулася позивач [PERSON] , представник позивача [PERSON] , з позовом про визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину, витребування майна з чужого незаконного володіння до відповідачів [PERSON] , і [PERSON] , треті особи, що не заявляють самостійних вимог: приватний нотаріус Верхньодніпровського районного нотаріального округу Малашова Галина Вікторівна та Верхньодніпровська районна державна адміністрація відділ з питань державної реєстрації прав на нерухоме майно про визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину та договору довічного утримання, витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування державної реєстрації . 30 липня 2018 року надійшла довідка про місце реєстрації відповідачів - фізичних осіб Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 20 серпня 2018 року відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду в підготовчому судовому засідання на 30 жовтня 2018 року. 30.10.2018 року в підготовчому судовому засіданні оголошена перерва в зв`язку із задоволенням клопотання про витребування доказів. Справа призначена до розгляду на 10.01.2019 року. 10.01.2019 року розгляд справи в підготовчому судовому засіданні відкладений на 13.03.2019 року. 16.01.2019 року позивачем подана заява про збільшення позовних вимог. 13.03.2019 року розгляд справи в підготовчому судовому засіданні відкладений на 28.05.2019 року. 28.05.2019 року представником відповідача в підготовчому судовому засіданні подана заява про застосування строку позовної давності. Розгляд справи відкладений в зв`язку з задоволенням клопотання про витребування доказів. Справа призначена до розгляд на 16.08.2019 року. 16.08.2019 року в підготовчому судовому засіданні оголошена на перерва. Справа призначена до розгляду на 11.10.2019року. 11.10.2019 року закінчене підготовче судове засідання. Справа призначенна до розгляду на 09.12.2019 року Учасникам розгляду справи роз`яснені права та обов`язки у відповідності до ст. 43, 44, 49 ЦПК України. 09.12.2019 року в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення Згідно позовних вимог відповідно до ї заяви про збільшення позовних вимог позивач просить: визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 12 вересня 2013 року [PERSON] на Ѕ частину житлового будинку [ADDRESS] , видане Верхньодніпровською державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області, зареєстроване в реєстрі за № 2897. Визнати недійсним договір довічного утримання, укладений 30 листопада 2016 року, між [PERSON] і [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Верхньодніпровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Малашовою Г.В., зареєстрований в реєстрі за № 450. Витребувати із чужого незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] 1/3 частину житлового будинку з господарськими спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] . Скасувати реєстраційний запис № 17731866 від 30 листопада 2016 року про державну реєстрацію права власності на житловий будинок з прилеглими до нього будівлями і спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] також покласти на відповідачів понесені судові витрати. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступне: [INFO] померла мати позивачки - [PERSON] . Після смерті матері відкрилась спадщина до складу якої увійшов житловий будинок з господарськими спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] та грошові вклади, які знаходились в Ощадній касі та УАКБ «Промінвестбанк» та грошові кошти у статутному фонді Промінвестбанку. У встановленому законодавством порядку позивачка подала заяву про прийняття спадщини. Як вбачається з договору довічного утримання від 30 листопада 2016 року, укладеного між відповідачами, відповідач 2 вважає, що право власності на будинок з господарськими спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] йому належало на підставі свідоцтв про право на спадщину, виданих 03.03.1995 року і 12.09.2013 року. Проте свідоцтво про право на спадщину від 03.03.1995 року визнано частково недійсним рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 14 грудня 1995 року. Цим же рішенням визнано за [PERSON] і [PERSON] право власності в порядку спадкування по закону на 1/3 частину спадкового майна, що залишилась після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , за кожним на по 1/3 частині на житловий будинок з господарськими спорудами розташований за адресою: за адресою: [ADDRESS] та на грошові вклади з нарахованими на них відсотками. Дане рішення суду набрало законної сили 25.12.1995 року. На підставі даного рішення [PERSON] , зареєструвала право власності на 1/3 частину житлового будинку з господарськими спорудами за адресою: за адресою: [ADDRESS] Таким чином свідоцтво про право на спадщину за законом від 03.03.1995 року визнане недійсним, відповідно відповідач 2 не мав права на отримання другого свідоцтва про право на спадщину за законом від 12.09.2013 року та укладати договір довічного утримання на вище зазначене домоволодіння, що й стало підставою звернення до суду. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги з урахуванням вимог за заявою про збільшення позовних вимог підтримала в повному обсязі давши пояснення фактично установлені матеріалами справи. Також пояснила, що відомості про те, що відповідач [PERSON] , отримав свідоцтво про право на спадщину в 2013 році, а в 2016 році уклав договір довічного утримання її довірительці стало відомо, лише випадково в 2018 році, оскільки позивачка не проживає за даною адресою. Проте і свідоцтво про право на спадщину і договір довічного утримання укладені неправомірно. Оскільки в 1995 році було визнане недійсним попереднє свідоцтво про право на спадщину за законом, видане на ім`я відповідача [PERSON] , і за [PERSON] , її довірителькою та гр.. [PERSON] , за кожним, визнано право власності на 1/3 частину спірного будинку з господарськими спорудами. Наскільки їй відомо на даний час гр. [PERSON] , помер, але його спадкоємці мають право на успадкування майна, що залишилось після його смерті. Відповідачі [PERSON] , і [PERSON] , та представник відповідача [PERSON] , в судове засідання не з`явилися, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представником відповідачів подана заява про застосування строку позовної давності. Згідно заяви про застосування строку позовної давності відповідачі посилаються на те, що жодних доказів того, що лише в 2018 році позивачеві стало відомо про порушення її права не надано. Права позивачки були порушені в 1995 році та в 2013 році, позивач звернулась до суду лише 22.06.2018 року, тобто з пропуском строку позовної давності, тому просить відмовити в задоволенні позовних вимог за даною обставиною. Треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Верхньодніпровського районного нотаріального округу Малашова Г.В., та представник Верхньодніпровської районної державної адміністрації відділу з питань державної реєстрації прав на нерухоме майно в судове засідання не з`явилися, подавши заяву про слухання справи у їх відсутність. Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини Судом встановлено, що: [INFO] померла мати позивачки та дружина відповідача [PERSON] - [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть, копією свідоцтва про народження, копіями свідоцтв прокладення шлюбів. Після смерті [PERSON] , відкрилась спадщина до складу якої увійшов житловий будинок з господарськими спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] та грошові вклади, які знаходились в Ощадній касі та УАКБ «Промінвестбанк» та грошові кошти у статутному фонді Промінвестбанку. Житловий будинок з господарськими спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] належав [PERSON] . на підставі договору дарування від 26.04.1986 року, згідно якого [PERSON] . подарував [PERSON] , зазначений житловий будинок з господарськими спорудами, що підтверджується копією договору дарування. Після смерті [PERSON] , відповідач [PERSON] , 20.01.1995 року подав до Верхньодніпровської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті дружини [PERSON] , що підтверджується матеріалами спадкової справи. 03.03.1995 року [PERSON] . отримав свідоцтво про право на спадщину після смерті [PERSON] , на Ѕ частину житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] та на грошовиті внески, що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину. В даному свідоцтві зазначено, що Ѕ частина зазначеного житлового будинку залишається відкритою для спадкоємця [PERSON] В подальшому свідоцтво про право на спадщину від 03.03.1995 року визнано частково недійсним за рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 14 грудня 1995 року. Цим же рішенням визнано за [PERSON] і [PERSON] право власності в порядку спадкування по закону на 1/3 частину спадкового майна, що залишилась після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , за кожним на по 1/3 частині на житловий будинок з господарськими спорудами розташований за адресою: за адресою: [ADDRESS] та на грошові вклади з нарахованими на них в відсотками. Дане рішення суду набрало законної сили 25.12.1995 року. Таким чином станом на 14.12.1995 року власниками житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] стали [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] , по 1/3 частині кожний На підставі вищевказаного рішення суду [PERSON] , зареєструвала право власності на 1/3 частину житлового будинку з господарськими спорудами за адресою: за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою МП «Конкурент» Також, судом встановлено, що 12.09.2013 року відповідач [PERSON] , повторно подає заяву про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , та 12.09.2013 отримує свідоцтво про право на спадщину на Ѕ частину житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину. Вирішуючи питання про визнання зазначеного свідоцтва про право на спадщину недійсним суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 1301 ЦК України - Свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до ч.3 п. 27 Постанови Пленуму верховного суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про с удову практику у справах про спадкування» - відповідно до статті 1301 ЦК ( 435-15 ) свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Враховуючи, що рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 14 грудня 1995 року визнано право власності на 1/3 частину будинку за трьома спадкоємцями по 1/3 частині будинку за кожним, після смерті [PERSON] , і відповідач [PERSON] , отримуючи свідоцтво про право на спадщину на Ѕ частину спадкового майна 12.09.2013 року приховав наявність зазначеного рішення суду, суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання вищевказаного свідоцтва про право на спадщину недійсним, оскільки відповідач [PERSON] вже не мав права на його отримання. А також видане свідоцтво про право на спадщину порушило права інших спадкоємців, які вже були власниками зазначеного спадкового майна. На підставі чого суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню в повному обсязі. Вирішуючи позовні вимоги в частині визнання недійсним договору довічного утримання,укладеного між [PERSON] і [PERSON] , яка згідно копії свідоцтва про укладення шлюбу від18.09.2018 року змінила прізвище на « [PERSON] », від 30.11.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Верхньодніпровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Малашовою Г.В., зареєстрований в реєстрі за № 450, суд виходить з наступного. Відповідно до ч.1 та ч.3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). В ст. 203 ЦК України передбачені умови дійсності правочину, а саме Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей Ст. 204 ЦК України передбачено, що Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Таким чином законодавством встановлено презумпцію правомірності правочину, тобто укладений правочин є дійсним якщо він не визнаний недійсним судом, або його недійсність не встановлена законом. Правові наслідки недійсності правочину встановлені ст. 216 ЦК України. Згідно з вимогами частини першої цієї статті Кодексу недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до ч. 1 п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. З дослідженого в судовому засіданні договору довічного утримання від 30.11.2016 року вбачається, що посвідчуючи даний договір нотаріус посилалась на те, що відчужувач майна [PERSON] , зазначив, що відчужуваний житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами належить йому на підставі свідоцтв про право на спадщину від 03.03.1995 року та 12.09.2013 року та надав зазначені свідоцтва про право на спадщину.. Проте на час укладання даного договору свідоцтво про право на спадщину від 03.03.1995 року вже було визнане недійсним за рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 14.12.1995 року. І за даним свідоцтвом відчужувач [PERSON] , мав право лише на 1/3 частину будинку з прилеглими до нього господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] . А свідоцтво про право на спадщину від 12.09.2013 року визнається судом недійсним. Оскільки у відповідача [PERSON] , станом на 2013 рік, вже не було права на його отримання за вище наведеними підставами. Тому існують підстави для визнання укладеного договору довічного утримання недійсним. В свою чергу виходячи з того, що у відповідача [PERSON] , на час укладення даного договору і на даний час існує право власності на 1/3 частину зазначеного вище будинку і даною частиною будинку відповідач [PERSON] ,. мав право розпорядитись. На підставі чого суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в цій частині лише частково. Так як відповідно до ст. 361 ЦК України - Співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Таким чином відповідач [PERSON] , мав право розпорядитись належною йому часткою у спільній частковій власності. Враховуючи, що відповідачем [PERSON] , укладений договір довічного утримання, а не договір купівлі-продажу, тому право на переважне право купівлі частки, що перебуває у спільному майні, передбачене ст. 362 ЦК України, у інших співвласників не виникло. За даних обставин суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання частково недійсним договору довічного утримання, укладеного 30 листопада 2016 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Верхньодніпровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Малашової Г.В., зареєстрованого в реєстрі за № 450 в частині передачі у власність [PERSON] 2/3 частин житлового будинку з прилеглими до нього будівлями і спорами, розташованого за адресою: [ADDRESS] . В частині визнання недійсним договору довічного утримання, укладеного 30 листопада 2016 року між [PERSON] і [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Верхньодніпровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Малашової Г.В., зареєстрованого в реєстрі за № 450 про передачу [PERSON] у власність [PERSON] 1/3 частини житлового будинку і земельної ділянки площею 0.1250 га з кадастровим номером 1221087700:02:014:0063, розташованого за адресою: [ADDRESS] суд вважає за можливе відмовити. Оскільки не підлягає визнання недійсним зазначений вище договір в частині відлучення [PERSON] , [PERSON] , земельної ділянки 0.1250 га,. з кадастровим номером 1221087700:02:014:0063, яка надана для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель і споруд, розташованих за адресою: [ADDRESS] , так як зазначена земельна ділянка перебуває у власності [PERSON] , що посвідчується державним актом про право власності на земельну ділянку серїі ЯИ № 060009 від 24.03.2010 року. Даний державний акт не визнаний недійсним і позивач не ставить вимоги про визнання його недійсним. А також не ставить вимоги про визнання дійсним укладеного договору довічного утримання в частині передачі [PERSON] ,. [PERSON] . зазначеної земельної ділянки. Вирішуючи позовні вимоги в частині витребування із чужого незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] 1/3 частину житлового будинку з господарськими спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України - Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При визначенні способу захисту порушених прав слід враховувати положення ч. 1 ст. 13, п.3,4 ст. 175 ЦПК, відповідно до яких спосіб захисту, який може застосувати суд при вирішення справи, обирає позивач, а отже суд позбавлений можливості на власний розсуд обрати і захищати права позивача, у спосіб, який останній не просив застосувати. За загальним правилом ч.1 ст. 5 ЦПК суд здійснює правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних і юридичних осіб, державі та суспільні інтереси у спосіб,визначений законом або договором. Зазначене слід розуміти так, що суд захищає права, свободи та інтереси у спосіб, який прямо передбачений нормою матеріального права або договором. При цьому позивач обираючи спосіб захисту, який він просить суд застосувати для захисту його прав, свобод чи інтересів, може скористатись можливістю вибору між декількома способами захисту (передбаченими законом або договором), якщо це не заборонено законом. Якщо ж законом або договором не передбачено ефективного способу захисту, який би ефективно захищав права, свободи чи інтереси позивача, суд може захистити їх у спосіб, що не суперечить закону ( ч.2 ст. 5 ЦПК) Вказане з врахуванням положень ч.1 ст. 2 ЦПК України означає, що спосіб захисту, який позивач може обрати, а суд застосувати при здійсненні судочинства у будь-якому випадку має бути ефективним, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням, дозволяє забезпечити реальне поновлення порушених прав. Тому обираючи спосіб захисту позивач повинен в першу чергу перевірити чи не передбачає закон або договір ефективного способу захисту. Якщо такий спосіб захисту законом або договором передбачено, - позивач повинен обрати саме такий спосіб . Якщо позивач обрав спосіб захисту, передбачений законом або договором, проте він є неефективним, - суд не має права відмовляти в позові на такій підставі. Якщо обраний спосіб захисту є ефективним лише у порівнянні з іншим способом захист - суд не має права відмовляти в задоволенні позову лише на такій підставі. Суд не має визначати ефективний спосіб захисту права замість позивача, тобто виходити за межі позовних вимог у випадку, якщо обраний позивачем спосіб захист є неефективним. Так як позивачем першими двома вимогами ставились: визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання недійсним укладеного договору довічного утримання, і судом задоволені вимоги про визнання свідоцтва про право на спадщину в повному обсязі. А позовні вимоги про визнання недійсним договору довічного утримання - частково, найбільш ефективним способом захисту порушеного права позивача, який передбачений як ст. 16 ЦК України так і укладеним договором довічного утримання був би: відновлення права власності позивача [PERSON] , на належну їй частину будинку з господарськими спорудами (повернення у стан. Я кий існував до порушення права). Проте позивачем обраний інший спосіб захисту порушеного права, а саме: витребування належної їй частини будинку та господарських споруд із чужого незаконного володіння, який є менш ефективним, оскільки право володіння є лише складовою частиною права власності. Але виходячи з того, що суд замість позивача не може обирати спосіб захисту порушеного права, суд розглядає позовні вимоги в цій частині відповідно до обраного позивачем способу захисту порушеного права. Відповідно до ч. 1 ст. 387 ЦК України - Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до ч. 3 ст. 388 ЦК України - Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Враховуючи, що відповідач [PERSON] , набула право власності, включаючи право володіння на будинок з господарськими спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] за безоплатною угодою, а відповідач [PERSON] ,. не мав права на відчуження 2/3 частин зазначеного будинку і про цю обставину відповідачеві [PERSON] , було достовірно відомо, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в цій частині відповідно до способу захисту порушених прав обраного позивачем. Позовні вимоги в частині скасування реєстраційного запису № 17731866 від 30 листопада 2016 року про державну реєстрацію права власності на житловий будинок з прилеглими до нього будівлями і спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] підлягають задоволенню частково, оскільки судом ухвалюється рішення про визнання недійсним договору довічного утримання лише частково. Тому зазначений реєстраційний запис підлягає зміні, а саме в частині реєстрації права власності на 2/3 житлового будинок з прилеглими до нього будівлями і спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Відповідно за [PERSON] . залишається реєстрація права власності на 1/3 частину зазначеного будинку з господарськими будівлями та спорудами і на земельну ділянку. Вимоги відповідачів про відмову в задоволення позовних вимог в зв`язку з пропуском позивачем строку позовної давності на думку суду не підлягають задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ст. 256 ЦК України - Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України - Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України - Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідачі посилаються на те, що позивачем не надано доказів того, що позивач дізналась про порушення свого права лише в 2018 році. Проте суд вважає дані доводи безпідставними виходячи з того, що видача свідоцтва про право на спадщину в 2013 році та укладення договору довічного утримання в 2016 році відбувалось у відсутність позивача [PERSON] . Позивач [PERSON] , не проживає у спірному домоволодінні і навіть на території Верхньодніпровського району, тому об`єктивно не могла знати про порушення свого права в 2013 та 2016 році. В свою чергу відповідачами не надано доказів того, що позивач станом на 2013 рік і 2016 рік знала про отримання відповідачем [PERSON] , свідоцтва про право на спадщина та про укладання в 2016 році договору довічного утримання. Коли в 1995 році позивачеві [PERSON] , стало відомо про порушення її права, позивач зверталась з позовом про визнання недійсним виданого той час свідоцтва про право на спадщину і заявлені нею позовні вимоги були задоволені. Тому підстав для застосування строку позовної давності та відмови з цих підстав у задоволенні позовних вимог суд не вбачає. Виходячи з того, що судом ухвалюється рішення про задоволення позовних вимог частково, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивачки підлягають стягненню понесені судові витрати по сплаті судового збору пропорційно задоволенню позовних вимог. Суд вважає з можливе стягнути з відповідачів [PERSON] і [PERSON] , на користь [PERSON] , по 746 грн., 90 коп. з кожного на відшкодування понесених судових витрат по сплаті судового збору. І іншій частині понесені судові витрати по сплаті судового збору покласти на [PERSON] .

Outcome: partial