Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-08 00:00:00

24.02.2014 р. позивач [PERSON] звернулася в суд, про що свідчить поштовий штамп на конверті, із позовом до відповідача ТзОВ «Еталон», в якому просить: визнати незаконним протокол-рішення зборів учасників ТзОВ «Еталон» від 20.01.2014 р. в частині вирішення питання та формулювання причин її звільнення; визнати незаконним наказ ТзОВ «Еталон» №09-к від 21.01.2014 р. про її звільнення за одноразове грубе порушення трудової дисципліни відповідно до п.1 ст.41 КЗпП України; змінити формулювання причини її звільнення та зобов'язати ТзОВ «Еталон» внести в її трудову книжку серії [NUMBER] відповідний запис про звільнення: «Звільнена з роботи відповідно до ч.1 ст.38 КЗпП України за власним бажанням»; стягнути з ТзОВ «Еталон» на її користь 376,75 грн. заборгованості з невиплаченої заробітної плати; стягнути з ТзОВ «Еталон» на її користь 4 158,88 грн. заборгованості з компенсації за невикористану відпустку; стягнути з ТзОВ «Еталон» на її користь середній заробіток за весь час затримки проведення розрахунку при звільненні, що складає 3737,50 грн.; стягнути з ТзОВ «Еталон» на її користь 25 000 моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 10.01.2014 р. відповідачем було видано наказ №03-к, який її було звільнено з посади заступника директора з фінансової діяльності з 20.01.2014 р. у відповідності до ст.38 КЗпП України. Натомість тільки 24.01.2014 р. відповідачем було видано їй трудову книжку, із запису в якій водна довідалася, що всупереч наказу №03-к від 10.01.2014 р. її було звільнено не за власним бажанням, а у зв'язку з «одноразовим грубим порушенням трудової дисципліни відповідно до п.1 ст.41 КЗпП України». У зв'язку із порушенням відповідачем вимог чинного трудового законодавства України просить позов задоволити. У суді позивач та її представник позов підтримали та просять такий задоволити; допитана в суді позивач як свідок в порядку ст.184 ЦПК України підтримала обставини звільнення з роботи, викладені в позовній заяві. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, хоча відповідач належним чином в порядку ст.ст.75-76 ЦПК України повідомлявся про час та місце розгляду справи, наданим йому правом подачі суду письмового заперечення проти позову із зазначенням доказів відповідно до ст.128 ЦПК України не скористався, вимоги ухвали суду про забезпечення доказів не виконав, а тому згідно зі ст.224 ЦПК України суд вважає можливим розглядати справу у його відсутності за наявності у справі достатніх матеріалів, проти чого позивач не заперечила. Третя особа у судове засідання не з'явилася, хоча належним чином в порядку ст.ст.75-76 ЦПК України повідомлялася про час та місце розгляду справи, а тому суд вважає за можливе розглядати справу її відсутності на підставі наявних доказів. Заслухавши пояснення учасників судового процесу та показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши надані суду докази, матеріали справи і з'ясувавши її дійсні обставини, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, з врахуванням положень ст.ст.57-59 ЦПК України. Згідно зі ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. При цьому дані докази повинні бути належними та допустимими, як це передбачено ст.ст.58-59 ЦПК України. Установлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд повинен свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.4 ст.60 ЦПК України). Згідно із ч.1 ст.179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до матеріалів справи позивач [PERSON] з 15.06.2004 р. працювала у відповідача ТзОВ «Еталон». Наказом відповідача №03-к від 10.01.2014 р. позивачку, заступника директора з фінансової діяльності - головного бухгалтера, звільнено з роботи з 20.01.2014 р. за власним бажанням у відповідності до ст.38 КЗпП України. Натомість відповідачем 21.01.2014 р. видається ще один наказ №09-к, згідно з яким позивачку на підставі протоколу-рішення зборів учасників ТзОВ «Еталон» від 20.01.2014 р. звільнено з роботи за одноразове грубе порушення трудової дисципліни - ст.41п.1 КЗпП України. На підставі саме даного наказу і внесено відомості у трудову книжку позивачки. Відповідно до п.1 ст.41 КЗпП України крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадку одноразового грубого порушення трудових обов'язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації, його заступниками, а також службовими особами органів доходів і зборів, яким присвоєно спеціальні звання, і службовими особами центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами. За умовами ст.147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Порядок застосування дисциплінарних стягнень передбачений ст.149 КЗпП України, зокрема, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. У п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06.11.1992 р. з наступними змінами роз'яснено, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40 п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. За передбаченими п.3 ст.40 КЗпП підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку (п.23). Відповідачем та його представником всупереч вимогам ст.ст.10, 60 ЦПК України не надано суду доказів про відібрання від позивача письмового пояснення при накладенні 21.01.2014 р. дисциплінарного стягнення - звільнення і такі в матеріалах справи відсутні. Таким чином, відповідачем всупереч вимогам ст.149 КЗпП України порушено порядок застосування дисциплінарного стягнення, а саме не відібрано від [PERSON] письмового пояснення. При цьому суд звертає увагу також на вимоги ст.148 КЗпП України, якою передбачено строки для застосування дисциплінарного стягнення, зокрема дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. Однак відповідачем, всупереч вимогам ст.ст.10, 60 ЦПК України, не надано та в матеріалах справи відсутні відомості про вчинення та виявлення проступку позивача, що унеможливлює перевірити дотримання відповідачем наведених вище вимог закону при звільненні позивачки. Також, згідно з наказом №09-к від 21.01.2014 р. позивачку звільнено з роботи на підставі протоколу-рішення зборів учасників ТзОВ «Еталон» від 20.01.2014 р. Однак, такий не може бути належним та допустимим доказом одноразового грубого порушення трудової дисципліни позивачем, як цього вимагає п.1 ст.41 КЗпП України, та згідно із самим статутом відповідача вирішення даного питання не входить до компетенції зборів учасників. З огляду на викладене, накладення згаданого дисциплінарного стягнення - звільнення не ґрунтується на вимогах чинного законодавства та є безпідставним, а тому наказ відповідача №09-к від 21.01.2014 р. про звільнення позивача за одноразове грубе порушення трудової дисципліни не може залишатися в силі та такий слід визнати незаконним. Разом з тим, залишається чинним наказ відповідача №03-к від 10.01.2014 р., яким позивачку звільнено з роботи за власним бажанням, та у відповідності до якого слід змінити причини формулювання її звільнення. При цьому, у ст.15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. У ст. 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9)відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Тому, протокол-рішення зборів учасників ТзОВ «Еталон» від 20.01.2014 р. в частині вирішення питання та формулювання причин звільнення позивача згідно зі ст.57 ЦПК України є лише доказом, який у разі виникнення спору оцінюється судом відповідно до вимог ст.212 ЦПК України, і його оскарження не передбачено чинним законодавством як спосіб захисту судом цивільних прав та інтересів особи. Згідно з розрахунком позивачки заборгованість відповідача перед нею становить: 376,75 грн. - заборгованість з невиплаченої заробітної плати; 4 158,88 грн. - заборгованість з компенсації за невикористану відпустку; 3737,50 грн. - середній заробіток за весь час затримки виплати належних сум при звільненні. Даний розрахунок відповідачем, всупереч вимогам ст.ст.10, 60 ЦПК України, не заперечено та не спростовано, а відтак такий приймається судом до уваги і згадані суми підлягають стягненню на користь позивача в судовому порядку. Щодо вимоги про стягнення 25 000 грн. моральної шкоди, то суд враховує наступне. За умовами ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Таким чином, враховуючи обставини справи та доводи позивача, допитаної в якості свідка про те, що у зв'язку порушенням відповідачем трудового законодавства та незаконне притягненням до дисциплінарної відповідальності спричинило їй душевні страждання та нервові переживання. Однак суд вважає, що розмір морального відшкодування, заявлений позивачкою, є завищеним та такий слід стягнути в розмірі 1000 грн., що відповідатиме вимогам розумності та справедливості. На підставі наведеного, слід визнати незаконним наказ відповідача №09-к від 21.01.2014 р., змінити формулювання звільнення та зобов'язати відповідача внести відповідний запис у трудову книжку позивача, стягнути з відповідача на користь позивача 376,75 грн. заборгованості з невиплаченої заробітної плати, 4 158,88 грн. заборгованості з компенсації за невикористану відпустку, 3737,50 грн. середнього заробітку за весь час затримки виплати належних сум при звільненні та 1000 грн. моральної шкоди, а всього 9273,13 грн. В решті вимог слід відмовити за безпідставністю. Крім цього, згідно зі ст.88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути 243,60 грн. судового збору. На підставі ст.ст.15, 16 ЦК України, ст.ст.38, 41, 117, 147, 149, 233, 235, 237-1 КЗпП України та

Outcome: approved