Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-26 00:00:00

24.04.2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житлом та виселення. Свої вимоги мотивує тим, що їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 22.12.2012 року належить житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS]. Ще до набуття нею права власності на зазначений будинок у ньому був зареєстрований її дядько [PERSON], однак не проживав там. У грудні 2014 року з дозволу позивача дядько заселився у належний їй будинок, однак останні півтора року веде антисоціальний спосіб життя: зловживає алкогольними напоями, не дотримується особистої гігієни, виражається нецензурною лайкою, застосовує до неї фізичне насилля, з приводу чого вона зверталася до правоохоронних органів. Крім того, відповідач несе в будинок речі та продукти зі смітника, чим наражає на небезпеку позивача та її дітей [PERSON] та [PERSON]. На зауваження [PERSON] не реагує. До того ж, він жодним чином не приймає участі в утриманні будинку та оплаті комунальних послуг. Позивач має намір продати будинок та придбати квартиру, однак [PERSON] не бажає звільняти житлове приміщення та зніматися з реєстрації. Позивач вважає, що її права як власника нерухомості порушені, у зв'язку з чим вимушена звертатися в суд за захистом своїх прав та інтересів та просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS], виселити його із будинку та стягнути з відповідача на її користь судовий збір, який був сплачений при подачі позову. Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду від 13.06.2017 року провадження по справі було відкрито. Відповідач про розгляд справи повідомлявся належним чином (а.с.43), у судове засідання жодного разу не з'явився, причини неявки суду невідомі. Відзиву, заяв чи клопотань за час розгляду справи в суді від нього не надходило. Третьою особою по справі, Виконавчим комітетом Нікопольської міської ради були надані пояснення, у яких у позові [PERSON] просять відмовити у повному обсязі. Посилаються на те, що спірний будинок належав бабусі позивача, яка доводилася матір'ю відповідачу - [PERSON]. Спадкоємцем першої черги в порядку спадкування за законом після її смерті був [PERSON], однак він відмовився від своєї частки у спадщині на користь племінниці [PERSON], яка тепер бажає позбавити його законного права користування житлом. До того ж, Акт за підписом сусідів, яким позивач підтверджує позовні вимоги, не є заходами попередження в розумінні п. 17 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» (а.с.35-36). Суд вважає можливим розглянути справу на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового процесу звукозаписувальними технічними засобами, що передбачено ч. 2 ст. 247 ЦПК України Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд дійшов наступних висновків. Між сторонами виникли правовідносини стосовно користування житловим приміщенням, належним [PERSON] За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 157 ЖК Української РСР установлено, що членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Згідно з частиною першою статті 116 ЖК Української РСР, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ними, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичними порушеннями правила співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського спливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 17 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК Української РСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ, тощо. Як встановлено судом, з 20.12.2012 року житловий будинок за адресою: [ADDRESS], на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Пахомовською Д.С. за реєстровим № 280, належить [PERSON] (а.с.7). Крім неї, її дітей [PERSON], [PERSON], та брата [PERSON] за вказаною адресою з 25.02.1993 року значиться дядько позивача [PERSON] (а.с.9,12,16,20). Відповідно до Акту, складеного за підписом сусідів та затвердженого Головою квартального комітету № 37 м. Нікополь 23.11.2016 року, з грудня 2014 року у спірному будинку проживає [PERSON], який протягом останніх півтора року веде антисоціальний спосіб життя, зловживає алкогольними напоями, вчиняє постійні сварки [PERSON], застосовував до неї фізичну силу, а також виражається нецензурною лайкою в присутності дітей, не дотримується правил особистої гігієни та має постійний брудний зовнішній вигляд, не приймає участі в утриманні будинку та сплаті комунальних послуг (а.с.16). Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, оскільки позивачем не надано жодних доказів антигромадської поведінки [PERSON], яка б робила б неможливим для інших проживання з ним в одному будинку, а також того, що ця поведінка носила систематичних характер та що позивач зверталася до уповноважених органів для застосування до відповідача заходів впливу. Акт, відповідно до якого [PERSON] веде антисоціальний спосіб життя, складено 23.11.2016 року. Натомість, із позовними вимогами [PERSON] звернулася 24.04.2017 року, тобто майже через півроку після подій, зазначених в Акті. Будь-яких інших доказів систематичного порушення відповідачем правил співжиття, а також вжиття щодо нього заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів, за час розгляду справи в суді позивачем надано не було. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч. 3 ст. 13 ЦПК України). Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. За змістом ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Стаття 8 Конвенції стосується прав особливої важливості для особистості людини, її самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див., mutatis mutandis, рішення від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» («Connors v. the United Kingdom»), заява № 66746/01, § 82). ЄСПЛ неодноразово висловлювався щодо можливості виселення особи з житлового приміщення. Так, у рішенні від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 19009/04, § 41) ЄСПЛ вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету - одну чи декілька з тих, що перелічені у пункті 2 вказаної статті, - чи не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві». Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Оскільки зміст і спрямованість діяльності держави визначають права та свободи людини і їх гарантії, а утвердження та забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (частина друга статті 3 Конституції України) та у зв'язку із тим, що позивачем не надано доказів щодо притягнення відповідача до відповідальності за антигромадську поведінку, що є підставою позовних вимог [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житлом та виселення, суд приходить до висновку про необхідність відмовити [PERSON] в задоволенні позову. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при зверненні до суду оплачено судовий збір на загальну суму 1280,00 грн. (а.с.3-5). Враховуючи, що суд відмовляє у задоволенні позову, судовий збір слід зарахувати у дохід Держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed