Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-29 00:00:00

22 липня 2014 року [PERSON] звернувся до Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області із зазначеною позовною заявою до [PERSON] Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 12 серпня 1998 року між ним та відповідачкою було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,23га, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Ця угода була зареєстрована Південною Товарною Біржею за № 0141. Обидві сторони виконали всі умови договору - відповідачка передала йому у власність зазначене вище нерухоме майно, а він його прийняв та сплатив ціну, обумовлену договором. У теперішній час він не може розпорядитися зазначеним нерухомим майном, оскільки нотаріуси вимагають від нього нотаріально-посвідченого договору купівлі-продажу, а зазначений вище договір вважають недійсним. Та обставина, що відповідачка на теперішній час не має бажання нотаріально посвідчувати вказану угоду, позбавляє його права розпорядитися майном. Посилаючись на викладене, просив визнати дійсним зазначений договір купівлі-продажу та визнати за ним право власності на земельну ділянку. Позивач в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Представник позивача в судове засідання не з'явився, надав заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує та не заперечує проти ухвалення заочного рішення по справі. Відповідачка, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, у порядку, передбаченому ч. 5 ст. 74 ЦПК України, до суду не з'явилася, про причини своєї неявки не повідомила, заяви про розгляд справи за її відсутності суду не подавала. Суд, на підставі ч. 1 ст. 224 ЦПК України, враховуючи згоду представника позивача і наявність достатніх даних для вирішення спору, вважає можливим провести заочний розгляд справи. Третя особа - Південна Товарна Біржа про причини неявки свого представника суду не повідомила, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Дослідивши письмові докази, суд дійшов наступного. 12 серпня 1998 року між сторонами було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, що розташована за адресою: [ADDRESS], площею 0,23 га за цільовим призначенням - обслуговування житлового будинку, садового будинку, який зареєстровано Південною Товарною Біржею за № 0141, що підтверджується копією цього письмового договору. Під час укладення угоди сторони дійшли згоди щодо всіх істотних умов цього договору та виконали всі взаємні зобов'язання, а саме відповідачка передала у власність позивача продану земельну ділянку, а останній прийняв її, сплатив вартість земельної ділянки, обумовлену договором, що також підтверджується зазначеною вище копією договору. Вищевказана земельна ділянка належала [PERSON] на праві власності, що вбачається з копії Державного акту на право приватної власності на землю, виданого на її ім'я 01 жовтня 1993 року Куцурубською сільською радою Очаківського району Миколаївської області. Вищевказаний договір купівлі-продажу земельної ділянки, в порушення ч. 3 ст. 18 Земельного кодексу України (в редакції 1992р.), що діяв на час укладення угоди, яка передбачає його обов'язкове нотаріальне посвідчення, посвідчено Очаківською філією Південної товарної біржі. З положень ч. 1 ст. 47 ЦК України (1963 р.) вбачається те, що угода, укладена з порушенням вимог про її обов'язкове нотаріальне посвідчення, вважається недійсною. Проте, згідно ч. 2 ст. 47 ЦК України (1963р.), якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати її дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Як зазначено в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при розгляді справ про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 16 вересня 2014 року № 26840362 щодо об'єкта нерухомого майна, на час укладення угоди земельна ділянка під забороною або арештом не перебувала. Аналізуючи зазначені вище обставини, суд дійшов висновку, що сторонами виконані всі умови договору, позивач тривалий час користується земельною ділянкою, а тому згідно з ч.2 ст.47 ЦК України (1963р.) його позовні вимоги про визнання угоди дійсною та визнання права власності на земельну ділянку є обґрунтованими та підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved