Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-08 00:00:00

22 грудня 2015 року публічне акціонерне товариство «Акцент-Банк» (далі - позивач) звернулося із вказаним вище позовом до [PERSON] (далі-відповідач), мотивуючи тим, що 12.02.2013 року між ПАТ «Акцент-Банк» і відповідачем було укладено кредитний договір № б/н, згідно якого позивач надає відповідачеві кредит у розмірі 7800,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Позивач вказані зобовязання виконав, відповідач скористався кредитом, але станом на 13.12.2015 року не виконує належним чином свої зобовязання згідно вказаного Договору, внаслідок чого утворилась заборгованість на загальну суму 35992,71 грн., яка складається із заборгованості за кредитом 7728,95 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом 23883,63 грн., заборгованості за пенею та комісією 2190,00 грн., а також із штрафів відповідно до пункту 2.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг»: 500,00 грн. штраф (фіксована частина), 1690,13 грн. штраф (процентна складова). З огляду на вказане, просить суд стягнути з відповідача вказану заборгованість, а також судові витрати у розмірі 1218,00 грн. Представник позивача та відповідач надіслали суду заяви в яких просили розглядати справу без їх участі. Представник позивача позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач позов не визнає, у своїй заяві від 09.02.2016 року вказує, що кредитний договір не укладала. Зясувавши обставини та оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних встановлених обставин і відповідних їм правовідносин. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. В силу ч. 1 ст. 1056 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Судом встановлено, що 12.02.2013 р. відповідач підписала ознайомлення з умовами і правилами надання банківських послуг, тарифами Приватбанку, виявила бажання оформити на своє імя /а.с. 8/. Однак із вказаної заяви не вбачається, що саме: платіжну картку кредитка «Універсальна», зарплатну картку, картку «Gold», пенсійну картку, депозит, дебетову особисту карту чи ідентифікацію з паспортом /а.с. 8/. Також підписалася під тим, що вона згодна з тим, що така заява разом з памяткою клієнта, Умовами і Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між ним і банком договір про надання банківських послуг /а.с. 8/. Із змісту позовної заяви вбачається, що вказане позивач вважає підтвердженням укладення кредитного договору, про стягнення заборгованості за яким заявлено вимоги у даній справі. На підтвердження своїх вимог до позовної заяви додано Тарифи банку «кредитка Універсальна», витяг із Умов та Правил надання банківських послуг. Однак таке твердження є необґрунтованим, виходячи із наступного. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. ВСУ у своїй постанові від 11 лютого 2015 року по справі № 6-240цс14 за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором, сформував правову позицію, згідно якої Умови споживчого кредиту… не є складовою частиною укладеного між сторонами договору, оскільки відповідачем вони не підписувалися. У постанові ВСУ від 11 березня 2015 року у справі № 6-16цс15 міститься висновок про те, що Умови, які не містять підпису позичальника, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору та відповідною письмовою угодою сторін. При цьому у цій же постанові ВСУ висловив правову позицію, що відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором. Адже законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст. ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням (постанова Верховного Суду України від 12.06.2014 року у справі № 6-32цс13). Позивач не надав жодного доказу того, що 12.02.2013 року між ним і відповідачем було укладено кредитний договір, а також те, що відповідачу було передано кредитні кошти у розмірі 7800,00 грн., як зазначає представник позивача у позовній заяві. Оскільки, з огляду на вищевикладене, підтвердженням вказаного не може слугувати підписання відповідачем заяви про згоду, що його заява від 12.02.2013 року разом з Памяткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг /а.с. 8/, враховуючи, що вони не підписувалися відповідачем. За таких обставин, виходячи із принципів змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства, суд вирішуючи справу на підставі наявних у справі доказів, вважає позовні вимоги не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Враховуючи, що суд дійшов висновку щодо відмови у задоволенні позову, та з урахуванням положень статті 88 Цивільного процесуального кодексу України, суд не вбачає підстав для присудження судових витрат з відповідача на користь позивача. З огляду на викладене, на підставі ст.ст. 207, 526, 629, 1054, 1056 ЦК України, враховуючи правові позиції ВСУ, викладені у постановах від 11 лютого 2015 року по справі № 6-240цс14, від 11 березня 2015 року у справі № 6-16цс15, від 12.06.2014 року у справі № 6-32цс13,

Outcome: dismissed