Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-16 00:00:00

22 лютого 2018 року до Радехівського районного суду Львівської області з заявою про встановлення факту спільного проживання спадкоємця із спадкодавцем звернувся [PERSON]. Вимоги позову мотивував тим, що 24 серпня 2017 року померла його тітка [PERSON]. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, спадкоємцем за законом є заявник. Зазначає, що на час відкриття спадщини він постійно проживав із [PERSON], а тому вважав, що прийняв спадкову масу. Від так, позивач, як спадкоємець за законом, звернувся із відповідною заявою до нотаріуса, однак йому було відмовлено у прийнятті такої, так як він - спадкоємець не був зареєстрований за адресою, де проживав разом із спадкодавцем [PERSON]. Заявник та його представник у судовому засіданні вимоги підтримали в повній мірі та виклали суду свої покази аналогічно, зазначеним у заяві (а.с.2-3). Позов просять задоволити. Представник відповідача у судове засідання не зявився, хоча про день, час та місце слухання справи повідомлявся судом належним чином (а.с.22) і про причини, що унеможливили його прибути до суду, не повідомив. У розумінні вимог ст.223 ЦПК України в судовому засіданні постановлено ухвалу про здійснення розгляду справи за відсутності представника відповідача. Вислухавши пояснення позивача та його представника, а також покази свідка, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних міркувань. Відповідно до положень ст.ст.13,19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За змістом ч.2 ст.315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також і інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», якщо постійне проживання особи із спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у звязку із чим нотаріус відмовив особі в оформлені спадщини, спадокємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. У контексті вимог статті 315 ЦПК України та рекомендацій, викладених у п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», розгляд справи №451/1606/17 про встановлення факту, що має юридичне значення проведено у позовному провадження. Відповідно до ч.1 ст.30 ЦПК України, позови, що виникають з приводу нерухомого майна, предявляються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Згідно фабули позовної заяви, встановлення факту позивачу необхідне для оформлення спадкових прав (а.с.2-3). Судом встановлено, що 24 серпня 2017 року померла [PERSON] (а.с.6), яка є тіткою заявника (а.с.2,9), в результаті чого відкрилася спадщина у склад якої увійшли, окрім іншого земельні ділянки (а.с.10). Із довідки Нивицької сільської ради Радехівського району №615 від 28.08.2017 року вбачається, що [PERSON] проживав разом із своєю тіткою [PERSON], яка померла 24 серпня 2017 року та вів із нею спільне господарство (а.с.9). Окрім цього, факт проживання [PERSON] із [PERSON] до дня її смерті у будинку №26 по вулиці Центральна у с.Нивиці Радехівського району, ствердив у судовому засіданні свідок [PERSON], недовіряти показам якого у суду підстав не має. Приймаючи до уваги вищенаведене, позиції з цього приводу, викладені у Постанові Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», Постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» та у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, суд приходить до висновку, що позовні вимоги сторони щодо встановлення факту є законними та обґрунтованими і, відповідно такими, що підлягають до задоволення. У розумінні вимог ст.141 ЦПК України, суд вважає за необхідне із відповідача на користь позивача стягнути понесені ним судові витрати.

Outcome: approved