Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-03 00:00:00

24.06.2014р. позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому просила позбавити [PERSON] батьківських прав у відношенні сина [PERSON] [INFO] р. В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданим Андріївською селищною радою Балаклійського району Харківської області 07.04.2008 р. батьком [PERSON] є відповідач [PERSON]. Під час пологів дитина отримала родову травму, в результаті чого є інвалідом дитинства, у неї дитячий церебральний параліч, подвійна геміплегія, затримка темпів розвитку. Син потребує постійного догляду матері, амбулаторного і стаціонарного лікування, а також тривалої реабілітації, у придбанні допоміжних засобів (шведська стінка, коляска). Шлюб між позивачем та відповідачем розірваний. Відповідач матеріально нічим, окрім аліментів не допомагає. В даний час працює за кордоном в Ірландії. З 13.07.2009 р. дитина перебуває під наглядом у невропатолога і потребує постійного придбання медикаментів. Згідно з медичним висновком № 30 від 20.07.2009 р. виданим на дитину-підлітка-інваліда дитинства у віці до 16 років, позивач має право на отримання допомоги на дитину-інваліда. Даний висновок виданий до 01.08.2014 р. УПСЗН Балаклійського району позивачу видано посвідчення серії [NUMBER] від 19.06.2009 р., про те що вона отримує допомогу на дитину-інваліда до 31.07.2014 р. у розмірі 558,20 грн. З 24.12.2013 р. по 06.01.2014 р. син перебував на лікуванні в Харківській міській лікарні № 5 з діагнозом ДЦП, спастичний тетрапарез, ЗППР. Позивач вчитель англійської мови Червонодонецької школи № 2. ЇЇ заробітна плата за 3 місяці складає 2164,16 грн., згідно з довідкою Червонодонецької школи від 14.04.2014 р. Позивач працює неповний робочий час у зв'язку з хворобою дитини. На лікування сина щорічно позивач витрачає гроші в сумі від 15 до 20 тисяч грн. По закінченню року позивач змушена звертатися до суду для того, щоб відповідач виплатив їй ? частину витрачених на лікування грошей, оскільки добровільно він цього не робить. У відповідності до рішення Балаклійського районного суду Харківської області від 07.04.2009 р. з відповідача стягнуті аліменти у розмірі ? частини з усіх видів заробітку, які він добровільно не сплачував, виникла заборгованість. У 2011 р. за заявою позивача ВДВС Балаклійського РУЮ у січні було подане клопотання в Балаклійський суд про обмеження боржника у праві виїзду за межі України, вказане клопотання було задоволене, у березні 2011 р. заборгованість була погашена. Позивач вказала, що їй тільки через суд необхідно отримувати від відповідача допомогу та аліменти. Вона присвятила своє життя вихованню хворої дитини від її народження, а відповідач не бачив сина практично від народження. Характеризується позивач за місцем роботи позитивно. Згідно з актом обстеження житлового приміщення за місцем мешкання депутатом Андріївської селищної ради [PERSON] у присутності свідків [PERSON], [PERSON] у будинку є всі належні умови для проживання, виховання та розвитку сина. З метою позбавлення батьківських прав відповідача позивач зверталась у службу в справах дітей Балаклійської РДА для отримання висновку, але їй відмовили до вирішення справи у суді. 04.08.2014 р. позивачем надано доповнення до позовної заяви, в яких вказала, що відповідач з дати винесення рішення суду про стягнення аліментів, тобто з 06.02.2009 р. по березень 2011 р. не платив аліменти, 17.11.2010 р. судом винесено ухвалу, якою відповідача було тимчасово обмежено у праві виїзду за межі України, у березні 2011 р. заборгованість по аліментам була погашена. Кожного року позивач по декілька разів возить хвору дитину у санаторії, і залежно від кількості поїздок і виду лікування у рік позивач витрачає від 15 до 25 тисяч на рік. Дохід позивача на місяць складає 1500 грн. аліменти та 960 грн. пенсія, що у сумі складає 2460 грн. У січні 2014 р. позивач вийшла на роботу та отримує близько 600 грн. Змушена була звертатись до суду із позовами про стягнення додаткових витрат на утримання дитини. Відповідач жодного разу не був на прийомі у лікаря з дитиною, через відмову відповідача надати дозвіл на виїзд дитини за кордон, позивач не змогла вивезти дитину на лікування. Заперечення з боку відповідача, які надійшли до суду через канцелярію суду, не прийняті судом з огляду на те, що вказані заперечення підписані не уповноваженою особою. Крім того на адресу суду надійшов Висновок органу опіки та піклування від 29.07.2014р. про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав з огляду на відсутність для того підстав, передбачених законодавством. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, просили позбавити відповідача батьківських прав. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнала, заперечувала проти позову та просила відмовити у його задоволенні. Представник органу опіки та піклування у судовому засіданні вважала, що позов можливо задовольнити. Прокурор у судовому засіданні також вважала, що позов підлягає задоволенню. Вислухавши пояснення позивача, її представника, представника відповідача, думку представника органу опіки та піклування, прокурора, дослідивши надані сторонами докази, вивчивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Згідно зі ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст.ст. 59, 60 того ж Кодексу доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши до суду належні та допустимі докази на їх підтвердження, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Обставини, які визнаються сторонами або встановлені судовими рішеннями, доказуванню не підлягають. Доказування по цивільній справі, як і рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення позивача та відповідача, судом встановлено, обидві сторони визнають наступні фактичні обставини: сторони перебували у шлюбі між собою, який на даний час розірвано; від шлюбу мають одну дитину 2008 р.н., яка є інвалідом дитинства, страждає дитячий церебральний параліч, подвійну геміплегію, затримку темпів розвитку; відповідач сплачує аліменти, а також додаткові витрати на утримання дитини, однак не у добровільному поряду, а за відповідними рішеннями суду; дитина на сьогодні проживає разом із позивачем; відповідач постійно проживає за межами України. Вказані обставини визнаються сторонами, а також підтверджуються наступними документами: - свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим 07.04.2008 р. Андріївською селищною радою Балаклійського району Харківської області; - свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER], виданого 12.05.2009. відділом реєстрації актів цивільного стану Балаклійського районного управління юстиції Харківської області; - довідкою дитячої поліклініки про те, що [PERSON] [INFO] р. страждає на дитячий церебральний параліч, подвійну гемиплегию, затримку темпів розвитку, є інвалідом дитинства, потребує постійного догляду матері, амбулаторного, стаціонарного і санаторно-куротного лікування, а також у тривалій реабілітації, у придбанні допоміжних засобів; - випискою із домової книги про склад сім`ї № 22 від 29.10.2013 р.; - посвідченням серії [NUMBER], виданим позивачу Балаклійським районним УПСЗН, призначено державну соціальну допомогу на дитину-інваліда у розмірі 558,20 грн. - актом обстеження будинковолодіння [ADDRESS] від 12.04.2014 р. Крім того, згідно з довідкою ВДВС Балаклійського РУЮ Харківської області станом на 01.07.2013 р. відповідач заборгованості по аліментам не має. Рішенням Балаклійського суду Харківської області від 22.06.2011 р. з відповідача стягнуто на користь позивача додаткові витрати на лікування дитини у розмірі 7532,24 грн. Рішенням Балаклійського суду Харківської області від 03.08.2011 р. з відповідача стягнуто на користь позивача аліменти на її утримання у зв'язку з проживанням з нею дитини-інваліда у розмірі ?? частини всіх видів заробітку відповідача. Рішенням Балаклійського суду Харківської області від 08.02.2012 р. з відповідача стягнуто на користь позивача додаткові витрати на дитину у розмірі 13774,20 грн. Рішенням Балаклійського суду Харківської області від 02.04.2013 р. з відповідача стягнуто на користь позивача додаткові витрати на дитину у розмірі 12882,36 грн. Рішенням Балаклійського суду Харківської області від 18.03.2014 р. з відповідача стягнуто на користь позивача додаткові витрати на дитину у розмірі 7500,96 грн. Сам позивач пояснює, що виплати за вказаними рішеннями суду відповідач здійснює належним чином, заборгованість на цей час відсутня. Батьки зобов'язані піклуватись про своїх неповнолітніх дітей. У відповідності до ч. 4 ст. 155 СК України, ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Зокрема ст. 184 КУпАП «Невиконання батьками або особами, що їх замінюють, обов'язків щодо виховання дітей», ст. 166 КК України «Злісне невиконання обов'язків по догляду за дитиною або за особою, щодо якої встановлена опіка чи піклування», ст. 164 СК України «Підстави позбавлення батьківських прав». Доказів притягнення відповідача до адміністративної або кримінальної відповідальності суду не надано. У відповідності до п.1 ч.1 ст.164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом 6 місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування. Таким чином для позбавлення особи батьківських прав за цією підставою, позивач повинен довести (надати суду належні та допустимі докази), одночасну сукупність таких обставин: 1) відповідач не забрав дитину з пологового будинку; 2) в нього не було поважних причин для цього; 3) він протягом 6 місяців не виявляв щодо цієї дитини батьківського піклування. Ураховуючи викладене, суд до посилань позивача про те, що відповідач не забрав дитину з пологового будинку, ставиться критично, позаяк суду не надано жодних доказів на підтвердження вказаних обставин. Таким чином ця підстава, на яку посилалась позивач, є недоведеною. Другою підставою позбавлення батьківських прав, на яку посилався позивач є ухилення батьком дитини (відповідачем) від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини (п.2 ч.1 ст.164 СК України). Пленум Верховного Суду України в своїй Постанові N 3 від 30.03.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» зазначив зокрема наступне. 15. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. 18. …Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. З огляду на викладене, позбавлення батьківських є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків. Це тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку особи у кращий бік неможливо, і лише при наявності вини в діях цієї особи щодо виконання нею батьківських обов'язків. У залежності від конкретної ситуації в сім'ї позбавленню батьківських прав можуть передувати превентивні заходи впливу на батьків (бесіди, попередження з боку органів опіки та піклування, органів внутрішніх справ, надання сім'ї необхідної допомоги, накладення адміністративної відповідальності), відібрання дитини від батьків без позбавлення їх батьківських прав тощо (ст.170 СК України). Позбавлення батьківських прав повинно бути результатом свідомої поведінки батьків (одного з них). Якщо вони не в змозі розумно керувати своїми діями та вчинками з причин, що від них не залежать (тяжке психічне захворювання, слабоумство, інвалідність тощо), то, за загальним правилом, їх не можна позбавляти батьківських прав. Відтак наявність вини є обов'язковою умовою для позбавлення батьківських прав. Таким чином для позбавлення особи батьківських прав за цією підставою, позивач повинен довести (надати суду належні та допустимі докази), про те, що: 1) особа ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини (з доведенням конкретних дій відповідача); 2) відповідач ухиляється свідомо; 3) поведінка відповідача є винною; 4) інші, більш м'які заходи впливу на нього неможливі або виявилися безрезультатними. На думку суду сукупності вказаних обставин позивачем не доведено. Так, показання трьох свідків, які більшу частину обставин знають зі слів самої позивачки, не можуть бути підтвердженням свідомої винної поведінки відповідача, з яким вони не знайомі, а відтак мотиви його поведінки не можуть бути їм відомими. Довідка з лікарні від 24.07.2014р. про те, що батько на прийом до лікарів не звертався, на думку суду також не може об'єктивно підтверджувати, що батько дитини свідомо ухиляється від виконання батьківських обов'язків. Дві роздруківки переписок у соціальних мережах суд у якості доказів відкидає, позаяк відсутні об'єктивні докази щодо осіб, які брали учать у цих переписках, датах їх здійснення, сторінок в мережі Інтернет тощо. Іншими наданими суду доказами підтверджується, що дитина страждає на захворювання «дитячий церебральний параліч, подвійна геміплегія, затримка темпів розвитку» і потребує лікування. Як зазначає сам позивач, відповідач постійно проживає за межами України. Об'єктивних доказів про те, як часто відповідач приїжджає в України, на які періоди - суду не надано. Як зазначає сам позивач, відповідач свою частину грошових коштів на лікування за рішеннями суду сплачує, а також сплачує присуджені аліменти. Вирішення батьками питань щодо виховання дитини здійснюється в порядку ст.ст.141, 150, 157 СК України, спільно. У разі відсутності між батьками згоди з цього питання, спір між ними може бути вирішений органом опіки та піклування або судом. Доказів того, що позивачка зверталась до органу опіки та піклування в порядку ст.ст.152, 158 СК України, суду не надано. Так само суду не надано доказів, що між сторонами раніше судом розглядались спори щодо участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо у порядку ст.159 СК України. Натомість судом розглядались лише спори щодо утримання дитини, позаяк сторони не здатні вирішити це питання за домовленістю між собою у відповідності до ч.1 ст.181 СК України. Разом із тим суд констатує, що наявність судових спорів батьків щодо утримання дитини не є протиправним, відповідає чинному законодавству (ч.2 ст.185 СК України), не суперечить нормам моралі та не можуть бути самостійною і єдиною підставою для позбавлення одного з батьків батьківських прав. Суд при цьому звертає увагу на те, що позивач підтвердив той факт, що за всіма рішеннями суду про стягнення додаткових витрат відповідач відповідні кошти сплачує. Так само не є підставою для позбавлення батьківських прав небажання одного з батьків надавати дозвіл на виїзд дитиною за межі України, на що посилається позивач. Однак жодних доказів на підтвердження того, що спір між сторонами з цього приводу вирішувався судом - суду не надано. Таким чином, позивачем не доведено наявність достатніх підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, а встановлених судом обставин явно недостатньо для застосування цього крайнього заходу впливу на батька дитини, з огляду у тому числі на той факт, що жодні інші більш м'які заходи впливу до нього не тільки не застосовувались, але й не були ініційовані заінтересованими особами. Такий висновок суду підтверджується зокрема й висновком органу опіки та піклування, в якому вказано про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав. На підставі викладеного у позові слід відмовити.

Outcome: dismissed