Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-19 00:00:00

22.07.2019 року до суду звернулася позивач [PERSON] , з позовом про розірвання шлюбу до відповідача [PERSON] 29.08.2019 року отримана довідка про реєстрацію місця проживання відповідача - фізичної особи. 30.08.2019 року ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду в підготовчому судовому засіданні на 30.10.2019 року. 07.10.2019 року від в відповідача надійшов відзив на позовну заяву. 30.10.2019 року в підготовчому судовому засідання оголошена перерва до 06.12.2019 року. 06.12.2019 року закінчене підготовче судове засідання. Справа призначена до розгляду на 29.01.2020 року. 29.01.2020 року розгляд справи відкладений за клопотанням позивача на 16.03.2020 року. 16.03.2020 року розгляд справи відкладений за клопотанням представника відповідача до 13.05.2020 року. 13.05.2020 року розгляд справи відкладений за клопотанням представника відповідача до 11.08.2020 року. 11.08.2020 року в судовому засіданні оголошена перерва до 17.09.2020 року. 17.09.2020 року в судовому засіданні оголошена перерва до 20.10.2020 року Учасникам розгляду справи роз`яснені права та обов`язки у відповідності до ст. 43, 44, 49 ЦПК України. 20.10.2020 року виготовлено вступну і резолютивну частину рішення. Згідно заявлених позовних вимог позивач просить розірвати шлюб, укладений між нею та відповідачем, зареєстрований 16 серпня 2013 року у відділі реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Верхньодніпровського районного управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 87. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступне: [INFO] вона народила від відповідача [PERSON] , доньку - [PERSON] . 16.08.2013 року вона уклала шлюб з відповідачем по справі, який був зареєстрований у відділі реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Верхньодніпровського районного управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 87. Спільного та щасливого життя з відповідачем на почуттях взаємної любов, поваги, дружби, взаємодопомоги один одному в них не вийшло. В родині були часті сварки та непорозуміння. В березні 2015 року вони з в відповідачем припинили спільне проживання, вона навіть зверталась з позовом до суду про розірвання шлюбу. В серпні 2017 року відповідач вмовив її зберегти їхню родину, навіть запропонував усиновити її сина від попереднього шлюбу - [PERSON] , [INFO] . Нею було подано заяву про залишення раніше поданого позову про розірвання шлюбу без розгляду. Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 15.01.2018 року по цивільній справі № 173/1511/17 було усиновлено її сина відповідачем та змінено прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] », а по батькові з « [PERSON] » на « [PERSON] » Вона неодноразово намагалась налагодити їхнє життя, але дійти згоди вони так і не змогли, оскільки не виявили спільного погляду на сімейне життя, ведення побуту. Вони втратили почуття любові, поваги. дружби один до одного. Свідками їхніх сварок були діти. Їхнє спільне життя стало нестерпним ні для них, ні для їх дітей. В лютому 2019 року їхнє спільне з відповідачем життя було припинене остаточно. Вона з дітьми переїхала жити в інше приміщення, спільне господарство та сімейне життя з того часу між ними не ведеться, шлюбні стосунки не підтримуються. На даний час між ними припинене навіть спілкування, що й стало причиною звернення до суду. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити, давши пояснення фактично установлені матеріалами справи. Також пояснила, що її довірителька проживала з матір`ю та сином в невеликій, двокімнатній квартирі. В 2009 році її довірителька познайомилась з відповідачем і так сталось, що вона завагітніла, але як подружжя вони не проживали оскільки квартира була маленькою. В одній із кімнат проживала мати її довірительки, в іншій позивачка із сином. До 2009 року відповідач проживав в Німеччині, а потім жив у своєї матері. Відповідач лише інколи навідувався до позивачки до 2013 року. В 2013 році між її довірителькою і відповідачем був укладений шлюб. В 2014 році її довірителька з відповідачем поїхали до сестри відповідача в Польщу, але в 2015 році вони повернулись. В тому ж 2015 році відповідач разом з [PERSON] побив позивачку і вона подала позовну заяву про розірвання шлюбу. Але відповідач забрав їх спільну доньку, не давав її довірительниці спілкуватись з нею. Возив дитину в багажнику автомобіля, і вона заради дитини погодилась забрати позовну заяву та продовжити проживати з відповідачем у шлюбі. В 2018 році відповідач усиновив дитину позивачки від першого шлюбу, але це також було здійснено під примусом. Тому з 2015 по 2019 рік її довірителька хоч і перебувала у шлюбі з відповідачем, але підтримувала шлюбно-сімейні відносини під примусом відповідача. Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги визнали частково. Відповідач не заперечує проти розірвання шлюбу. Проте зазначили, що сторони перебували в фактичних шлюбних відносинах з 2008 року . В 2013 році шлюб між сторонами був зареєстрований і в шлюбі сторони проживали по травень 2019 року. В січні 2019 року відповідач їздив до Польщі, де проживала позивачка. Протягом всього цього періоду у їх дітей була няня і вони проживали як одна сім`я. Вони разом проживали, спілкувались, вели спільне господарство, відповідач матеріально підтримував позивачку та дітей. В 2015 році між сторонами дійсно виник конфлікт, із-то подружньої зради позивачкою, але згодом сторони помирились. І в той же рік вони всією сім`єю поїхали на море потім до м. Києва. Тому відповідач просить встановити факт що він проживав з позивачкою однією сім`єю з 2008 року і перебував у шлюбі з позивачкою по травень 2019 року Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, з`ясувавши зміст позовних вимог, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини Судом встановлено, що 16 серпня 2013 року позивач уклала шлюб з відповідачем по справі, який був зареєстрований у відділі реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Верхньодніпровського районного управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 87, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб До реєстрації шлюбу у сторін народилася донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження, в якому сторони записані батьками дитини. Обоє із подружжя настоюють на розірванні шлюбу і просять не надавати їм строк для примирення. Судом встановлено, що причиною розпаду сімейних відносин стало відсутність між сторонами взємопорозуміння, любові та поваги одне до одного. Зазначені обставини, на думку суду створюють неможливі умови для подальшого спільного проживання сторін та збереження шлюбних стосунків. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, - чоловіки та жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознаками раси, національності або релігії одружуватись і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження, під час шлюбу та під час його розірвання шлюбу. Виходячи з вищевикладеного, суд вважає, що причини, які спонукали позивача на розірвання шлюбу є обґрунтованими, подальше проживання сторін та їх примирення стало не можливим, шлюб між сторонами потрібно розірвати так як подальше перебування сторін у шлюбі на думку суду суперечитиме їхнім інтересам та інтересам їхніх дітей. За наведених вище обставин, суд приходить до висновку, що припинення шлюбних відносин між сторонами має стійкий характер і шлюбні відносини та спільне проживання сторони не бажають відновлювати . Відповідно до ч. 1 ст. 21 СК України - Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України - Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Позивач настоює на розірванні шлюбу, а відповідач не заперечує проти його розірвання, тому виходячи із принципу добровільності (вільної згоди чоловіка і жінки) шлюбу, суд приходить до висновку, що подальше перебування сторін у шлюбі буде мати наслідком примушення позивача до шлюбних відносин, та втратить одну з основних його підстав - добровільність. За даних обставин суд приходить до висновку про наявність підстав для розірвання шлюбу. Дане рішення приймається судом у відповідності із способом захисту обраним позивачем та передбаченим нормами Сімейного кодексу України. З приводу визначення часу з якого сторони проживали однією сім`єю до реєстрації шлюбу та припинили спільне проживання та ведення спільного господарства судом були допитані свідки. Так свідок [PERSON] , в судовому засіданні пояснила, що позивачка є її донькою. Позивачка разом із сином проживала у неї. Коли її донька познайомилась з відповідачем, останній інколи приїздив до них в гості,проте сам жив у матері у м. Верхівцеве. Також відповідач деякий час проживав у Німеччині і її донька їздила до відповідача у Німеччину. Наслідком цих зустрічей стало те, що її донька народила другу дитину. Вона не схвалювала таку поведінку доньки, так як вважає, що діти повинні народжуватись у шлюбі і вона сказала сторонам, що якщо вони збираються разом жити, то повинні узаконити свої відносини. В 2013 році її донька та відповідач зареєстрували шлюб. Вона зареєструвала відповідача у належній їй квартирі, а сама перейшла жити до іншої доньки. Добре сторони проживали недовго. Майже відразу у них почали виникати сварки, сім`я не виходила. В 2015 році її донька звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу. Відповідач телефонував їй та просив, щоб вона допомогла зберегти сім`ю. Коли її донька не погоджувалась на відновлення шлюбних відносин, відповідач забрав їх спільну доньку, возив її в багажнику автомобіля, шантажував її доньку. І її донька з метою повернення дитини відмовилась від розірвання шлюбу. Але примирення між сторонами тривало недовго. Відповідач продовжував неповажливо ставитись до її доньки, що призвело до нервового зриву та погіршення стану здоров`я. у Польщі її доньку забрали до лікарні і вона дуже погано себе почувала. Про обставини в Польщі розповів їй її онук. Свідок [PERSON] , в судовому засіданні пояснила, що вона є сестрою позивачки. Їй відомо, що відповідач з 2009 року по 2013 рік лише приїздив до її сестри в гості, але з нею не проживав. В 2013 році сторони розписались. До реєстрації шлюбу разом не проживали. Буваючи у сестри вони лише інколи бачила в неї відповідача. Особистих речей відповідача у її сестри не було. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона є сестрою відповідача. Її брат та позивачка проживали разом, були одружені. З 2015 року сторони проживали в Польщі. Спочатку 1.5 місяці вони проживали у її квартирі. Син позивачки вступив до польсько-української гімназії. Потім [PERSON] знайшли собі квартиру та проживали там. [PERSON] ходив до школи, [PERSON] - до дитячого садочка. Сторони проживали дружно, не сварились, разом їздили відпочивати. В Польщі сторони прожили 4-ри роки. В 2019 році [PERSON] виїхав на Україну, а [PERSON] залишилась, так як вона стажувалась на лікаря. В лютому місяці 2019 році [PERSON] забрав речі та повернувся до України. Свідок [PERSON] , в судовому засіданні пояснила, що вона є сусідкою по квартирі в якій проживали [PERSON] . Спочатку в дану квартиру вселилась позивачка. Потім там з`явився і відповідач. Відповідач проживав в квартирі з кінця літа 2008 року. Вона це знає так як в жовтні 2008 року помер її чоловік і сім`я [PERSON] пропонувала та надавала їй допомогу. В грудні 2008 року вона попала під скорочення та втратила прибуток. Сім`я [PERSON] повідомила їй, що вони розвивають свій бізнес щодо продажу питної води і в травні місяці наступного року прийняли її на роботу. Вона спілкувалась зі сторонами, як сусідка і як робітник, здавала гроші, які були нею виручені від продажу питної води. Інколи грошові кошти здавала [PERSON] , інколи [PERSON] . Сторони проживали добре. [PERSON] добре відносився до дітей, як до власної доньки, так і до сина [PERSON] . Також їй відомо, що з 2015 року по 2017 рік сторони проживали разом, вона знає, що вони очікували «візу» так як планували виїжджати до Польщі. Свідок [PERSON] , в судовому засіданні пояснив, що [PERSON] , він знає з 1998 року так як вона товаришувала з його сестрою. Тісно спілкується він сім`єю [PERSON] з 2012 року, ходили в гості одне до одного, виїздили на пророду. Крім того він привозив до [PERSON] родичів сторін, коли вона народила доньку. Відносини в сім`ї були відмінні. Він надавав сторонам поради, коли вони вирішили переїхати проживати до Польщі. Свідок [PERSON] ,. в судовому засіданні пояснила, що вона добре знає сім`ю [PERSON] так як з 2007 року доглядає за їх дітьми. У фактичних шлюбних відносинах сторони почали проживати з 2008 року. Сім`я проживала в квартирі по [ADDRESS] , в якій жила [PERSON] , її син і [PERSON] . Мати позивачки також бувала в цій квартирі, але рідко, так як вона часто виїжджала до інших дітей. Потім сторони купили будинок на території санаторія «Славутич» та перебрались туди. До того як сім`я виїхала до Польщі вони проживали разом як сім`я. Поїхали до Польщі разом, після їх виїзду вона продовжували наглядати за будинком, годувати собаку. В сім`ї [PERSON] вона бувала кожного дня крім вихідних. Відносини в сім`ї були нормальні, інколи виникали сварки, але вони були звичайними. Свідок [PERSON] ,.в судовому засіданні пояснив , що [PERSON] він знає з 1990 року. Разом з ним вони налаштовували бізнес у вигляді відкриття магазину в м. Верхівцеве. В лютому 2008 року [PERSON] познайомився із [PERSON] , так як вона працювала в санстанції, а вони там отримували дозволи на відкриття магазину. Потім вони почали зустрічатись. [PERSON] рідко бував у матері в м. Верхівцеве. А в 2009 році він повністю переїхав проживати до [PERSON] . В 2015 році сторони побудували дачу. Потім виїхали до Польщі. Інколи вони приїздили, привозили йому подарунки, відносини між сторонами були дружні. Свідок [PERSON] ,. в судовому засіданні пояснив, що з 2016 року він знайомий з подружжям [PERSON] , знає їх як подружжя. В силу трудових відносин він контактує з [PERSON] , працює в м. Верхівцеве в ПАБі. [PERSON] , разом з дружиною і дітьми досить часто приїздив на його робоче місце. З [PERSON] вони вирішували робочі питання, а потім сім`я разом з дітьми відпочивала у даному закладі. Сиділи за столиком, їли, спілкувались. З їх поведінки було видно, що це сім`я, а не просто партнери. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він, давно знайомий з [PERSON] . А з 2007-2008 року знайомий і з [PERSON] . [PERSON] проживають як родина приблизно з 2008-2009 року. Він був в квартирі в місті Верхньодніпровську, де проживала дана родина, розбирав там підлогу,робив ремонтні роботи. Сім`я [PERSON] проживала там, в квартирі знаходились речі всієї сім`ї. Досить часто він з роботи відвозив [PERSON] до даної квартири, також возив всю с ім`ю у місто Верхівцеве до матері [PERSON] . [PERSON] проживали як родина, відносини між ними були дружніми. Оцінюючи показання всіх свідків, суд вважає встановленим факт, що сторони почали проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу з початку 2009 року. Оскільки допитані зі сторони відповідача свідки пояснили, що сторони почали проживати однією сім`єю з кінця 2008 початку 2009 року, показання свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Даний факт підтверджується ще й тим, що в січні 2010 року у сторін народилась спільна донька, батьком якої записаний відповідач. Таким чином сторони почали проживати однією сім`єю не менше як за 9-ть місяців до народження дитини, тобто приблизно з березня 2009 року. Показання свідків [PERSON] , і [PERSON] , про те, що сторони в даний період спільно не проживали, а лише мали тимчасові зустрічі, оскільки відповідач проживав у своєї матері, в Німеччині, суд вважає безпідставними, так як вони спростовуються самим фактом народження дитини, та свідомим ставленням до цієї обставини сторонами, які зачали дитину, чекали на її народження, будучи не в шлюбі відповідач подав заяву про запис його батьком цієї дитини, а родичі сторін також позитивно сприйняли цей факт, що підтверджується показаннями свідка [PERSON] ,. який пояснював, що він возив родичів сторін до позивачки, коли остання народила дитину. З чого суд приходить до висновку, що відносини між сторонами не були випадковими, після знайомства відносини між сторонами розвивались та перетворились у шлюбно -сімейні. Навіть, як що сторони певний ч ас і не проживали в одному місці, то дана обставина не спростовує факту проживання їх однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Оскільки відповідно до ч. 1 ст. 56 СК України -Дружина та чоловік мають право на вільний вибір місця свого проживання. Крім того навіть свідок [PERSON] , пояснювала, що коли відповідач проживав у Німеччині, її донька, позивачка [PERSON] , їздила до нього, що також свідчить про підтримання фактичних шлюбно-сімейних відносин між сторонами. Щодо переривання шлюбних відносин в 2015 році, то позивачем надано висновок спеціаліста судово-медичного експерта № 3080 від 08.07.2015 року, про підтвердження наявності у позивача [PERSON] , легких тілесних ушкоджень. В описовій частині цього дослідження зазначено, що позивачка вказувала на спричинення їй тілесних ушкоджень чоловіком та ще двома невідомими їй людьми. Тобто суд також вважає встановленим, що влітку 2015 року між сторонами відбулось погіршення стосунків, що мало наслідком спричинення позивачці тілесних ушкоджень, та за її словами. подання нею позову про розірвання шлюбу. Проте, шлюб між сторонами так і не був розірваний, що свідчить про те, що сторони знайшли спільну мову, вирішили конфліктну ситуацію та примирились. Будь-яких доказів на переривання шлюбних в відносин між сторонами на певний період часу суду не надано. Пояснення свідків [PERSON] , і [PERSON] , що в подальшому позивачка продовжувала перебувати у шлюбі з відповідачем під психологічним примусом, оскільки, останній забрав дитину та погано з нею поводився, суд також вважає безпідставними та такими, що спростовуються наданим сторонами доказами. Так, з наданих суду фотознімків, зроблених в 2015 - 2016 роках вбачається, що в переважній більшості сторони зображені на даних знімках разом, на деяких з батьками та дітьми. При цьому і позивач і відповідач виглядають щасливими усміхненими, вдоволеним життям, спільно проводять своє дозвілля, та поводять себе в побуті як щаслива сім`я. Позивач та відповідач дивляться один на одного з любов`ю та лагідністю, та ці ж почуття відтворюють своїми рухами, що було б неможливим. Якби між сторонами існували напружені відносини. З рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 15 січня 2018 року також вбачається, що шлюбно-сімені відносини між сторонами залишаються міцними. Оскільки сторонами прийняте спільне рішення про усиновлення сина позивачки від першого шлюбу відповідачем. При розгляді справи [PERSON] , надавала наступні пояснення: «бажання усиновлення заявником її дитини у них виникло давно. Дитина проживає у їх спільній родині, вважає заявника своїм батьком. Навіть на шкільних зошитах писав, що він [PERSON] . Біологічний батько дитини позбавлений батьківських прав за рішенням суду. Вважає, що усиновлення її дитини її теперішнім чоловіком матиме наслідком ще більше зміцнення їхньої сім`ї» Дана обставина, а також згода самої дитини на усиновлення стали підставою для ухвалення рішення про усиновлення. Крім того, для вирішення питання про усиновлення дитини збирався матеріал органом опіки і піклування, який більш детально вивчав взаємовідносини в сім`ї, досліджував побутові, моральні, психологічні взаємовідносини в сім`ї та надав суду висновок про доцільність цього усиновлення. Тобто, як вже зазначалось вище, наявність конфлікту між сторонами не призвело до припинення шлюбних відносин між сторонами та його розірвання. А сторони ще тривалий період часу продовжували перебувати у шлюбі та мали позитивну та щасливу сім`ю. Вирішуючи питання щодо часу припинення шлюбних відносин, суд погоджується з доводами позивача, що таке припинення шлюбних відносин відбулось в лютому місяці 2019 року, оскільки дана обставина підтверджена і поясненнями свідка [PERSON] , яка пояснила, що на початку 2019 року [PERSON] , приїжджав до Польщі, де проживала позивач. А в лютому місяці цього ж року [PERSON] , забрав свої речі та повернувся до України. З чого суд приходить до висновку, що шлюбні відносини між сторонами припинені в лютому місяці 2019 року. Після розірвання шлюбу суд вважає за можливе залишити позивачці прізвище, обране при реєстрації шлюбу « [PERSON] ». Оскілки позивачка клопотання про зміну прізвища не заявила, а її представник в судовому засіданні також не просила вирішити питання про відновлення позивачці дошлюбного чи дівочого прізвища.. Відповідно до ст. 115 СК України рішення суду після набрання ним законної сили надсилається органу державної реєстрації актів цивільного стану громадян для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. Відповідно до ст. 141 ЦПК України та враховуючи вину обох сторін у розірванні шлюбу, суд вважає за можливе понесені судові витрати по сплаті судового збору покласти на позивача, а на відповідача покласти витрати за реєстрацію розірвання шлюбу в органах державної реєстрації актів цивільного стану. На основі ст. 110, 112 Сімейного Кодексу України,

Outcome: approved