Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-15 00:00:00

24.04.2008 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору недійсним. Протягом розгляду справи позовні вимоги неодноразово уточнялись і змінювались, останній раз 28.10.2013 року (а.с. 99-100 т.4). [PERSON] позов мотивувала тим, що вона є матір`ю померлого [INFO] [PERSON] 25.04.2002 року разом із дружиною - [PERSON] та сином [PERSON] він приватизував квартиру [ADDRESS] - по 1/3 частці кожному. 02.05.2004 року [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON] 31.01.2006 року [PERSON] та [PERSON] видали на ім`я [PERSON] довіреності на продаж 2/3 часток квартири [ADDRESS] і 22.12.2006 року [PERSON], діючи за вказаними довіреностями, продав 2/3 частки квартири своїй дружині [PERSON] Даний договір укладений з порушенням ч. 3 ст. 238 ЦК України, оскільки дружина [PERSON] придбавала майно у спільну сумісну власність, тобто продавець [PERSON] діяв в своїх інтересах і набув у власність ? частку від 2/3 спірної квартири. [INFO] [PERSON] помер і після його смерті відкрилась спадщина. Все своє майно він заповів сину - [PERSON], проте на підставі ст. 1241 ЦК України [PERSON], мала б успадкувати обов`язкову частку у спадщині. Крім того, [INFO] відповідач [PERSON] самостійно розпорядилась майном спільної сумісної власності і уклала договір дарування 2/3 часток квартири на користь неповнолітнього сина [PERSON], і цим позбавила [PERSON] отримати обов`язкову частку у спадщині. Враховуючи те, що договір дарування суперечить чинному законодавству, просила також визнати його недійсним на підставі ст. 203 ЦК України (а.с. 99-100 т. 4). [INFO] [PERSON] померла (а.с. 172 т.4). 02.06.2014 року залучено до участі в справі правонаступника позивача [PERSON] - [PERSON] (а.с. 183 т. 4). 14.04.2010 року вступила у справу третя особа - [PERSON], пред`явивши позов до [PERSON] про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу (а.с. 92-93 т. 2). 12.05.2010 року вступила у справу третя особа - [PERSON], пред`явивши позов до [PERSON] про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу (а.с. 111-112 т. 2). 31.08.2010 року [PERSON] і [PERSON] уточнили позовні вимоги (а.с. 6-7 т. 3, а.с. 11-12 т.3). Позови третіх осіб із самостійними вимогами мотивовані тим, що [PERSON], діючи по довіреностям від 31.01.2006 року на продаж по 1/3 частці квартири [ADDRESS], вступивши у зловмисну домовленість із своєю дружиною - [PERSON], діючи в своїх власних інтересах, продав 22.12.2006 року 2/3 частки квартири за значно заниженою вартістю своїй дружині - [PERSON] На підставі ст. 60 СК України [PERSON] набув права спільної сумісної власності на 2/3 частки квартири. Грошей за продаж 2/3 часток ні [PERSON] ні [PERSON] не отримали. На підставі ч. 1 ст. 232, ч. 3 ст. 239 ЦК України просили визнати частково недійсним договір купівлі-продажу квартири від 22.12.2006 року кожен в своїх частках (а.с. 6-7 т. 3, а.с. 11-12 т. 3). 21.12.2009 року [PERSON] та [PERSON] залучено в якості співвідповідачів у справі за позовом [PERSON] (а.с. 2а т. 2). Разом з тим, 10.10.2013 року в зв`язку з надходженням від представника [PERSON] та [PERSON] заяв про залучення їх до участі в справі в якості третіх осіб із самостійними вимогами і прийняття до розгляду їх позовів до [PERSON], Вінницьким міським судом Вінницької області на підставі ст. 34 ЦПК України постановлено ухвалу про залучення [PERSON], [PERSON] до участі в справі за позовом [PERSON] в якості третіх осіб із самостійними вимогами і прийнято до розгляду їх позовні заяви. В судовому засіданні представник позивача та відповідач [PERSON] не заперечували щодо залучення третіх осіб (а.с. 88 т. 4). Крім того, в даній справі приймають участь в якості третіх осіб без самостійних вимог приватні нотаріуси Павлюк І.І., Куранова О.О., служба у справах дітей міської ради як представник органу опіки і піклування. В судовому засіданні представник [PERSON], яка є правонаступником [PERSON] - [PERSON] позов підтримав, надав письмові пояснення і зазначив, що права [PERSON] порушені договором купівлі-продажу і договором дарування, оскільки вона є спадкоємцем [PERSON] і мала б отримати обов`язкову частку у спадщині. Також вважає, що були порушені інтереси самого [PERSON] і її онука - [PERSON] Представник [PERSON] пояснив, що [PERSON], укладаючи договір купівлі-продажу, діяв в своїх інтересах, крім того, він не передав гроші, отримані від продажу квартири, своїм довірителям - [PERSON] і [PERSON], що свідчить про зловмисну домовленість продавця і покупця. [PERSON] і [PERSON], в свою чергу, висловили майнові претензії до [PERSON] після смерті її сина, як кредитори. Дані обставини підтверджуються позовом, який [PERSON] подав до [PERSON] в липні 2007 року про визнання недійсним договору купівлі-продажу, в якому він сам зазначив, що гроші не передавалась. Позов залишений без розгляду. Про купівлю-продаж квартири [PERSON] дізналась під час відкриття спадкової справи і одразу повідомила про це [PERSON], яка теж не знала про купівлю-продаж. Також вважає, що обидва договори укладені з численними недоліками і порушеннями Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій. Нотаріус Павлюк І.І. перед укладенням договору не перевірила дійсність довіреностей, не отримала витяги з реєстрів, і мала б розуміти, що [PERSON], як представник, діє в своїх інтересах. Нотаріус Куранова О.О., знаючи, що 2/3 частки майна придбано у спільну сумісну власність, безпідставно посвідчила договір дарування [PERSON] на користь неповнолітнього [PERSON], без належного отримання дозволу органу опіки і піклування, тому просив на підставі ст.ст. 203, 215, ч. 1 ст. 232, ч. 3 ст. 238 ЦК України визнати недійсними дані договори. Представник третіх осіб із самостійними вимогами [PERSON] і [PERSON] - [PERSON] позови підтримала за викладених обставин. Повідомила, що про купівлю-продаж квартири [PERSON] і [PERSON] дізналась від [PERSON] приблизно в грудні 2007 року, тому подаючи позови в квітні і травні 2010 року відповідно строк позовної давності не пропустили. Вважає, що договір укладений з порушенням вимог ч. 3 ст. 238, ч. 1 ст. 232 ЦК України, тому має бути визнаний недійсним. Зловмисна домовленість [PERSON] як представника продавців і [PERSON] як покупця полягає в тому, що продаж квартири вчинено за ціною, що була значно нижча від дійсної, гроші насправді від покупця продавцям не передавались, крім того, [PERSON] діяв в своїх інтересах, одночасно продаючи і придбаваючи майно у спільну сумісну власність. Додала, що питання про застосування наслідків недійсності правочину вони не ставлять. Крім того, вважає, що договір дарування 2/3 часток квартири порушив права [PERSON] як спадкоємця обов`язкової частки у спадщині, тому просила задоволити її позов. Відповідач [PERSON] позов не визнала, подала письмові заперечення (а.с. 66-77). Суду пояснила, що 31.01.2006 року [PERSON] передав [PERSON] гроші за квартиру в сумі 12 500 доларів США і в той самий день вона і [PERSON] видали довіреності на право продажу квартири. Одразу договір купівлі-продажу вони не укладали, оскільки мали на меті придбавати нову квартиру для сім`ї. Крім того, [PERSON] отримав квартиру від університету, від якої відмовився [PERSON] на його користь, тому вона вважає, що повністю із [PERSON] і з [PERSON] вони розрахувались і їх права не порушені. В 2006 році [PERSON] важко захворів і лише в 2007 році після лікування за кордоном з боку [PERSON] і [PERSON] почались інтриги та з`явились позови до суду. [PERSON] завжди хотів, щоб квартира належала [PERSON], тому він зробив заповіт і подав нотаріусу заяву про згоду на відчуження квартири на користь сина. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] позови не визнала. Пояснила, що права [PERSON] жодним чином не порушені ні договором купівлі-продажу ні договором дарування, оскільки на момент смерті [PERSON] не належали 2/3 частки квартири як спільна сумісна власність. Про це також зазначено в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.07.2013 року. Вважає, що до вимог [PERSON] і [PERSON] слід застосувати строк позовної давності, оскільки вони знали про смерть [PERSON] і на підставі ст. 1281 ЦК України могли пред`явити вимоги до спадкоємців, проте позов пред`явили лише в 2010 році. Ніякої зловмисної домовленості між [PERSON] і [PERSON] не існувало, оскільки [PERSON] віддав гроші [PERSON] за квартиру в січні 2006 року, а сину [PERSON] відступив своє право на квартиру від університету, взамін чого бувша дружина і син видали довіреності на розпорядження спірною квартирою. Також вважає, що доказом розрахунку свідчить відмова від позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення з нього компенсації за частку в квартирі. З того часу будь-яких претензій вони не пред`являли. В судовому засіданні приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Павлюк І.І. пояснила, що договір купівлі-продажу квартири між [PERSON] і [PERSON] вона посвідчила в лікарні ім.Пирогова, сторони повідомили, що гроші продавцям вони сплатили. Також [PERSON] подав заяву, що квартира придбавається у спільну сумісну власність і за спільні кошти. Вважає, що він діяв в інтересах довірителів, тому договір є дійсним і підстав для застосування ч. 3 ст. 238 ЦК України немає. З приводу рішення покладалась на думку суду. Третя особа - приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Куранова О.О. в судове засідання не з`явилась, про день та час розгляду справи була повідомлена належним чином. Представник служби у справах дітей Вінницької міської ради як органу опіки і піклування Манзюк Н.В. в судове засідання не з`явилась, в матеріалах справи містяться її заяви про розгляд справи у її відсутність. Просила ухвалити рішення не порушуючи прав неповнолітнього [PERSON] Вислухавши пояснення осіб, що беруть участь в справі, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов [PERSON], яка є правонаступником [PERSON], задоволенню не підлягає, а позови третіх осіб із самостійними вимогами - [PERSON], [PERSON] підлягають задоволенню. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 25.04.2002 року, згідно рішення виконкому Вінницької міської ради № 559, квартира [ADDRESS] належала [PERSON], [PERSON], [PERSON] - по 1/3 частці (а.с. 95 т. 2). 31.01.2006 року [PERSON] та [PERSON] видали довіреності на ім`я [PERSON], посвідчені приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Свириденко А.Б., на продаж 1/3 частки кожного в даній квартирі. Довірителі також уповноважили представника отримати належні їм гроші. В довіреностях є застереження, що представник не може виконувати дії, прямо заборонені чинним законодавством, а також зазначено, що нотаріусом роз`яснено зміст ст. 238 ЦК України (а.с. 154, 155 т. 2). 22.12.2006 року [PERSON], від імені [PERSON], [PERSON] як продавців, уклав договір купівлі-продажу 2/3 часток квартири [ADDRESS] із своєю дружиною - [PERSON], яка діяла як покупець, за ціною 20 335 грн. При укладенні договору купівлі-продажу [PERSON] подав заяву нотаріусу про те, що дає згоду на укладання договору про купівлю даної квартири його дружиною - [PERSON] і підтвердив, що гроші, які витрачаються на придбання об`єкта нерухомості, є їх спільною сумісною власністю і придбана квартира буде також об`єктом права спільної сумісної власності. Договір укладається в інтересах сім`ї, на умовах, які вони попередньо обговорили і вважають вигідними, укладання договору відповідає спільному волевиявленню (а.с. 10.т. 3). Відповідно до ч. 1 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Згідно ч. 3 ст. 238 ЦК України представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. За змістом даної статті представник має право і зобов`язаний вчиняти правочини лише в інтересах того, кого представляє. Разом з тим, [PERSON], укладаючи договір купівлі-продажу частки квартири із [PERSON], з якою перебував в зареєстрованому шлюбі, діяв у своїх інтересах та в інтересах своєї сім`ї, оскільки за правилами ст. 60 СК України частка квартири стає об`єктом права спільної сумісної власності [PERSON] і [PERSON] При цьому суд також враховує, що частка квартири продана за інвентаризаційною оцінкою - 20 355 грн., а не за її дійсною вартістю. Продавці [PERSON] і [PERSON] заперечили факт отримання від представника грошей за продаж їх часток і в позовах зазначили, що про договір купівлі-продажу дізнались приблизно в грудні 2007 року, після смерті [PERSON] В матеріалах справи відсутні докази повного розрахунку [PERSON] із продавцями, тому твердження [PERSON] про передачу [PERSON] 12500 доларів США є необґрунтованими. Представник відповідача [PERSON] стверджувала, що доказом розрахунку є та обставина, що в 2005 році [PERSON] залишила без розгляду свій позов до [PERSON] про стягнення з нього грошової компенсації 1/3 частки квартири, разом з тим, дані обставини не були встановлені судом при постановленні ухвали про залишення позову без розгляду, тому суд не вважає позовну заяву належним доказом розрахунку в розумінні ст. 58 ЦПК України. Крім того, не є формою розрахунку за оскаржуваним договором купівлі-продажу передача у власність [PERSON] квартири по [ADDRESS], оскільки дане житло він отримав ще в 2003 році від Вінницького національного аграрного університету за власною заявою і на підставі рішення профкому та трудового колективу. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України). Враховуючи наведені обставин суд прийшов до висновку, що договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] в частині відчуження 1/3 частки [PERSON] і 1/3 частки [PERSON] слід визнати недійсним як такий, що укладений з порушенням вимог ч. 3 ст. 238 ЦК України, тому позови [PERSON] та [PERSON] є обґрунтованими і підлягають задоволенню. При ухваленні даного рішення суд враховує правові позиції Верховного Суду України, висловлені при розгляді справи № 6-5цс12 від 14.03.2012 року. Позов в частині застосування наслідків недійсності правочину, в тому числі щодо визнання недійсним договору дарування від [INFO], [PERSON] і [PERSON] не пред`являли. При обґрунтуванні позовних вимог [PERSON] і [PERSON] також посилались на ч. 1 ст. 232 ЦК України як на правову підставу позову, разом з тим, в судовому засіданні не було доведено факт зловмисної домовленості представника однієї сторони із другою стороною та умислу в діях представника. Занижену вартість квартири, придбання частки у спільну власність суд вважає тими обставинами, що характеризують власний інтерес [PERSON] як представника на вчинення правочину від імені особи, яку він представляв. Також не підлягає застосуванню строк позовної давності, про який заявила [PERSON], оскільки вона ж в судовому засіданні підтвердила, що [PERSON] і [PERSON] не було відомо про укладений договір купівлі-продажу, гроші 22.12.2006 року і після цієї дати продавцям не передавались. Самі позивачі і [PERSON] стверджували, що про дані обставини вони дізнались після заведення спадкової справи [PERSON], тобто в грудні 2007 року, тому пред`являючи позов в квітні і травні 2010 року вони не порушили трирічний строк позовної давності, визначений ст. 257 ЦК України. Суд також прийшов до висновку, що вказаним договором купівлі-продажу частки квартири жодним чином не були порушені права [PERSON], яка, до того ж, не була стороною правочину, тому її позов в частині визнання недійсним цього договору на підставі ст.ст. 232, 238 ЦК України задоволенню не підлягає. Твердження представника позивача [PERSON] про те, що [PERSON] мала б успадкувати обов`язкову частку, тому договір слід визнати недійсним, необґрунтовані. В судовому засіданні також було встановлено, що у вересні 2007 року [PERSON] надав письмову нотаріально посвідчену заяву про згоду на дарування малолітньому сину [PERSON] 2/3 часток квартири [ADDRESS] [PERSON]. Після смерті [PERSON], [INFO], [PERSON] та [PERSON], 2004 р.н., від імені якого на підставі рішення виконкому Вінницької міськради № 1015 від 24.04.2008 року діяла головний спеціаліст відділу опіки і піклування над дітьми-сиротами та дітьми, позбавленими батьківського піклування служби у справах дітей Вінницької міської ради Манзюк Н.В., уклали договір дарування, відповідно до якого неповнолітній [PERSON] набув права власності на 2/3 частки квартири [ADDRESS] (а.с. 154 т. 5). Позов про визнання даного договору дарування недійсним пред`явила [PERSON], оскільки вважала, що за попереднім договором купівлі-продажу [PERSON] набув права спільної сумісної власності на 2/3 частки квартири, проте дружина [PERSON] одноосібно розпорядилась цим майном, подарувавши сину. Позов [PERSON] в частині визнання недійсним договору дарування також не підлягає задоволенню, оскільки враховуючи висновок суду про недійсність договору купівлі-продажу 2/3 часток квартири на підставі позовів третіх осіб, [PERSON] не набув права спільної сумісної власності на дане житло, тому права [PERSON], як спадкоємця, цим договором також не порушені, а самі [PERSON] і [PERSON] таких вимог не пред`явили. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. При ухваленні рішення про відмову в задоволенні позовних вимог суд враховує роз`яснення Верховного Суду України, викладені в постанові Пленуму № 5 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Відповідно до ст. 88 ЦПК України з [PERSON] на користь [PERSON], [PERSON] підлягає стягненню по 45,50 грн. судових витрат (а.с. 91, 110 т. 2).

Outcome: approved