Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-16 00:00:00

21 травня 2014 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] про поділ майна подружжя, визнання рухомого майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання правочинів щодо відчуження автомобіля недійсними, витребування майна із чужого незаконного володіння. Позов позивачки, з урахуванням уточнених вимог, обґрунтовано наступним. Позивачка та відповідач - [PERSON] 11.11.2001року уклали шлюб. В період шлюбу, у сторін народилися дві доньки: [PERSON] [INFO] і [PERSON], [INFO]. Під час перебування у шлюбі, подружжям [PERSON] і [PERSON] було набуто у власність наступне майно: -12 листопада 2002 року, на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом, була придбана квартира [ADDRESS]. 05 грудня 2002 року право власності було зареєстровано за відповідачем у КП «ОМБТІ та РОН»; -11 листопада 2010 року, на підставі договору купівлі-продажу автомобіля № 514408-F00381 був придбаний автомобіль КІА Sorento, 2010 року випуску, кузов № [NUMBER], двигун № [NUMBER], за 256800 гривень. Позивач вказала, що з 2011 року вона з відповідачем [PERSON]перестали підтримувати шлюбні відносини та спільне господарство з тих пір не ведуть. Пославшись на рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 09 липня 2012 року, позивачка зазначила, що цим рішенням стягнуто аліменти з відповідача [PERSON] по 950 грн. на кожну дитину. Проте, за апеляційною скаргою відповідача про зменшення розміру аліментів, рішенням апеляційного суду Одеської області 19 жовтня 2012 року, рішення першої інстанції було скасовано та зменшено суми аліментів до 600 грн. на кожну дитину. При цьому, позивачка зазначає, що діти мешкають разом з нею та знаходяться на її утриманні та у добровільному порядку відповідач [PERSON] ніякої допомоги не надає, ухиляється від покладеного на нього обов'язку утримувати дітей. Аліменти сплачує нерегулярно. Більш того, діти страдають відсталістю в розвитку мови і порушення процесу письма, що виявляється в помилках, що повторюються, які обумовлені несформованою вищою психічною діяльністю, що бере участь в процесі написання. А тому, як вказує позивачка, діти потребують лікування і постійного нагляду спеціалістами, такими як логопед і дефектолог. З урахуванням вказаного, позивачка вважає, що її частка у спільній сумісній власності подружжя повинна бути збільшена, оскільки розмір аліментів, які вона одержує від відповідача на утримання та виховання неповнолітніх дітей, недостатній для забезпечення їхнього розвитку та лікування. При цьому позивачка також зазначила, що у той час, коли цивільна справа про стягнення аліментів була в апеляційному провадженні, як вона дізналася пізніше з відповіді УДАІ ГУ МВС України в Одеській області від 19.06.2014 року, 04.08.2012 року автомобіль КІА Sorento, 2010 року випуску, кузов № [NUMBER], двигун № [NUMBER], відповідачем [PERSON] було, без відома її - позивачки, знято з обліку для реалізації. У той же день спірний автомобіль було зареєстровано, на підставі довідки-рахунку ДПІ 608874 від 04.08.2012 року за громадянкою [PERSON], яка є матір'ю відповідача [PERSON], та було видано нове свідоцтво про реєстрацію ТЗ [NUMBER] і станом на 19.06.2014 року автомобіль не перереєстровувався. Позивач також вказала, що на час слухання справи в суді про поділ майна, їй стало відомо, що на теперішній час, той же автомобіль КІА Sorento, 2010 року випуску, кузов № [NUMBER], двигун № [NUMBER], був знятий з обліку та 17.07.2014 року зареєстрований на громадянина [PERSON], який також є родичем відповідача [PERSON] На думку позивача, відповідач [PERSON], з метою уникнення розподілу сумісної власності - автомобіля КІА Sorento, одноособово, без її згоди, як дружини, та без її відома, відчужив спірний автомобіль, який належав сторонам на праві спільної сумісної власності. Позивачка вважає, що, оскільки вона не надавала згоди на здійснення будь-яких дій стосовно користування та розпорядження автомобілем, який належав подружжю, їй - [PERSON] та відповідачу - [PERSON] на праві спільної сумісної власності, то всі подальші дії відповідачів відносно перереєстрації автомобіля, є незаконними. На думку позивачки, незаконні дії відповідача [PERSON] та третьої особи, матері відповідача - [PERSON] порушили права та інтереси на власність позивача і ці правочини, які відбулися 04.08.2012 року між відповідачем - [PERSON] та його матір'ю - [PERSON], та між [PERSON] і їх родичем [PERSON] - 17.07.2014 року треба визнати недійсними та привести сторони правочинів у первісний стан. Позивачка вважає, що відповідач [PERSON] ухиляється від законного розподілу сумісного майна подружжя, відчужив його, тобто розпорядився на свій розсуд, а тому, зазначений перехід права власності на автомобіль, який належав їх сім'ї - [PERSON] і [PERSON] на праві спільної сумісної власності, є незаконним та порушує право власності позивачки на автомобіль, виходячи з наступного: - автомобіль був придбаний в період шлюбу та був відчужений відповідачем [PERSON], який не мав права його відчужувати без її погодження; автомобіль вибув з володіння позивачки не з її волі, оскільки вона не надавала згоди на продаж автомобілю. У зв'язку із тим, що згода щодо розподілу майна між ними в позасудовому порядку не досягнута, посилаючись на викладене, позивачка просила визнати за нею право власності на 2/3 частин квартири [ADDRESS], припинивши право власності [PERSON] на дану частку майна, залишивши майно у спільній частковій власності; визнати, що автомобіль КІА Sorento, 2010 року випуску, кузов № [NUMBER], двигун № [NUMBER], є спільною сумісною власністю подружжя - її та відповідача [PERSON]; визнати правочин між [PERSON] і [PERSON] щодо перереєстрації автомобіля КІА Sorento, 2010 року випуску від 04.08.2012 року недійсним, повернувши сторони у первісний стан; визнати правочин між [PERSON] і [PERSON] щодо перереєстрації автомобіля КІА Sorento, 2010 року випуску від 17.07.2014 року недійсним, повернувши сторони у первісний стан; скасувати реєстрацію автомобіля КІА Sorento, 2010 року випуску, зареєстрованого за громадянином [PERSON] - 17.07.2014 року; визнати за [PERSON] право власності на 2/3 частин автомобіля КІА Sorento, 2010 року випуску, кузов № [NUMBER], двигун № [NUMBER], припинивши право власності [PERSON] на дану частку майна, залишивши майно у спільній частковій власності; витребувати автомобіль КІА Sorento, 2010 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] від відповідача [PERSON], на користь [PERSON]; стягнути з відповідачів на користь [PERSON] витрати, пов'язані з розглядом справи. У судовому засіданні позивачка і представник позивача підтримали позовні вимоги та просили суд позов задовольнити. Відповідач - [PERSON] та його представник - [PERSON] і представник відповідача - [PERSON]- [PERSON], в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову та просили відмовити в задоволенні позову. Відповідач [PERSON] надав до суду письмові заперечення, у яких вказав, що він вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, так як дійсно, 11 листопада 2001 року був укладений шлюб між ним - [PERSON] та [PERSON]. В період шлюбу у них народилися дві доньки - [PERSON], 2003 року народження та [PERSON], 2006 року народження. За період шлюбу, ним та позивачкою, було придбано у власність, 12 листопада 2002 року, квартиру [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] вказує, що він визнає, що Позивачка має право на 1/2 частину вищевказаної квартири, яка зареєстрована на праві власності за ним-Відповідачем [PERSON] Іншу частину позовних вимог Відповідач [PERSON] не визнає та просить відмовити у їх задоволенні, оскільки відповідач [PERSON] стверджує, що у нього немає іншого майна, яке б належало йому на праві приватної власності та могло б належати подружжю на праві спільної сумісної власності. Щодо позовних вимог стосовно визнання права власності на частину автомобіля КІА Sorento, 2010 року випуску, відповідач [PERSON] заперечує, що він купував автомобіль КІА Sorento, 2010 року випуску. Так, відповідачем [PERSON] вказано, що позивач надала в якості підтвердження своїх позовних вимог щодо визнання права власності на частину автомобіля КІА Sorento, 2010 року випуску, Договір № 514408-F00381 від 11 листопада 2010 року та Специфікацію, яка є Додатком № 1 до даного договору. При цьому, відповідач [PERSON] вказав, що на жаль, надані Позивачем Договір та Специфікація, на його думку, не підтверджують, що однією із сторін Договору купівлі продажу автомобіля КІА Sorento, 2010 року випуску, був саме він - Відповідач - [PERSON], і що такий договір взагалі укладався ним - відповідачем [PERSON] оскільки, як вказує відповідач [PERSON], у наданій позивачем копії договору, відсутній його підпис. Також, відповідач [PERSON] стверджує, що навіть в даному Договорі № 514408-F00381 від 11 листопада 2010 року, а саме в п. 4.1.3 вказано, що Продавець - TOB «Фалькон-Авто», зобов'язується оформити Акт приймання-передачі Автомобіля Покупцю, в день передачі автомобіля, але, оскільки, такий Акт прийому-передачі, з підписами сторін Договору у матеріалах справи, відсутній, то це, як стверджує відповідач [PERSON], підтверджує відсутність купівлі ним автомобілю та безпідставність заявлених Позивачем вимог до нього, стосовно автомобіля КІА Sorento. Посилаючись на ст. 60 ЦПК України, відповідач [PERSON] вказав, що особа зобов'язана довести обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх позовних вимог. Проте, Відповідач [PERSON] вважає, що докази надані Позивачем щодо придбання ним начебто на праві власності автомобілю КІА Sorento, 2010 року випуску, д/н [NUMBER], є, на його думку, безпідставними та необгрунтованими. Також, на думку відповідача [PERSON], доказів, щодо належності йому на праві власності автомобілю КІА Sorento, 2010 року випуску, кузов № [NUMBER], державний номерний знак [NUMBER], позивач не надала, а тому вони судом не можуть бути задоволені. Посилаючись на ст. 212 ЦПК України, відповідач [PERSON] вказав, що суд повинен оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. На думку відповідача [PERSON], суд повинен оцінювати належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, а тому просив позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя - задовольнити частково, а саме: в частині визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] та в задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити повністю.(а.с.36-37). Третя особа - [PERSON], неодноразово, належним чином, повідомлялась судом про розгляд справи, але в судове засідання не прибула та про причини своєї неявки, суд не повідомила. Розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши матеріали справи та надані сторонами письмові докази, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст.57- 62,64 ЦПК України, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд встановив наступне. Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ч.3 ст.368 ЦК України, ст. 60 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин самостійного заробітку (доходу). Статтями 372 ЦК України, 69 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно Свідоцтва про укладення шлюбу, позивачка та відповідач - [PERSON] 11.11.2001 року уклали шлюб, який був зареєстрований Миколаївською сільською радою Ширяївського району Одеської області, про що свідчить актовий запис № 7 (а.с.5). В період шлюбу, відповідно до Свідоцтв про народження, у сторін народилися дві доньки: [PERSON] [INFO] і [PERSON], [INFO]. (а.с.6-7). Під час перебування у шлюбі, 12 листопада 2002 року, на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Сьомої одеської державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за №2-5517, [PERSON] була придбана квартира [ADDRESS], яка складається з двох житлових кімнат та підсобних приміщень, корисною площею 43,0 кв.м., загальною площею 43,8 кв.м., в тому числі житловою площею 28,7 кв.м. Право власності на вказану квартиру було зареєстровано за відповідачем у КП «ОМБТІ та РОН». 05 грудня 2002 року (а.с.10). 11 листопада 2010 року, відповідно до договору купівлі-продажу автомобіля № 514408-F00381 та специфікації до вказаного договору, [PERSON] був придбаний у продавця - TOB «Фалькон-Авто», за 256800 гривень, автомобіль КІА Sorento, 2010 року випуску, кузов № [NUMBER], двигун № [NUMBER].(а.с.14-18). Відповідно до ч. 2 ст. 60 СК України, вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. В судовому засіданні встановлено, що договору про розподіл спільного сумісного майна та шлюбного контракту, сторони не укладали. Судом не може бути прийнято до уваги заперечення відповідача [PERSON] того факту, що він, знаходячись у шлюбі, не купував автомобіль КІА Sorento, 2010 року випуску і це, на його думку, підтверджується тим, що позивач надала в якості підтвердження своїх позовних вимог щодо визнання права власності на частину автомобіля КІА Sorento, 2010 року випуску, Договір № 514408-F00381 від 11 листопада 2010 року та Специфікацію, яка є Додатком № 1 до даного договору, у копіях яких відсутній його підпис та відсутній Акт прийому-передачі, з підписами сторін Договору у матеріалах справи, і це, як стверджує відповідач [PERSON], підтверджує безпідставність заявленого Позивачем стосовно купівлі ним автомобілю. Посилання відповідача [PERSON] на ст. 60 ЦПК України, стосовно того, що позивач зобов'язана довести обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх позовних вимог, також судом не може бути прийнято до уваги, оскільки зазначене відповідачем [PERSON], спростовується тією ж статтею 60 ЦПК України, на яку у своїх запереченнях посилається відповідач [PERSON]. Так, статтею 60 ЦПК України, встановлено обов'язки доказування і подання доказів. Відповідно до зазначеної статті, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається нк на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Тобто, цією статтею законодавець зобов'язує не тільки позивача надати докази, а і відповідача, якщо він заперечує проти позову. Відповідач заперечує проти позовних вимог, отже, на підтвердження заперечень повинен надати докази, але доказів на підтвердження своїх заперечень, ним до суду не надано. Проте, зазначене відповідачем у запереченнях, спростовується наступним. Так, відповідно до Довідки з Управління державтоінспекції, 26.11.2010 року відповідач [PERSON], зареєстрував спірний автомобіль КІА Sorento, 2010 року випуску на своє ім'я та отримав свідоцтво про реєстрацію ТЗ САЕ-205675. (а.с.54). Згідно рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 09.07.2012 року: судом встановлено, що сторони тривалий час спільного господарства не ведуть, проживають окремо, стосунки не підтримують, діти мешкають разом з позивачкою, знаходяться на її утриманні, позивачці самостійно утримувати дочок важко, вона не може створити усі необхідні умови для їх розвитку. У добровільному порядку відповідач ніякої допомоги не надає, ухиляється від покладеного на нього обов'язку - утримувати дітей, а тому судом прийнято рішення стягнути з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання малолітніх дочок, у розмірі по 950гривень 00 копійок, щомісячно, на кожну.(а.с.8). За апеляційною скаргою відповідача [PERSON], у якій він просив скасувати рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 09.07.2012 року та відмовити в задоволенні позову про стягнення з нього аліментів, оскільки, з його слів, він проживає однією сім'єю з [PERSON] та доньками, апеляційним судом Одеської області рішенням від 19.10.2012 року було встановлено, що відповідач [PERSON] офіційно ніде не працює та згоден сплачувати аліменти лише по 400 гривень на кожну дитину, хоча відповідач є працездатною людиною та має можливість працювати для належного утримання дітей, а тому судом прийнято рішення зменшити йому розмір аліментів та стягнути з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання малолітніх дочок, у розмірі по 600гривень 00 копійок, щомісячно, на кожну. Проте, цим же рішенням апеляційного суду від 19.10.2012 року також було встановлено, що у відповідача [PERSON], на праві власності є автомобіль, який він, при бажанні може використовувати для отримання заробітку. (а.с.9-10). Отже вказаним рішенням суду було встановлено, що відповідач [PERSON], на праві власності на той час, мав автомобіль. Зазначене рішення набрало законної сили. Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Отже, і рішенням апеляційного суду Одеської області від 09.10.2012 року, спростовується заперечення відповідача [PERSON] того факту, що він, знаходячись у шлюбі, не купував автомобіль КІА Sorento, 2010 року випуску. Крім того, відповідно до Довідки з Управління державтоінспекції, вказаний автомобіль КІА Sorento, 2010 року випуску був зареєстрований вперше 26.11.2010року за відповідачем [PERSON], а 04.08.2012 року відповідач [PERSON] зняв його з реєстрації та у той же день вказаний автомобіль було РЕВ №2 при УДАІ ГУ МВС України в Одеській області зареєстровано на [PERSON], [INFO], яка проживає в Ширяївському районі с. Миколаївка Одеської області. (а.с.54-55). Отже, зазначене в Довідці Управління, також спростовує заперечення відповідача стосовно автомобіля КІА Sorento. Окрім того, судом встановлено, що перереєстрація відповідачем [PERSON] автомобілю КІА Sorento, 2010 року випуску, була здійснена після винесення рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 09.07.2012 року про стягнення з нього - [PERSON], аліментів на його дітей та перед прийняттям рішення судом апеляційної інстанції, за його апеляційною скаргою, у якій він стверджував, що з позивачкою [PERSON] проживає однією сім'єю. Таким чином, виходячи з викладеного, судом встановлено, що автомобіль КІА Sorento, 2010 року випуску, був придбаний в період шлюбу подружжям, а тому є сумісним майном подружжя, відповідач [PERSON] відчужив спірний автомобіль КІА Sorento, тобто, розпорядився ним на свій розсуд, без відома та погодження позивачки. [PERSON], на яку 04.08.2012 року відповідач [PERSON] перереєстрував вказаний автомобіль, є матір'ю відповідача [PERSON], що сторонами у судовому засіданні не заперечувалось. В судовому засіданні відповідач [PERSON] також пояснив, що гроші за автомобіль йому його мати при перереєстрації автомобілю на неї - 04.08.2012 року, не передавала. Згідно ч. 2 ст. 65 СК України, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Продаж автомобілю КІА Sorento, 2010 року випуску, суд не може віднести до дрібного побутового договору. Отже, суд приходить до висновку, що автомобіль КІА Sorento, 2010 року випуску, вибув з володіння позивачки не з її волі, оскільки вона не надавала відповідачу [PERSON] згоди на продаж автомобілю, чим порушено право власності позивачки на спірний автомобіль. Після відкриття провадження по справі за позовом [PERSON] про поділ майна та після прийняття судом ухвали - 23.05.2014 року про накладення арешту на спірний автомобіль КІА Sorento, 2010 року випуску, 17.07.2014 року зазначений автомобіль був знятий з реєстрації з [PERSON], [INFO], яка проживає в Ширяївському районі с. Миколаївка Одеської області та у той же день вказаний автомобіль було РЕВ №2 при УДАІ ГУ МВС України в Одеській області зареєстровано на [PERSON] з д.н. [NUMBER], свідоцтво про реєстрації [NUMBER]. (а.с.142). Частиною 2 ст. 372 ЦК України передбачено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду, частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Частинами 2, 3 статті 70 СК України встановлено, що при вирішенні спору про поділ майна, суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Крім того, за рішенням суду, частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Відповідно до довідок [PERSON], яка є дочкою [PERSON] та [PERSON]:- УЗД від 15.11.2011року, відмічається пневматоз кишечника; -УЗД від 28.04.2012року, відмічається розширення височних рогів бокових кишечничків; -КУ «Міського психіатричного диспансера» від 07.08.2011р.- відмічається специфічний розлад психологічного розвитку; -консультативної поліклініки ДУ «УкрНДІМР та К МОЗ України» від 20.04.2012р., -міської дитячої лікарні імені ак. Б.Я.Резника від 04.09.2014 року, [PERSON], 8 років, страдає мозковою дисфункцією, у вигляді відсталості розвитку мови, необхідно продовжувати заняття з логопедом та дефектологом.(а.с.101-105). Відповідно до довідок [PERSON], яка є дочкою [PERSON] та [PERSON]:- УЗД від 19.12.2011року, відмічається пневматоз кишечника; -енцефалографічне дослідження від 28.04.2012року, відмічається розширення 3-го кишечничка та височних рогів бокових кишечничків; - реоенцефалографія від 28.04.2012року, відмічається значно повишений тонус середніх судин, застой крові в венозних синусах; -консультативної поліклініки ДУ «УкрНДІМР та КМОЗ України» від 28.04.2012р.- порушення НЦД, з венозним застоєм.(а.с.106-109). Виходячи з наведених довідок, суд приходить до висновку, що діти позивача та відповідача потребують лікування і постійного нагляду спеціалістами, такими як логопед і дефектолог. Судом встановлено, що двоє дітей проживають разом з позивачкою, знаходяться на її утриманні, оскільки відповідачем [PERSON] сплачуються на дітей щомісячно за рішенням суду, лише по 600 гривень. Під час розхгляду справи, відповідачем [PERSON], 17.09.2014 року, було надано зустрічний позов, у якому він просив виділити йому у користування в квартирі [ADDRESS], кімнату, площею 15,3 кв.м. та балкон, а позивачці залишити кімнату, площею, 13,4 кв.м.(а.с.87-88). Тобто, на думку відповідача [PERSON], позивачці з двома хворими дітьми достатньо кімнати, розміром 13,4 кв.м., а йому одному необхідна кімната, розміром 15,3 кв.м. та балкон. 01.10.2014року відповідач [PERSON] надав заяву до суду про повернення зустрічного позову. Згідно пункту 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд, згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК України, в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу. З урахуванням вказаного, виходячи з системного аналізу наведених норм права, враховуючи вищенаведені обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, розмір аліментів, які вони одержують від відповідача [PERSON] та необхідності проведення лікування обох малолітніх дітей, суд приходить до висновку, що частка позивачки у спільній сумісній власності подружжя повинна бути збільшена, оскільки, відповідач [PERSON] на утримання та виховання неповнолітніх дітей, сплачує лише по 600 гривень, що, з урахуванням наведених вище довідок про стан здоров'я дітей, є недостатнім для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Отже, суд вважає за необхідне визнати за позивачем право власності на 2/3 частин квартири [ADDRESS], припинивши право власності [PERSON] на дану частку майна, залишивши майно у спільній частковій власності. Щодо визнання за позивачем права власності на 2/3 частин автомобіля КІА Sorento, 2010 року випуску, суд приходить до висновку, що вищенаведеними судом, зазначеними діями відповідача [PERSON], речові права позивачки на автомобіль КІА Sorento, 2010 року випуску, порушені та перешкоджають їй у користуванні вказаним автомобілем КІА Sorento, 2010 року випуску. Згідно із положенням ЦК України, особа, яка вважає, що її речові права порушені, має право звернутися до суду як з позовом про визнання відповідної угоди недійсною (ст. ст. 215 -235), так і з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння (ст. ст. 330, 338). Так, стаття 215 ЦК України встановлює загальне правило про те, що правочин є недійсним у зв'язку з недодержанням в момент його вчинення стороною (сторонами) загальних вимог, які необхідні для чинності правочину, передбачених ст. 203 ЦК України. Статтею 216 ЦК України визначено особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі наслідки окремих видів недійсних правочинів. Отже, на угоду, укладену з порушенням вимог закону, не поширюється загальне правило про наслідки недійсності правочину (двостороння реституція), якщо сам закон передбачає інші наслідки такого порушення. Відповідно до вимог ст.330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребувано у нього. Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності. Зокрема, ст. 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Пунктом 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України передбачено, що в разі придбання майна за відплатним договором у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника не з його волі. Аналогічну правову позицію висловлено і Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ. Так, відповідно до Рішень Колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ по справі №6-35052св13 від 02 квітня 2014 року та по справі №6-52475св13 від 05 лютого 2014 року, добросовісне набуття, у розумінні ст. 388 ЦК України, можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а у особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація). Згідно роз'яснення Пленуму Верховного Суду України у п. 10 постанови №9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК, застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України. Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦК України, добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Вищезазначені судом дії відповідачів та третьої особи щодо перереєстрації спірного автомобілю і свідчить саме про те, що набувачі знали та повинні були знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, яке було придбано у шлюбі. Це також свідчить про недобросовісність набувачів і є підставою для задоволення позову про витребування спірного автомобілю. Отже, захист позивача права, оскільки вона є співвласником спірного майна, можливий шляхом задоволення віндикаційного позову, оскільки наяву підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно від набувача [PERSON]. Згідно положень ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону, або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Проте, [PERSON] набув 17.07.2014 року права власності на автомобіль КІА Sorento, 2010 року випуску, кузов № [NUMBER], двигун № [NUMBER] на підставі перереєстрації з [PERSON], згідно довідки-рахунку, яка в свою чергу набула права власності на цей же автомобіль КІА Sorento, 2010 року випуску, кузов № [NUMBER], двигун № [NUMBER] на підставі перереєстрації з її сина - [PERSON], без відома його дружини - позивачки, згідно довідки-рахунку, але в судовому засіданні відповідач [PERSON] заявив, що грошей йому не давала за автомашину, його матір - [PERSON] при перереєстрації ним на неї спірної автомашини. Зважаючи на обставини справи, враховуючи положення статті 124 Конституції України щодо обов'язковості до виконання на всій території України судових рішень, ухвалених судами іменем України, є підстави для часткового задоволення позову та встановлення судом способу захисту порушених прав позивача, шляхом визнання за [PERSON], право власності на 2/3 частини автомобіля КІА Sorento, 2010 року випуску, державний номер [NUMBER], кузов № [NUMBER], двигун № [NUMBER], припинивши право власності за [PERSON] на 2/3 частини автомобіля КІА Sorento, 2010 року випуску, державний номер [NUMBER], кузов № [NUMBER], двигун № [NUMBER]. витребування 2/3 частини автомобіля КІА Sorento, 2010 року випуску, кузов № [NUMBER], двигун № [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER] від відповідача [PERSON] на користь [PERSON] та встановлення порядку виконання рішення суду, оскільки саме такий спосіб відповідає об'єкту порушеного права і, у спірних правовідносинах є достатнім та необхідним. Крім того, в судовому засіданні встановлено, що, під час розгляду зазначеної справи, 14.10.2014 року позивачка [PERSON] отримала право власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства в Одеській області Ширяївського району. Проте, рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 09.07.2012 року встановлено, що сторони тривалий час спільного господарства не ведуть, проживають окремо, стосунки не підтримують, діти мешкають разом з позивачкою, знаходяться на її утриманні, та зазначене рішення набрало законної сили. Отже, вказаним рішенням суду було встановлено, що сторони, на час слухання справи, уже в 2012 році спільного господарства не вели, проживали окремо та стосунки не підтримували, а згідно ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини, то суд приходить до висновку що отримання позивачкою права власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства - 14.10.2014 року, не може бути судом визнано як придбання майна подружжям у шлюбі та, крім того, право власності на вказану земельну ділянку, було отримано після звернення з позовом до суду та у позовних вимогах вказана земельна ділянка не зазначена. Виходячи з викладеного, суд не розглядає питання щодо поділу вказаної земельної ділянки. Стосовно стягнення з відповідачів судового збору, суд зазначає наступне. Як вказує ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Згідно ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Судом встановлено, що при подачі позову, позивач сплатив судовий збір у розмірі 243,60 грн. за подання позову немайнового характеру, що підтверджується платіжним дорученням, доданим до матеріалів справи. Відповідно до ч.2 ст.88 ЦПК України, судові витрати стягуються на користь осіб, що їх понесли, в даному випадку судовий збір у сумі 2633,70 грн. за подання позову майнового характеру (враховується сумарна вартість спірних автомобілю та вартість квартири), слід стягнути зі сторін на користь держави. Виходячи з викладеного, підлягає частковому задоволенню та стягненню на користь позивача з відповідача - [PERSON], судові витрати пов'язані з розглядом справи в сумі 121 грн. 80 коп. та з відповідача - [PERSON] у сумі 877,90грн. і з позивача - [PERSON], у сумі 1755,80грн. - на користь держави.

Outcome: partial