Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-06 00:00:00

22 травня 2017 року позивач [PERSON] звернулася до Хмельницького міськрайонного суду з позовом до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, служба у справах дітей виконавчого комітету Хмельницької міської ради про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька. Свої вимоги мотивує тим, що вона з відповідачем перебувала у шлюбі з 31.08.2005 року, який розірвано 29.07.2013 р. рішення Хмельницького міськрайонного суду. Від шлюбу мають сина - [PERSON], [INFO] Позивач з відповідачем проживають окремо, а дитина проживає з позивачем. Позивач має намір забезпечити повноцінний відпочинок сина [PERSON], [INFO], за кордоном, задля підвищення рівня світогляду дитини, покращення його здоров'я, фізичного, духовного та морального розвитку, що є забезпеченням інтересів дитини в межах здійснення батьківських прав та обов'язків. Зокрема, позивач у серпні-вересні 2017 року має можливість вивезти дитину до Туреччини. Разом з тим, відповідач безпідставно не надає згоди на виїзд дитини за межі України. При цьому, жодних вагомих аргументів, які б пояснювали та обґрунтовували його відмову, він не наводить. Вважає, що така позиція відповідача і батька неповнолітньої дитини, шкодить інтересам дитини та не сприяє її всебічному та гармонійному розвитку. А тому просить надати їй дозвіл на виїзд сина за кордон без дозволу та супроводу батька до повноліття дитини та дозволити оформити документи без згоди батька. В судовому засіданні позивач зменшила позовні вимоги та просила надати їй дозвіл на тимчасовий виїзд [PERSON], [INFO] за межі України до Туреччини, без згоди та супроводу батька [PERSON], [INFO], а саме з 01 серпня 2017 р. до 20 вересня 2017 р. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечив щодо задоволення позову, вказавши, що це шкодитиме інтересам дитини та його інтересам як батька, і що дитина може відпочивати на території України. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, служба у справах дітей виконавчого комітету Хмельницької міської ради в судовому засіданні пояснила, що позов є обґрунтованим та підлягає до задоволення, оскільки виїзд дитини до Туреччини має важливе значення для фізичного, духовного та морального розвитку неповнолітньої дитини. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд приходить до висновку, що вимоги позову підлягають задоволенню в повному обсязі у зв'язку з наступним. Так, відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що позивач з відповідачем перебували у шлюбі з 31.08.2005 року, який розірвано 29.07.2013 р. рішення Хмельницького міськрайонного суду, що не заперечується сторонами. Від шлюбу мають сина - [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] Позивач з відповідачем проживають окремо, а дитина проживає з позивачем. Позивач має намір забезпечити повноцінний відпочинок сина [PERSON] за кордоном, задля підвищення рівня світогляду дитини, покращення його здоров'я, фізичного, духовного та морального розвитку, що є забезпеченням інтересів дитини в межах здійснення батьківських прав та обов'язків. Зокрема, позивач у серпні-вересні 2017 року має можливість вивезти дитину до Туреччини, оскільки з 01.08.2017 р. по 31.08.2017 р. перебуватиме у щорічній основній відпустці та має достатній дохід для оплати відпочинку, що вбачається із довідок ВЧ А 3808 від 26.06.2017 р та від 04.07.2017 р. Виїзд до Туреччини на відпочинок та оздоровлення дитини має важливе значення для фізичного, духовного та морального розвитку [PERSON], який також потребує такого оздоровлення за рекомендацією лікаря. До того ж позивач [PERSON] уже забронювала готель в Туреччині на 10 ночей на двох осіб. При цьому в судовому засіданні позивач просила надати такий дозвіл саме на період її відпустки, однак до 20.09.2017 р. так як виліт може зміститися. Разом з тим, відповідач безпідставно без будь якого правового аргументування та доказів не надає згоди на виїзд дитини за межі України. При цьому, жодних вагомих аргументів, які б пояснювали та обґрунтовували його відмову, він не наводить. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ч. 2 ст.150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. За правилами ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України». У підп. 1,2 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 передбачено, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» документами, що дають право громадянину України на виїзд з України і в'їзд в Україну, є: паспорт громадянина України для виїзду за кордон. Крім цього, відповідно до п. п. 1, 2, 4, 7 Порядку оформлення, видачі, оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 152 від 07 травня 2014 року, паспорт громадянина України для виїзду за кордон (далі - паспорт для виїзду за кордон) є документом, що посвідчує особу, підтверджує громадянство України особи, на ім'я якої він оформлений, і дає право такій особі на виїзд з України і в'їзд в Україну. Кожен громадянин України має право на отримання паспорта для виїзду за кордон. Паспорт для виїзду за кордон оформляється особам, які не досягли 16-річного віку, на чотири роки, а особам, які досягли 16-річного віку, - на десять років. Оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін та видача паспорта для виїзду за кордон здійснюються: особі, яка не досягла 16-річного віку, - на підставі заяви-анкети одного з батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників (далі - законні представники); у разі оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обміну паспорта для виїзду за кордон у закордонній дипломатичній установі - на підставі заяви-анкети одного з батьків/законних представників та письмової згоди другого з батьків/законних представників, яка надається під час подання документів (заява від другого з батьків/законних представників не вимагається, якщо він є іноземцем або особою без громадянства). Якщо батьки не перебувають у шлюбі, оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін та видача паспорта для виїзду за кордон здійснюється на підставі заяви-анкети того з них, з ким проживає особа. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, яка набула чинності в Україні з 27 вересня 1991 року, зазначено: «1. Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної й однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування». Враховуючи вищевикладене, а також те, що виїзд дитини за кордон з матір'ю обумовлений потребою нормального фізичного, духовного і морального розвитку дитини, пов'язаний із забезпеченням дитині безпечних умов життя та розвитку, а також те, що це повністю відповідає інтересам дитини, права якої гарантовані Конвенцією про права дитини, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, а також беручи до уваги той факт, що судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд неповнолітньої дитини за межі України для тимчасового перебування у Туреччині, а тому суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення.

Outcome: approved