Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-01 00:00:00

23 вересня 2020 року позивач звернулася до суду з зазначеною позовною заявою. В обґрунтування позовних вимог позивач посилалася на те, що вона та її донька [PERSON] (до зміни імені та по батькові [PERSON] ) є власниками квартири за адресою: [ADDRESS] . В зазначеній квартирі зареєстрована [PERSON] , хоча фактично ніколи в ній не проживала, жодних прав на вказану квартиру не має, її речі в квартирі відсутні. Факт реєстрації місця проживання відповідача у належній їй квартирі перешкоджає їй в розпорядженні своєю власністю на власний розсуд, а також в оформленні субсидії, чим обмежує її законні права. Таким чином, у неї виникли реальні перешкоди в розпорядженні своїм майном. Зі слів родичів відповідача, до яких вона неодноразово зверталася з метою вирішення спору в позасудовому порядку, їй стало відомо, що відповідач виїхала до Російської Федерації і повертатися наміру не має. Тому, оскільки відповідач фактично не проживає в належній їй квартирі, вона просила усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням за вищевказаною адресою. 25 вересня 2020 року позовна заява була залишена без руху. Після усунення недоліків позовної заяви та отримання інформації щодо зареєстрованого місця проживання відповідача, позовна заява прийнята судом до розгляду та відкрито провадження у справі. 10 листопада 2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Позивач у судовому засіданні на задоволенні позову наполягала, погодилась на заочний розгляд справи та доповнила, що відповідач фактично ніколи в належній їй квартирі не проживала, а лише була зареєстрована на прохання родичів останньої. Відповідачу направлялася судова повістка про виклик у судове засідання за адресою, зареєстрованою у встановленому законом порядку, як передбачено п.2 ч.7 ст.128 ЦПК України, однак до суду повернувся конверт з довідкою Укрпошти: «адресат не проживає» /а.с.39/. При цьому ч.1 ст.131 ЦПК України встановлено, що учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Таким чином, відповідно до вищевказаних положень ЦПК України, відповідач вважається належним чином повідомленою про день та час розгляду справи, однак в судове засідання не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила, відзив на позов не подала. Тому суд визнає причини неявки відповідача неповажними і тому справа розглянута у її відсутність в порядку п.1 ч.3 ст.223, ст.280 ЦПК України з постановленням заочного рішення. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача в судове засідання не з`явилася, однак від неї до суду надійшла заява про розгляд справи у її відсутність, проти задоволення позову не заперечує /а.с.40/. Тому справа розглянута у її відсутність, що відповідає вимогам ст.223 ЦПК України. Заслухавши пояснення позивача, допитавши свідка та дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного. Судом були встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Позивач разом з донькою [PERSON] (до зміни прізвища та по батькові [PERSON] ) є співвласниками квартири [ADDRESS] /а.с.9, 16, 35, 36-38/. В зазначеній квартирі зареєстрована відповідач [PERSON] /а.с.10-12, 16, 25/. Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї, складеного та засвідченого депутатом Окнянської селищної ради Окнянського району Одеської області [PERSON] , [PERSON] зареєстрована в квартирі [ADDRESS] , однак протягом останніх п`яти років в зазначеній квартирі не проживає /а.с.17/. Зазначені обставини також підтверджуються поясненнями свідка [PERSON] , який в судовому засіданні пояснив, що відповідач є його племінницею і йому відомо, що остання ніколи фактично не проживала в належній позивачу квартирі. Їй була необхідна реєстрація місця проживання і позивач погодилась зареєструвати її у власній квартирі. На теперішній час відповідач виїхала до Російської Федерації, тривалий час там проживає і не має наміру повертатися в Україну. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України). Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. Згідно зі ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до п.1 ч.2 ст.16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтями 316 та 317 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частинами 1, 2 ст.319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. На підставі ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з ч.1 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно ст.71 ч.1, ст.72 Житлового кодексу УРСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї, за ними зберігається житлове приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Таким чином, судом з`ясовано, що відповідач, будучи зареєстрованою в квартирі позивача, однак не проживаючи за місцем реєстрації, не сплачуючи комунальні платежі та не приймаючи участі у підтриманні квартири в належному стані втратила право користування цим жилим приміщенням, крім того, відповідач створює позивачу перешкоди у розпорядженні майном, так як через реєстрацію відповідача в квартирі позивача, остання обмежена у праві розпоряджатися квартирою на власний розсуд, оформити субсидію, здійснити продаж квартири тощо, а тому суд вважає, що позов слід задовольнити та усунути позивачу перешкоди у користуванні житлом шляхом позбавлення відповідача права користування житловим приміщенням. Крім того, відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати по сплаті судового збору.

Outcome: approved