Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-21 00:00:00

22.12.2015 року [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ «Приватбанк», в якому просить визнати недійсним кредитний договір №HET0GA00001911 від 07.06.2007 року. Зустрічний позов мотивований тим, що наявність спору між позивачем та ПАТ КБ «Приватбанк» саме по собі є свідченням того, що банк не надав належної та вичерпної інформації про умови кредитування. Зазначено, що банк маніпулює цифрами. Вказано, що до укладення кредитного договору [PERSON] не надавалися додатки, які б містили в собі розрахунки вартості кредиту, щомісячні суми до сплати і щомісячне погашення кредиту, загальну вартість кредиту до сплати, кількість платежів. Також не надавався графік погашення кредиту. Кредитний договір зазначеної інформації не містить. Зазначає, що банк замовчує сукупну вартість кредиту, надавав суду розрахунки із неіснуючими сумами відсотків на підставі яких винесено судове рішення 05.08.2009 року, що означає обман, тому правочин визнається недійсним. Також вказано, що несправедливим є право банку, передбачене п. 2.3.1 кредитного договору щодо збільшення розміру процентної ставки. Вважає несправедливими п. п. 7.4, 3.2 кредитного договору про встановлення подвійних відсотків на суму непогашеної в строк заборгованості в односторонньому порядку. П. 7.2 не заповнений банком, що дозволило банку відкрити декілька рахунків. Несправедливою є умова договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання зобов`язань за договором. Вважає, що умови кредитного договору в цілому суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача, що є підставою для визнання такого договору недійсним. В судовому засіданні 25.11.2020 року представник [PERSON] адвокат Буженко Ю.С. просив зустрічний позов задовольнити з підстав, зазначених в позові. [PERSON] та її представник адвокат Буженко Ю.С. в судове засідання 22.01.2021 року не з`явились, надали заяву про розгляд справи без їх участі. Представник відповідача по зустрічному позову в судове засідання не з`явилась, про час слухання справи повідомлялась, просила справу розглядати без її участі. За приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та матеріали цивільної справи № 2-2304/09, судом встановлено наступне. Позивач по первісному позову ПАТ КБ «ПриватБанк» 11.12.2014 року звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. 16.01.2015 року ухвалою судді Комсомольського районного суду м. Херсона відкрито провадження у даній справі. Комсомольським районним судом м. Херсона 16.04.2015 року ухвалено рішенні у даній справі та позовні вимоги задоволено. Рішенням апеляційного суду Херсонської області від 15.07.2015 року змінено в частині рішення Комсомольського районного суду від 16.04.2015 року. 21.10.2015 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ скасовано рішення суду першої та апеляційної інстанцій, дану с праву передано на новий розгляд суду першої інстанції. 22.12.2015 року відповідач [PERSON] звернулася до суд із зустрічною позовною заявою про позивача про визнання кредитного договору недійсним. Ухвалою Комсомольського районного суду м. Херсона від 10.03.2016 року прийнято до провадження з первісним позовом зустрічний. З протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.06.2016 року вбачається, що обрано новий склад суду. Ухвалою судді Херсонського міського суду Херсонської області від 03.06.2016 року прийнято дану справу до провадження. З протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.03.2017 року вбачається, що обрано новий склад суду, у зв`язку із закінченням терміну повноважень у судді. Ухвалою судді Херсонського міського суду Херсонської області від 09.03.2017 року прийнято дану справу до провадження. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.04.2020 року вбачається, що обрано новий склад суду, у зв`язку із відстороненням судді. Ухвалою судді Херсонського міського суду Херсонської області від 07.04.2020 року прийнято дану справу до провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 23.07.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. 21.09.2020 року Херсонським міським судом Херсонської області постановлено ухвалу про визнання явки представника позивача за первісним позовом обов`язковою. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 22.01.2021 року у зв`язку із повторною неявкою представника позивача по первісному позову, первісний позов залишено без розгляду. Згідно із ст. 4 ч. 1 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ч. 1 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності із положеннями ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Згідно із ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Докази мають бути належними, допустимими, достовірними (ст. ст. 77, 78, 79 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Зігдно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Згідно ч.1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства, і договір є обов`язковим для виконання сторонами (ч.1 ст. 628, ст. 629 ЦК України). Відповідно ж до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (ч.1 ст. 1054 ЦК України). У свою чергу, відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частина перша статті 1049 ЦК України установлює обов`язок позичальника повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. При цьому, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок ( ч.3 ст. 1049 ЦК України). Між сторонами укладено кредитний договір №HET0GA00001911 від 07.06.2007 року. Рішенням Комсомольського районного суду м. Херсона від 05.08.2009 року задоволено позов ЗАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] , [PERSON] , Комсомольського ВМ ХМВ УМВС України в Херсонській області, в рахунок погашення заборгованості [PERSON] за кредитним договором №HET0GA00001911 від 07.06.2007 року та вирішено звернути стягнення на предмет іпотеки й виселити осіб, які проживають у житловому буднику. Дане рішення суду є чинним. Даним судовим рішенням встановлено факт укладення кредитного договору, факт визнання [PERSON] отримання кредиту. Належних та допустимих доказів позивачем по зустрічному позову [PERSON] на підтвердження обставин наявності обману та маніпуляцій з боку Банку при укладенні кредитного договору №HET0GA00001911 від 07.06.2007 року суду не надано. Не надано доказів не надання інформації про умови отримання кредиту. Також не надано доказів на підтвердження відсутності додатків до кредитної угоди, графіку погашення кредиту. Клопотання про витребування таких відомостей та доказів не заявлялось в засіданні. Стаття 204 Цивільного кодексу України закріплює презумпцію правомірності правочину, зокрема, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Це означає, що кожний вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована. Умовами кредитного договору, а саме п. 2.3.1., укладеного між сторонами, було передбачено право банку змінювати в односторонньому порядку відсоткову ставку, що не суперечило вимогам законодавства, що діяло на той час. Виходячи із зазначеного, банк скористався своїм правом, передбаченим чинним законодавством, змінив процентну ставку за кредитом з дотриманням строку повідомлення споживача у відповідності до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» на підставах, зазначених у кредитному договорі, оскільки рішення про збільшення процентної ставки за кредитом прийнято банком до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», а позичальника було повідомлено про зміну умов договору у передбаченому кредитним договором порядку (шляхом відправлення на його адресу письмового повідомлення), що узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України в постанові від 19 грудня 2012 року у справі № 6-149цс12. Крім цього, умовами кредитного договору, а саме п. 2.3.1 передбачено, що банк тільки надсилає позичальникові письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом 7 календарних днів з дати вступу в чинність зміненої процентної ставки (п.2.3.1 договору), а тому отримання згоди позичальника на зміну відсоткової ставки не передбачено умовами кредитного договору, як і підписання додаткової угоди. Таким чином, під час розгляду справи судами установлено, що за законом, який діяв на час укладення договору, дозволялося в односторонньому порядку змінювати відсоткову ставку, якщо це було передбачено умовами самого договору (ст. 651 ЦК України). Умовами кредитного договору, укладеного сторонами, було передбачено право банку змінювати в односторонньому порядку відсоткову ставку, що не суперечило вимогам законодавства, що діяло на той час. Відповідно до реєстру №443 від 01.11.2008 року [PERSON] було направлено лист про збільшення відсоткової ставки від 03.10.2008 року за №20.1.3.2/6-22855/9378. Рішення про збільшення відсоткової ставки за кредитом прийнято банком до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», а позичальника було повідомлено про зміну умов договору у передбаченому кредитним договором порядку (шляхом відправлення на його адресу письмового повідомлення), що узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України в постанові від 19 грудня 2012 року у справі № 6-149цс12. За таких обставин, суд не бере до уваги твердження позивача по зустрічному позову, що наявність п. 2.3.1. кредитного договору про зміну відсоткової ставки є несправедливим, що тягне за собою визнання договору кредитну недійсним. На підтвердження обставин щодо несправедливості п. п. 7.4, 3.2, 7.2 позивачем по зустрічному позову також не надано належних та допустимих достатніх для визнання кредитного договору недійсним. Суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. На підставі наведеного суд дійшов висновку, що позивачем по зустрічному позову не надано належних та допустимих доказів на спростування презумпції правомірності правочину та на підтвердження підстав позову, тому позовні вимоги по зустрічному позову не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed