Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-13 00:00:00

23 березня 2016 року [PERSON] звернувся в суд з зазначеним позовом до Національної академії внутрішніх справ про визнання дій незаконними, скасування наказу та поновлення на роботі. Свої вимоги мотивує тим, що протягом 2012-2014 років займав посаду професора кафедри кримінально-правових дисциплін Інституту кримінально-виконавчої служби за сумісництвом. 14 травня 2014 року листом № 8/125 його повідомлено про звільнення шляхом скасування наказу про прийняття на роботу. Рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 10 грудня 2014 року скасовано наказ та поновлено його на посаді професора кафедри кримінально-правових дисциплін Інституту кримінально-виконавчої служби. Наказом № 123о/с від 23 червня 2015 року його було поновлено на посаді, проте про це його не повідомили. Наказами начальника Інституту кримінально-виконавчої служби № 131 від 02 липня 2015 року, № 160 від 07 серпня 2015 року та № 163 від 07 серпня 2015 року його було звільнено з займаної посади. Копії наказів йому не вручили. Відповідно до результатів проведеної службової перевірки працівниками ДПтС України встановлено ряд порушень нормативно-правових актів. Накази № 131-о/с від 02 липня 2015 року та № 160 від 07 серпня 2015 року були відмінені, винні посадові особи притягнуті до дисциплінарної відповідальності. Не скасованим залишився лише наказ № 163о\\с від 07 серпня 2015 року. Після чергового звернення до голови ДПтС України, він був введений в оману щодо поновлення на посаді, обіцянку свою голова ДПтС України не виконав, тому він пропустив строк звернення до суду з позовом про поновлення на роботі. 16 березня 2016 року він отримав листи від заступника голови ДПтС України від 03 лютого 2016 року та від 15 березня 2016 року щодо тлумачення законності його звільнення з посади та непоновлення на роботі. Вважає наказ № 163о\\с від 07 серпня 2015 року незаконним, оскільки він: виданий у зв'язку з упередженим відношенням до нього з боку начальника Інституту [PERSON] та з метою не допущення його до виконання трудових обов'язків; приймаючи особу на постійне місце роботи на його посаду йому не було запропоновано працевлаштуватися на вказану посаду як на постійне місце роботи; відповідно до Положення про Інститут кримінально-виконавчої служби ректору Академії внутрішніх справ надані повноваження на погодження кандидатів до призначення на посади постійного і перемінного складу Інституту, його звільнення з посади професора кафедри, а також прийняття на зазначену посаду іншої особи погоджено ректором не було; його своєчасно не було повідомлено про оскаржуваний наказ. З урахуванням заяви про збільшення розміру заявлених вимог, просить суд ухвалити рішення, яким: визнати причини пропуску строку для звернення до суду поважними та поновити його; визнати незаконними дії відповідача щодо безпідставного його звільнення; скасувати наказ № 163о\\с від 07 серпня 2015 року про звільнення з роботи; поновити його на роботі на посаді професора кафедри кримінально-правових дисциплін Інституту кримінально-виконавчої служби (а.с. 33-38, 84-85). У судовому засіданні позивач та його представник підтримали заявлений позов та просили його задовольнити з наведених у ньому підстав. Пояснили суду, що наказ про звільнення позивач отримав 20 серпня 2015 року і звернувся до ДПтС України з заявою про його скасування (02 вересня 2015 року) як і у випадку скасування попередніх наказів про його звільнення. Після отримання остаточної відмови в скасуванні наказу (15 березня 2016 року) він звернувся до суду з позовом. Крім того, його звільнили з роботи 07 серпня 2015 року, а нового працівника на постійну основу прийняли на роботу лише 10 серпня 2015 року. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував. Вважав, що Національна академія внутрішніх справ не є належним відповідачем у справі, а ним є безпосередньо Інститут кримінально-виконавчої служби, який хоч і не є окремою юридичною особою та входить до структури Національної академії внутрішніх справ, проте має ознаки юридичної особи та може самостійно бути відповідачем в справі. Представник третьої особи вважала, що позов не підлягає задоволенню. Підтримала свої письмові заперечення проти позову (а.с. 95-100). Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що наказом Інституту кримінально-виконавчої служби ДПтС України № 157-о/с від 19 вересня 2013 року [PERSON] прийнято на безоплатній основі за сумісництвом 0,25 посадового окладу професора кафедри кримінально-правових дисциплін (а.с. 112). Наказом Інституту кримінально-виконавчої служби ДПтС України № 45 о/с від 05 травня 2014 року про часткове скасування наказу Інституту кримінально-виконавчої служби наказ № 157-о/с від 19 вересня 2013 року скасовано наказ у частині призначення [PERSON] на посаду. Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 10 грудня 2014 року скасовано наказ № 45-о/с від 05 травня 2014 року та поновлено [PERSON] на посаді професора кафедри кримінально-правових дисциплін Інституту кримінально-виконавчої служби Національної академії внутрішніх справ України (а.с. 8-11). Наказом № 123-о/с від 23 червня 2015 року Інституту кримінально-виконавчої служби поновлено [PERSON] на безоплатні основі за сумісництвом 0,25 на посаді професора кафедри кримінально-правових дисциплін Інституту кримінально-виконавчої служби з 05 травня 2014 року (а.с. 14). 07 серпня 2015 року наказом Інституту кримінально-виконавчої служби № 163 0/с звільнено [PERSON] у зв'язку з прийняттям на цю посаду постійного працівника, відповідно до ст. 431 КЗпП України (а.с. 17). З матеріалів справи вбачається, що наказом Міністерства внутрішніх справ України № 165 від 16 квітня 2011 року утворено у складі Національної академії внутрішніх справ Інститут кримінально-виконавчої служби без надання статусу юридичної особи (а.с. 49). У Положенні про Інститут кримінально-виконавчої служби, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України та Державної пенітенціарної служби України від 08 липня 2011 року № 407/220, визначено, що Інститут має окремі ознаки юридичної особи, утримується за рахунок Державної кримінально-виконавчої служби України у межах встановленої граничної чисельності персоналу, є структурним підрозділом Академії і здійснює освітню діяльність у межах ліцензії Академії (а.с. 54-73). Згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України правовий статус Інституту кримінально-виконавчої служби - без права юридичної особи (а.с. 117). У такому випадку суд вважає, що саме Національна академія внутрішніх справ є належним відповідачем у зазначеній цивільній справі за позовом [PERSON] Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Статтею 234 КЗпП України передбачено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. У п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року визначено, що встановлені статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи права і обов'язки сторін. Звертаючись в суду з зазначеним позовом, [PERSON] просив суд поновити пропущений строк на звернення до суду, посилаючись на поважність причин його пропуску. Зазначив, що його неодноразово звільняли з роботи, і він оскаржував такі накази до ДПтС України, та після проведених перевірок накази про звільнення скасовувались. Після його звільнення 07 серпня 2015 року оскаржив наказ у такому ж порядку. 16 березня 2016 року він отримав листи від заступника голови ДПтС України від 03 лютого 2016 року та від 15 березня 2016 року щодо тлумачення законності його звільнення з посади та непоновлення на роботі та 23 березня 2016 звернувся до суду з позовом про поновлення на роботі. За таких обставин, суд вважає причини пропуску позивачем строку звернення до суду з позовом поважними. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] працював на безоплатній основі за сумісництвом 0,25 посадового окладу в Інституті кримінально-виконавчої служби ба був звільнений 07 серпня 2015 року в зв'язку з прийняттям на цю посаду постійного працівника. Відповідно до ст. 431 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадках, зокрема, звільнення з суміщуваної роботи у зв'язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником, а також у зв'язку з обмеженнями на роботу за сумісництвом, передбаченими законодавством. Аналогічні положення містяться і в п. 8 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженим спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства фінансів України від 28 червня 1993 року № 43. Наказом Інституту кримінально-виконавчої служби № 161-ос від 07 серпня 2015 року призначено кандидата юридичних наук, доцента, полковника внутрішньої служби [PERSON] професором кафедри кримінально-правових дисциплін з 10 серпня 2015 року (а.с. 101-102). [PERSON] працював на безоплатній основі за сумісництвом, на займану ним посаду було прийнято на роботу іншого працівника - [PERSON], тому його звільнення відповідало вимогам закону. Не є підставою для задоволення позову посилання сторони позивача на упереджене ставлення до нього працівника та на те, що звільнення відбулось без погодження ректора Національної академії внутрішніх справ, оскільки згідно з п. 8.1. наказу Міністерства внутрішніх справ України та Державної пенітенціарної служби України № 407/220 від 08 липня 2011 року такі дії слід вчиняти лише при призначення осіб на посади. Доводи позивача щодо несвоєчасного повідомлення про оскаржуваний наказ також не свідчать про незаконність оспорюваного наказу. Закон не містить і обов'язку роботодавця при прийнятті працівника на постійне місце роботи пропонувати таку посаду працівнику, яким її займав за сумісництвом, а прийняття на роботу постійного працівника можливе лише після звільнення з посади особи, яка займала її за сумісництвом. З огляду на наведене, в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed