Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-13 00:00:00

22.03.2021 [PERSON] звернулась до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Харківській області, Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України в Харківській області про відшкодування шкоди, заподіяної незаконними діями службових осіб органу державної влади. В обґрунтування якого зазначає, що 30.12.2020 співробітником Шевченківського ВП Головного управління Національної поліції в Харківській області інспектором СЮП капітаном поліції Шеремет Ю.Є. у присутності дільничного офіцера поліції сектору превенції ВП лейтенанта поліції Смирнова А.С. було складено протокол про адміністративне правопорушення серія ВАБ №297423 щодо нібито вчинення нею адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 184 Кодексу України про адміністративні правопорушення . Постановою Дзержинського районного суду м. Харкова від 15.02.2021 по справі № 638/1113/21 провадження у адміністративній справі відносно [PERSON] , у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 184 КУпАП закрито у зв`язку з відсутністю в моїх діях складу адміністративного правопорушення. Постанова набрала законної сили. Зокрема, зазначеною постановою встановлено, що у матеріалах справи відсутні належні та допустимі дані, що [PERSON] не виконувала належним чином свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, вказаний факт вона категорично заперечує, крім того, незрозуміло на підставі чого орган, що складав відповідний протокол, зробив такий висновок, не надавши жодного доказу на підтвердження правопорушення, наведеного у протоколі. Таким чином, оскільки під час складання протоколу серія ВАБ №297423 від 30.12.2020 р. у співробітників Шевченківського ВП ГУНП в Харківській області були відсутні будь-які докази як події адміністративного порушення, так моєї вини у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 184 КУпАП, зазначений протокол складено незаконно. Фактично, з 30.12.2020 р. після ознайомлення з протоколом про адміністративне правопорушення та до прийняття постанови Дзержинського районного суду м. Харкова від 15.02.2021, набрання нею законної сили, внаслідок неправомірних дій співробітників Шевченківського ВП ГУ НП в Харківській позивач відчувала фізичні та душевні страждання, а також приниження честі, гідності та ділової репутації, які полягають у наступному: 30.12.2020 р. після ознайомлення з протоколом та нормами законодавства України зрозуміла, що її звинувачують у вчиненні адміністративного правопорушення, якого позивач ніколи не вчиняла, розгляд справи буде здійснюватися судом та до мене може бути застосований штраф від п`ятдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Внаслідок викладених обставин, [PERSON] відчула різке погіршення стану здоров`я, погане самопочуття та того ж дня звернулася до медичного закладу. Відповідно до довідки КНП ХОР «Обласний клінічний диспансер радіаційного захисту населення» від 30.12.2020 б/н позивачу діагностовано вегето-судинний пароксизм симпато-адреналового типу після стресу та призначено лікування. У зв`язку із відсутністю суттєвого покращення фізичного стану, я змушена була звернутися до медичного закладу повторно. Відповідно до довідки КНП ХОР «Обласний клінічний диспансер радіаційного захисту населення» від 21.01.2021 б/н мені діагностовано вегето-судинну дистонію змішаного типу, вегето-судинні пароксизми симпато-адреналового типу, астенічний синдром, та повторно призначено лікування. Пережитий стрес призвів до порушення нормальних життєвих та професійних зв`язків. З часу незаконного складання протоколу [PERSON] відчувала тривогу та безпомічність, проплакала всі новорічні свята. Її пригнічувало, що у разі притягнення до адміністративної відповідальності у зв`язку із невиконанням обов`язків щодо виховання дітей, її діти будуть вважати паганою матір`ю та втратять відчуття любові та поваги до матері. Оскільки ніколи в житті не застосовувалися адміністративні стягнення, позивач відчувала обґрунтовані хвилювання бути визнаною винною у вчиненні адміністративного проступку, якого не вчиняла, бути порушником закону в очах суспільства та своєї родини, бути притягнутої до відповідальності у вигляді штрафу. Окрім того, незаконні та нелюдські дії співробітників Шевченківського ВП ГУ НП в Харківській області, які фактично ввели в оману дорослу жінку та матір двох неповнолітніх дітей, сумлінного платника податків, змусивши її підписати недостовірні документи та свідчення, підірвали довіру до органів національної поліції України і з 30.12.2020 [PERSON] відчуваю себе беззахисною. Позивач вказує, що вона є заступником директора ТОВ «УСК-Консалтинг» (суб`єкта оціночної діяльності), членом RICS (Member of the Royal Institution of Chartered Surveyors, Велика Британія), провідним експертом оцінювачем ВГО «Українське товариство оцінювачів», членом експертної ради по Харківській області ВГО «Українське товариство оцінювачів». Окрім того, є лектором на курсах підготовки та підвищення кваліфікації оцінювачів майна в ПРАТ «Харківський центр науково-технічної та економічної інформації». Внаслідок незаконних дій співробітників Шевченківського ВП ГУ НП в Харківській області відомості щодо притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності у зв`язку із невиконанням обов`язкв щодо виховання дітей розміщені на інтернет-сайтах Судова влада України та Єдиний державний реєстр судових рішень стали назавжди публічними та загальновідомими для замовників компанії, де я працюю, слухачів лекцій, колег та друзів, батьків однокласників мого сина, що викликає в мені почуття сорому та розгублення. З урахуванням викладених обставин, [PERSON] вважає, що справедливою сатисфакцією завданої мені моральної шкоди у вигляді пережитого фізичного болю та страждань, душевних страждань, а також приниження честі, гідності та ділової репутації буде сума у розмірі 30 000,00 (тридцять тисяч) грн. 10.11.2021 головним спеціалістом ВПЗ ГУ НП в Х\\о Тищенко В. подано відзив, у якому зазначено, що Головне управління заперечує проти позовних вимог. Позивачка не надала належного та допустимого доказу незаконності дій інспектора СЮП Шевченківського ВП ГУ НП в Х\\о, оскільки жодного адміністративного стягнення застосовано не було, а складання протоколу не є притягненням особи до відповідальності. При цьому факт закриття справи не тягне обов`язкового наслідку цивільно- правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідачів заподіяли моральну шкоду. При цьому представник відповідача посилається на постанову Верховного суду від 21.10.2020 у справі №312/262/18. У зв`язку з чим просить відмовити у задоволені позову. 11.11.2021 представником Державної казначейської служби України - Старченко С.Е. подано відзив, у якому зазначено, що казначейська служба заперечує проти позовних вимог. Зазначає, що Державна казначейська служба не є належним відповідачем, що є підставою для відмовити у задоволені позову. Окрім того, вказує, що у даній справі не було встановлено незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, накладення штрафу, а тому не може бути застосований ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно- розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Факт закриття справи про адміністративне правопорушення не тягне обов`язковий наслідок цивільно - правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідачів заподіяли позивачу моральної шкоди. Зазначений правовий висновок зроблено Верховним Судом у постанові від 21.10.2020 у справі №312/262/18. У зв`язку з чим представник відповідача просить відмовити [PERSON] у задоволені позовних вимог. 11.11.2021 представником Головного управління Державної казначейської служби України в Харківській області Старченко С.Е. подано відзив, у якому зазначено, що у позові [PERSON] , не наводить жодного факту порушення прав чи інтересів з боку Головного управління, не обґрунтовано підстави визначення його відповідачем. Позивач помилково зазначив Головне управління в якості відповідача, що є підставою для відмовити у позові. У даній справі не було встановлено незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, накладення штрафу, а тому не може бути застосований ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно- розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Факт закриття справи про адміністративне правопорушення не тягне обов`язковий наслідок цивільно - правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідачів заподіяли позивачу моральної шкоди. Зазначений правовий висновок зроблено Верховним Судом у постанові від 21.10.2020 у справі №312/262/18. У зв`язку з чим представник відповідача просить відмовити [PERSON] у задоволені позовних вимог. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] підтримали позов, просили задовольнити, з підстав, викладених у ньому, наголосили, що, у разі задоволення позовних вимог, необхідно вирішити питання про стягнення судових витрат, оскільки ухвалою суду про залишення позову без руху позивача зобов`язано було сплатити судовий збір. Представник відповідачів Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України в Харківській області Старченко С.Е. у судовому засіданні заперечував проти позову, просив відмовити у його задоволенні, з підстав, викладених у відзивах. Представник відповідача ГУ НП в Х\\о Крюков О.О. звернувся до суду з заявою про розгляд справи за відсутності відповідача. Суд, вислухавши позивача, представника позивача, представника відповідачів Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України в Харківській області, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Згідно ст. 12 ч. 3 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особо, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами і іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, обов`язок доказування покладається на сторони, що є одним із принципів змагальності сторін. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Судом встановлено, що 30.12.2020 інспектором СЮП Шевченківського ВП ГУ НП в Х\\о складено протокол про адміністративне правопорушення серія ВАБ №297423 стосовно [PERSON] у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 184 КУпАП. 15.02.2021 постановою Дзержинського районного суду м. Харкова у справі №638/1113/21 провадження у справі відносно [PERSON] , у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 184 КУпАП закрито у зв`язку з відсутністю у її діях складу адміністративного правопорушення. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої, пункту дев`ятого та абзацу дванадцятого частини другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. За змістом положень указаних норм права суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Встановивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та (або) необґрунтованість заявлених вимог. Звертаючись до суду з цим позовом [PERSON] зазначила, що підставою для відшкодування моральної шкоди є, зокрема незаконне притягнення її до адміністративної відповідальності та закриття справ про адміністративні правопорушення у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративних правопорушень. Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. У статтях 55, 56 Конституції України закріплено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до частин першої, другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 3, 9 постанови від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Згідно з частиною першою статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Пунктом 2 частини першої статті 1 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що відшкодуванню підлягає шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 2 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» Рправо на відшкодування шкоди у розмірах і у порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадку закриття справи про адміністративне правопорушення. Згідно з пунктом 5 статті 3 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості, вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. Таким чином, суд визначає розмір моральної шкоди з урахуванням положень частини другої статі 13 «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» з врахуванням глибини фізичних та душевних страждань позивача, у зв`язку з неправомірним притягненням останньої до адміністративної відповідальності за частиною першою ст. 184 КУпАП, характеру та тривалості немайнових втрат, часу та зусиль, необхідних для відновлення душевного спокою та попереднього життєвого стану, зважаючи на невідворотність завданої шкоди та з врахуванням вимог розумності і справедливості. Позивачу завдано моральної шкоди, яка полягає у погршенні здоров`я, душевних стражданнях, приниженні честі та гідності, ділової репутації, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а, крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини. Суд вважає необхідним визначити розмір морального відшкодування в межах суми 3000 гривень. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України судом враховано висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду. В постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 569/1799/16-ц (провадження № 61-19000сво18), викладено правовий висновок про те, що на підставі пункту 2 частини першої статті 1 Закону № 266/94-ВР в особи виникає право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного накладення штрафу. Тобто, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше). У справі, яка переглядається, підставою для відшкодування шкоди є закриття справи про адміністративне правопорушення у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення. Разом із тим, це не спростовує того, що такими діями позивачу завдано моральної шкоди, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а, крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувалися з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом. За викладених обставин колегія суддів Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду не вбачає підстав для відступлення від правового висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду про те, що закриття справи про адміністративне правопорушення дає підстави для відшкодування моральної шкоди відповідно до частини першої статті 1176 ЦК України та статті 1 Закону № 266/94-ВР і не є у залежності від того, чи застосувалися з боку держави будь-які заходи примусу та чи понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом. В постанові Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі № 640/16169/17 (провадження № 61-15393св18), зазначено, що здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, затримання особи, отримання пояснень та інше). Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувалися з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом. Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суди попередніх інстанцій не врахували, що дії працівників поліції щодо затримання позивача та складання відносно нього протоколів про адміністративне правопорушення, відповідно до положень пункту 4 частини першої статті 2 Закону № 266/94-ВР є підставою для відшкодування позивачеві моральної шкоди, оскільки закриття судом справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, відшкодування такої шкоди здійснюється незалежно від вини. Зважаючи на наведене, висновок суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, про відсутність вини у діях працівників поліції при складанні протоколів про адміністративні правопорушення, передбачених статтями 173, 185 КУпАП, є помилковими. Аналогічні правові висновки щодо застосування норм права в подібних правовідносинах викладені, зокрема в постановах Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 686/16847/17 (провадження № 61-11590св18), від 22 липня 2020 року у справі № 303/7352/18 (провадження № 61-20524св19), від 02 вересня 2020 року у справі № 591/1001/17 (провадження № 61-39927св18), від 09 червня 2021 року у справі № 726/837/20 (провадження № 61-2647св21). Суд не приймає до уваги посилання представника відповідачів Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України в Харківській області на правовий висновок , викладений у постанові Верховного суду у справі 312/262/18 від 21.10.2020, оскільки цивільним процесуальним законом визначені процесуальні механізми забезпечення єдності судової практики, які полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду. Логіка побудови й мета існування цих процесуальних механізмів вказує на те, що в цілях застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного цивільного суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати Верховного Суду - над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів Касаційного цивільного суду (див. постанови Верховного суду від 13 лютого 2019 року у справі № 130/1001/17 (провадження № 51-7588км18), від 18 січня 2021 року у справі № Б-23/75-02 (н.р.Б-7346/2-19)). Наразі сформована єдина правозастосовча практика щодо застосування норм права у подібних правовідносинах. Відповідні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 569/1799/16-ц (провадження № 61-19000сво18), які мають перевагу над висновками палати чи колегії суддів цього суду. Разом з тим, суд зазначає, що загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статями 1173 та 1174 ЦК України відповідно. Згідно зі статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. Отже, ці правовідносини характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 569/1799/16-ц, провадження № 61-19000сво18 зазначено, що здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше). В зазначеній справі складання протоколу про адміністративне правопорушення відбулось уповноваженими працівниками ГУ НП в Х\\о. У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) вказано, що застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Статтею 48 ЦПК України визначено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Тлумачення статті 48 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяної органом державної влади, їх посадовою або службовою особою є держава як учасник цивільних відносин. Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган. Отже, Державна казначейська служба України та Головне управління Державної казначейської служби України в Харківській області не є належним відповідачем у справі, хоча зазначені органи і можуть бути залучені до участі у справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства. У зв`язку з викладеним суд приходить до висновку, що у задоволенні позову саме до Державної казначейської служби України та Головного управління Державної казначейської служби України в Харківській області слід відмовити. Шкода повинна стягуватися з Державного бюджету України, що відповідає висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18), в якій вказано, що резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання. На підставі викладеного,

Outcome: partial