Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-27 00:00:00

23 липня 2020 року позивач звернулася до суду з позовом, з урахуванням уточнених позовних вимог, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , в якому зареєстрована та фактично проживає. Крім неї, у зазначеному будинку зареєстрований [PERSON] , 1989 року народження, який вже понад 3 роки в ньому не проживає. Як власник вона утримує будинок та оплачує комунальні послуги, а реєстрація відповідача у ньому не дає змоги оформити державні субсидії на оплату вказаних послуг. У добровільному порядку відповідач знятися з реєстрації не бажає. Посилаючись на викладене, на порушення своїх прав власника, позивач просила суд визнати [PERSON] , 1989 року народження, таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . У судове засідання позивач не з`явилася, подала до суду заяву, в якій просила справу розглядати за її відсутності, позовні вимоги підтримала повністю. Згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідач в судове засідання не з`явився не повідомивши суд про причину неявки, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, відзив на позов, заяви про розгляд справи за його відсутності або відкладення розгляду справи до суду не надходили. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, направив до суду клопотання, в якому просив проводити розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позову не заперечував. Відповідно до п.1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника), без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази та давши їм належну оцінку, встановив наступне. Відповідно до Договору купівлі - продажу житлового будинку від 13 травня 2020 року зареєстрованого в реєстрі за № 278 та відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 208845707 від 13.05.2020, будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , належить на праві приватної власності [PERSON] (а.с. 4-6). Згідно довідки виконавчого комітету Погребівської сільської ради Глобинського району Полтавської області від 22.07.2020 № 230, [PERSON] , згідно підтверджень громадян [PERSON] та [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] - не проживає (а.с. 10). Як вбачається із довідки виконавчого комітету Погребівської сільської ради Глобинського району Полтавської області від 21.07.2020 № 227, у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , 1968 року народження, [PERSON] , 2020 року народження, [PERSON] , 1989 року народження (а.с. 11). Відповідно до письмового пояснення свідка від 09.09.2020 [PERSON] , вбачається, що [PERSON] більше одного року за адресою: [ADDRESS] , не проживає (а.с. 20). Надаючи правову оцінку викладеним обставинам, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до положення статті 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права чи обмеження у його здійсненні. Як зазначено в ч. 1 ст. 383 Цивільного кодексу України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 150 Житлового кодексу Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 391 Цивільного кодексу України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Таким чином, суд дійшов висновку, що позивач, будучи власником спірного житлового будинку, позбавлена права вільно розпоряджатись своєю власністю, оскільки у ньому зареєстрований [PERSON] , 1989 року народження, який не є членом сім`ї власника, більше одного року не проживає в ньому, а тому позов є законним, обґрунтованим і підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved