Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-17 00:00:00

22 лютого 20121 року до Центрального районного суду м, Миколаєва надійшла позовна заява Органу опіки та піклування в особі виконавчого комітету Миколаївської міської ради до [PERSON] , третя особа: служба у справах дітей адміністрації Центрального району в якій позивач просив: позбавити [PERSON] , [INFO] відносно її неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] ; стягнути з [PERSON] , [INFO] аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] на користь прийомних батьків [PERSON] та [PERSON] в розмірі ј частини від заробітку матері, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття. В обгрунтування позовних вимог позивач вказує на те, що відповідач [PERSON] перебувала в місцях позбавлення волі. Після звільнення з місць позбавлення волі свого сина не відвідувала, не цікавилась його життям та розвитком. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.02.2021 року для розгляду справи визначено головуючого суддю Шолох Л.М. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 02 квітня 2021 року відкрито загальне позовне провадження та призначено до розгляду у підготовчому судовому засіданні. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 23 вересня 2021 року до участі у справі в якості третіх осіб, із самостійними вимогами залучено [PERSON] , [PERSON] . У судове засідання сторони не з`явилися, з невідомих суду причин. Позивач та третя особа просять справу розглядати без участі їх представників. Позивач не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідачка будучи повідомленою про дату та час слухання справи, до суду не з`явилася, про причини неявки не повідомила. Враховуючи думку представника позивача, який не заперечує проти винесення заочного рішення, належним чином повідомлення відповідача про дату та час слухання справи, суд відповідно до частини першої статті 280 ЦПК України ухвалив провести розгляд справи у заочному порядку. [PERSON] народився [INFO] (15 років), його батьком є [PERSON] , матір`ю [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження, копія якого наявна в матеріалах справи. Відповідно до витягу з державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження від 22 лютого 2018 року відомості про батька [PERSON] записані відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України зі слів матері. З матеріалів справи слідує, що вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 22 серпня 2014 року [PERSON] визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 303 КК України і призначено покарання із застосуванням ст. 69 КК України у вигляді 4 років позбавлення волі. Рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 279 від 13 квітня 2018 року [PERSON] , [INFO] надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування. З довідки про звільнення серії ОДС № 17360 від 06.07.2018 року вбачається, що [PERSON] відбувала покарання в установах державної кримінально-виконавчої служби з 14.09.2017 року до 31.07.2020 року. Рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 08 червня 2018 року влаштовано [PERSON] з 11.06.2018 року до дитячого будинку сімейного типу [PERSON] на спільне проживання та виховання дитину, позбавлену батьківського піклування; покладено персональну відповідальність за життя, здоров`я, фізичний і психічний розвиток дитини [PERSON] на [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 23 липня 2020 року [PERSON] звільнено, [INFO] умовно-достроково від відбування покарання. Згідно повідомлення Миколаївської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 14 від 10.12.2020 року [PERSON] навчається в цьому закладі з 01.09.2018 року. За час навчання [PERSON] його мати [PERSON] не цікавилася успіхами сина у навчанні, його життям та розвитком. Про бажання матері повернути дитину до себе на виховання та утримання працівникам закладу невідомо. Відповідно до листа КНП Миколаївської міської ради «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 1» від 07.12.2020 року повідомлено, що за період створення декларації з лікарем-педіатром [PERSON] [PERSON] жодного разу не зверталась до КНП ММР «ЦПМСД № 1» та не цікавилась станом здоров`я своєї дитини [PERSON] , [INFO] . Дитина на огляд приходить з опікуном [PERSON] . З довідки-характеристики Центрального відділу поліції Головного управління національної поліції в Миколаївській області від 18.01.2021 року слідує, що [PERSON] за час мешкання за адресою: [ADDRESS] характеризується негативно. Громадський порядок та спокій порушує, вступає у конфліктні ситуації з сусідами. У вживанні алкогольних напоїв за вищевказаною адресою помічалась. З висновку виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 1049/02.02.01 від 18.02.2021 року вбачається, що виконавчий комітет Миколаївської міської ради, як орган опіки та піклування, вважає доцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . Вирішуючи питання про обґрунтованість позовних вимог суд зазначає таке. Згідно зі статями 18, 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, чинної для України з 27 вересня 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання та розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку дитини. У частині першій статті 3 Конвенції визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 27 Конвенції, передбачено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Держави-учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом. Відповідно до частини 3 статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно зі статтею 5 Сімейного кодексу України (далі - СК України) держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально й морально заохочує, підтримує материнство та батьківство. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини. Статтею 7 СК України передбачено, що жінка та чоловік мають рівні права та обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини (частина 1 статті 151 СК України). Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь в її вихованні та має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь в її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. (стаття 153, частини 1-3 статті 157 СК України). Відповідно до частин 1, 2 статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Аналогічні положення щодо виховання дітей та спілкування з їх батьками містяться у розділах 8, 11, 12, 15 Закону України «Про охорону дитинства». У своєму рішенні від 07 грудня 2006 року у справі HUNT v. UKRAINE, № 31111/04 (§54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, N 250, ст. 35-36, п. 90)0, і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції ( 995_004 ) не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (див. рішення у справі Johansen v. Norway від 07 серпня 1996 року, п. 78). У §100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі MAMCHUR v. UKRAINE, №10383/09 вказано на те, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (див. рішення у справі Йохансен , зазначеній вище, п. 78; рішення у справі «Кірнс проти Франції» (Kearns v. France), заява № 35991/04, п. 79, від 10 січня 2008 року; та у справі Р. І Х. , зазначеній вище, пп. 73 та 81). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Сімейним кодексом України визначено вичерпний перелік підстав для позбавлення батьків батьківських прав щодо дітей Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини й протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Суд зазначає, що при вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьком/матір`ю обов`язків по вихованню, а також встановити, що батько/мати ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжують не виконувати свої батьківські обов`язки. Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. Під час розгляду даної справи судом встановлено та підтверджується наявними у справі доказами, що відповідач [PERSON] починаючи з 23.07.2020 року не цікавиться життям свого сина [PERSON] , не бере участі у його утриманні та вихованні. Дитина відповідно до рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 08.06.2018 року № 486 влаштована до дитячого будинку сімейного типу на спільне проживання та виховання. Дитиною опікуються [PERSON] та [PERSON] . Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що відповідачка протягом тривалого часу (більше року) свідомо, ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків стосовно сина [PERSON] , що з огляду на приписи пунктів 2 частини 1 статті 164 СК України є підставою для позбавлення батьківських прав. Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Таким чином, суд, оцінивши відповідно до вимог частини першої статті 81 ЦПК України надані докази, вивчивши матеріали справи, вважає доведеним той факт, що відповідачка [PERSON] не піклується про свого сина [PERSON] , свідомо ухиляється від своїх обов`язків по його вихованню, не бажає змінити свою поведінку на краще, а тому підлягає позбавленню батьківських прав. Позбавлення її батьківських прав буде відповідати інтересам сина [PERSON] . Що стосується вимоги позивача про стягнення аліментів з відповідача, то слід зазначити наступне. Відповідно до статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про стан здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно із частиною другою статті 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або за власною ініціативою вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. У відповідності до статті 180 СК України обидва батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно зі статтею 182, частиною першою статті 183 СК України частка заробітку (доходу), яка стягується як аліменти на дитину, визначається судом з врахуванням стану здоров`я та матеріального становища дитини і платника аліментів, наявності у платника інших дітей та непрацездатних осіб, а також інших обставин, що мають істотне значення. Зважаючи на те, що згідно із частиною другою статті 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини, то з відповідача [PERSON] на користь прийомних батьків [PERSON] та [PERSON] підлягають стягненню аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку, але не менше 50 % прожиткового мінімуму, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 430 ЦПК України рішення в частині стягнення аліментів за один місяць підлягає негайному виконанню. За такого, суд дійшов висновку, що позовні вимоги обґрунтовані, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно зі статті 141 ЦПК України з відповідачки на користь держави підлягає стягнення судовий збір у розмірі 1816 грн 00 коп.

Outcome: approved