Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-26 00:00:00

23.01.2020 року позивач [PERSON] звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою на обґрунтування якої зазначила, що з 14.05.2006 року вона перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, за час якого у них [INFO] народилося спільна дитина - син [PERSON] . На даний час подружні відносини між ними фактично припинені, спільне господарство не ведеться, вони проживають окремо. Вважає, що примирення між ними не можливе. Разом з тим, неповнолітній син залишився на її вихованні та утриманні. Вказує, що відповідач здоровий, працездатний, інших дітей у нього не має. [PERSON] працевлаштований офіційно, однак розмір його заробітної плати їй невідомий. Враховуючи викладене, просить суд розірвати шлюб між нею та [PERSON] , який було зареєстровано 14.05.2006 року відділом ДРАЦС реєстраційної служби Луцького МУЮ Волинської області актовим записом № 431, а також стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини - сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частки всіх видів його заробітку (доходів) до досягнення дитиною повноліття. 20.20.2020 року від відповідача надійшов на адресу суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого він визнає заявлені позовні вимоги у повному обсязі та не заперечує щодо їх задоволення. У своєму відзиві відповідач також зазначає, що доводи позивачки щодо стану його здоров`я не відповідають дійсності, оскільки після пережитого інфаркту, йому встановлено третю групу інвалідності (а.с. 15-17). До початку судового засідання позивачкою було подано до суду заяву з проханням розгляд справи здійснювати у її відсутності, заявлені позовні вимоги підтримує у повному обсязі (а.с. 17). Відповідач в судове засідання не з`явився, у своєму відзиві просив розгляд справи здійснювати у його відсутності. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що сторони перебувають в шлюбі з 14.05.2006 року, який зареєстровано відділом ДРАЦС реєстраційної служби Луцького МУЮ Волинської області актовим записом № 431, свідоцтво серії [NUMBER] (а.с. 6). Від шлюбу сторони мають спільну дитину - сина [PERSON] , [INFO] , Дана обставина підтверджується відповідним свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с. 7). Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно зі змістом ст. 55 СК України, дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобовязаний утверджувати в сімї повагу до матері. Дружина зобовязана утверджувати в сімї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сімї за свою поведінку в ній. Як вбачається зі змісту ч. 3 та ч. 4 ст. 56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Судом встановлено, що сторони припинили шлюбно-сімейні стосунки через відсутність взаєморозуміння та втрати почуття поваги один до одного. Сторони спільне господарство не ведуть, кожен з них живе окремим життям. За таких обставин суд вважає, що подальше спільне життя сторін є неможливим, збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, а тому шлюб підлягає розірванню. Як слідує зі змісту позовної заяви [PERSON] до [PERSON] , про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, між сторонами не досягнуто згоди щодо участі відповідача в утриманні неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у зв`язку з чим в останніх існує спір з даного приводу. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Відповідно до положень Постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», батьки зобов`язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обов`язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним і не залежить від того, чи є батьки працездатними та чи є в них кошти, достатні для надання утримання, а лише враховуються судом при визначенні розміру стягуваних аліментів. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, що відповідає приписам ч. 3 ст. 181 СК України. Згідно ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] є працездатним та будь-яких інших осіб на утриманні не має. Як вбачається з довідки акта огляду МСЕК серії 12 ААБ № 684270, [PERSON] встановлено ІІІ групу інвалідності по причині загального захворювання строком до 01.02.2021 року, у зв`язку з чим рекомендоване спостереження у лікаря (а.с. 18-19). В свою чергу, позивачкою не надано будь-яких доказів місце працевлаштування [PERSON] та розмір його заробітної плати, а судом в ході розгляду даної справи такої інформації здобуто не було. Неповнолітній [PERSON] , [INFO] здоровий, на обліку в лікарів не перебуває, самостійних доходів не має. Визначаючи розмір стягуваних аліментів, суд враховує матеріальне становище сторін та неповнолітньої дитини, реальну спроможність відповідача сплачувати аліменти на її утримання. Частиною 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину, який не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Статтею 7 ЗУ «Про державний бюджет України на 2020 рік» також визначено прожитковий мінімум для дитини відповідного віку, який для дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2020 року - 2218 гривень, з 1 липня - 2318 гривень, з 1 грудня - 2395 гривень. Згідно до ч. 1, ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Виходячи з вищенаведеного, засад розумності та справедливості, суд вважає, що позивач довела обґрунтованість своїх вимог щодо стягнення аліментів, а тому суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивачки слід стягувати аліменти на утримання неповнолітньої дитини - сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частки всіх видів його заробітку (доходів), але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та до досягнення нею повноліття. Суд вважає визначений розмір аліментів достатнім та справедливим. Згідно ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. З даною позовною заявою позивач [PERSON] звернулася 23.01.2020 року (а.с. 2), отже саме з зазначеної дати аліменти мають стягуватися з відповідача на її користь. На підставі п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити дане рішення суду до негайного виконання у межах сплати платежу аліментів за один місяць. Отже, з врахуванням вищевикладеного, суд вважає, що позовна заява [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів підлягає до задоволення у повному обсязі. Суд також враховує положення ч. ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України та вважає, що визнання відповідачем позову не порушує законні права та інтереси третіх осіб. Згідно до ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Крім того, згідно положень ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. З наведеного слідує, що з [PERSON] на користь [PERSON] необхідно стягнути 840,80 грн. понесених судових витрат зі сплати судового збору за позовну вимогу про розірвання шлюбу (а.с. 1). Крім того, [PERSON] звільнена від сплати судового збору за позовну вимогу про стягнення аліментів, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», а тому з [PERSON] слід також стягнути на користь держави судовий збір (встановленого законом на 1 січня календарного року, як це передбачено ст. 4 ЗУ «Про судовий збір») в розмірі 840,80 грн. На підставі ст. ст. 24, 55, 56, 112, 180, 181, 182, 183 СК України,

Outcome: approved