Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-03 00:00:00

23.07.2020 представник позивача [PERSON] - адвоката Синєпольської О.В. звернулася до суду із позовом до [PERSON] , в якому просила: розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON] , що зареєстрований 19.01.2001 у відділі реєстрації актів громадського стану Київського районного управління юстиції, свідоцтво [NUMBER] , актовий запис № 13 від 19.01.2001; після розірвання шлюбу залишити позивачу прізвище [PERSON] ; стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 4000,00 грн. щомісяця, починаючи від дня пред`явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття - [INFO] ; стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати в сумі 7840,80 грн., що складається з суми судового збору 840,80 грн. та витрат на юридичну допомогу у сумі 7000,00 грн. В обґрунтування заявлених вимог представник позивача посилається на те, що 19.01.2001 між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, від якого сторгни мають двох дітей - [PERSON] , [INFO] , який є повнолітнім, та [PERSON] , [INFO] . Представник зазначила, останні кілька років спільне подружнє життя між сторонами стало руйнуватися, подружжя втратило взаємоповагу, між ними відсутнє взаєморозуміння. З січня 2020 року фактичні шлюбні відносини між сторонами були припинені, відповідач ухиляється від утримання сім`ї. Перебувати у шлюбі та проживати разом з відповідачем у подальшому позивач не може ,вважає, що їх подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливе, тому бажає розірвати шлюб. Крім того посилаючись на статті 141, 180 СК України, зазначила, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. На теперішній час відповідач перестав приділяти молодшій дитині достатньо уваги, нехтує батьківськими обов`язками, не бажає витрачати на дитину кошти. Позивач вважає, що погіршення стосунків між батьками ніяким чином не повинно впливати на звичний добробут дитини, рівень її життя, донька повинна отримувати повноцінний розвиток, харчування, одяг, лікування та відпочинок, оскільки доходи сторін не змінилися. У дитини є вади зору (гіперметропія середнього ступеню, астигматизм обох очей), які потребують спостереження та корекції за допомогою апаратного тренування, періодичної заміни лінз та оправ. Також дитині встановлений ортодонтичний апарат для корекції прикусу зубів. Після тривалого розладу у сім`ї донька стала знервованою,напруженою, тому позивач вважає за необхідне зводити дитину на прийом до психотерапевту. Відповідач, яка батько, повинен приймати участь у забезпеченні повноцінного розвитку, лікування та відпочинку дитини, хоча б матеріально - у вигляді аліментів. Дитина вивчає англійську мову в приватному клубі « Ispeak », навчання коштує 600,00 грн. на місяць, та з вересня бажає відвідувати «Дитячу художню школу ім. І. Репіна», яка щомісяця коштує 400,00 грн. Донька також відвідує «Міжнародну школу програмування «Logika», яка щомісяця коштує 1400,00 грн. Відповідач працює неофіційно, фактичний розмір доходів позивачу невідомий. Також у сім`ї маються заощадження, які відповідач приховує. За таких обставин позивач вважає, що є доцільним встановлення фіксованого розміру аліментів. Отже, позивач вважає, що для забезпечення захисту майнових інтересів дитини, з урахуванням віку дитини, стану здоров`я та її потреб, розвитку сума яка потрібна для утримання дитини складає 8 000,00 грн. на місяць, з яких половину повинен сплачувати батько, тому розмір стягнутих аліментів повинен становити 4 000,00 грн. Крім того, [PERSON] зазначила, що на момент подання позовної заяви подружнє майно поділене сторонами у натурі, майнових претензій сторони один до одного не мають. На підставі викладеного позивач звернулась до суду з даним позовом. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.07.2020 справу передано для розгляду судді Колесник С.А. Ухвалою суду від 29.07.2020 відкрито спрощене позовне провадження по даній справі з повідомленням (викликом) сторін. 14.08.2020 відповідачем [PERSON] подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач просить відмовити [PERSON] в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з [PERSON] витрат на юридичну допомогу у розмірі 7000 грн. При цьому, відповідач посилається на наступне. [PERSON] визнає позовні вимоги в частині розірвання шлюбу між ним та позивачем, а також визнає позовні вимоги в частині розміру аліментів заявлених до стягнення. У задоволенні позовної вимоги в частині стягнення витрат на юридичну допомогу у розмірі 7 000,00 грн. просив відмовити з огляду на наступне. Відповідач вказав, що відповідно до ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання юридичної допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти робочих днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Разом із тим, інтереси позивачки у суді представляє адвокат Синєпольська О.В. на підставі договору про надання юридичної допомоги № 389 від 21.07.2020. на підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу представником надано квитанцію про сплату вказаних послуг, з яких вбачається, що вартість робіт за вищезазначеним договором із позивачем становить 7 000,00 грн. Посилаючись на правову позицію, висловлену у рішенні Верховного Суду від 06.03.2019 по справі № 922/1163/18, відповідач вказав, що відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару. Отже, вважає, що при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини, а гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». Так, у самому тексті договору № 389 від 21.07.2020 відсутні умови (пункти) щодо порядку та форми розрахунку адвокатського гонорару та лише зазначається про форму та порядок оплати такої професійної правничої допомоги, що має здійснюватися на підставі розрахунків/рахунків, актів або інших двосторонніх документів. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс про Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. 28.08.2020 від представника позивача [PERSON] надійшла заява, в якій вона просить долучити до матеріалів справи докази, що підтверджують судові витрати на професійну правову допомогу. Відповідно до акту виконаних робіт від 27.08.2020, робота виконана в повному обсязі за виключенням отримання рішення суду та виконавчого листа. У судове засідання позивач та її представник не з`явились, до суду адвокат Синєпольська О.В. подала заяву про розгляд справи за відсутності позивача та її представника, зазначила, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, подав до суду клопотання про розгляд справи без його участі, викладені у відзиві заперечення підтримує в повному обсязі ,проти розірвання шлюбу та стягнення аліментів не заперечує.. Згідно ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Враховуючи, що сторони сповіщені про день розгляду справи, подали до суду заяви про розгляд справи у їх відсутності, суд вважає можливим провести судовий розгляд справи за відсутності сторін. Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Частиною 1 ст.2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Пунктом 1 частини 2 статті 49 ЦПК України визначено, зокрема, що відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог). Частиною 3 статті 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими. Згідно ст. ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлені наступні фактичні обставини. Так, судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому зареєстрованому 19 січня 2001 року у відділі реєстрації актів громадського стану Київського районного управління юстиції в м. Харкові (свідоцтво [NUMBER] , актовий запис № 13 від 19.01.2001) (а.с. 6). Подружжя має неповнолітню дитину: дочку [PERSON] , [INFO] , свідоцтво [NUMBER] , актовий запис № 351 від 16.08.2012, спору з ким дитина буде проживати після розірвання шлюбу немає (а.с. 13). Згідно зі ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, коли буде встановлено, що подальше сімейне життя подружжя і зберігання шлюбу буде суперечити одному з них, інтересам їх дітей, що має суттєве значення. З наданих матеріалів вбачається, що фактичні шлюбні відносини між сторонами припинилися, подружжя спільного господарства не ведуть. Спору про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, на момент розгляду даної справи, немає. Їхня сім`я розпалась остаточно та збереження шлюбу між сторонами неможливе. За змістом положень ч.1 ст.24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами 3, 4 ст.56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Суд, з`ясувавши причини розірвання шлюбу, фактичні взаємостосунки подружжя, а саме, що сторони не ведуть спільне господарство, не підтримують шлюбно-сімейні відносини, вважає необхідним шлюб розірвати, оскільки подальше сумісне життя подружжя і збереження сім`ї є неможливим. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимими. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд також виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Відповідно до ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Позивач скористався даним правом та звернувся до суду з цим позовом, наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має намір зберігати шлюб з відповідачем. Відповідно до ст.16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Таким чином, враховуючи конкретні обставини справи, стосунки, які склалися у подружжя, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження родини стали неможливими та суперечить інтересам подружжя, що має вагоме значення, в зв`язку з чим позовні вимоги про розірвання шлюбу підлягають задоволенню. Відповідно до ст.113 Сімейного Кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Відповідач при реєстрації шлюбу змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». За письмовою заявою позивача, суд залишає їй прізвище « [PERSON] ». Крім того, відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. В ч.2 ст.51 Конституції України закріплено обов`язок батьків по утримуванню дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до ст.180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. При встановленні розміру аліментів, суд керується вимогами ст.182 СК України та роз`ясненнями, які містяться в п.17 Постанови пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006р. «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», та вирішуючи питання щодо розміру аліментів враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно зі ст.183 Сімейного Кодексу України частина заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватись як аліменти на дитину, визначається судом. Пленум Верховного Суду України в п.17 своєї Постанови від 15.05.2006 №3 роз`яснив судам, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч.2 ст.182 СК. При цьому необхідно мати на увазі, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення. Частиною 2 ст.18 СК України передбачено, що суд застосовує ті способи захисту прав або інтересів учасників сімейних відносин, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані надавати матеріальну допомогу на утримання дітей. Згідно з п.1 ст.3 Конвенції про права дитини, схваленої резолюцією 44-ї сесії Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20.11.1989 р., ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 р. № 789 - ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Стаття 27 Конвенції ООН про права дитини, дає кожній дитині право на рівень життя, необхідній для її фізичного, розумового, духовного, морального та соціально розвитку. Батьки або інші особи які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Суд визначає розмір аліментів в кожному конкретному випадку, виходячи з фактичних обставин справи. При визначенні розміру аліментів суд враховує матеріальний стан сторін, стан здоров`я дитини, відсутність на утриманні у платника аліментів інших неповнолітніх дітей та непрацездатних членів сім`ї, наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; інші обставини, що мають істотне значення (ст. 182 СК України). Згідно зі ст.184 Сімейного Кодексу України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч.2 ст.184 СК України розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, в тому числі і оплата праці (грошове забезпечення), з якої відраховують аліменти. Обов`язок проведення індексації розміру аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, прямо передбачений законом, а саме, положеннями ст.184 СК України, що зобов`язує державного виконавця проводити таку індексацію без додаткового судового рішення,

Outcome: approved