Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-19 00:00:00

22.11.2017 [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , яким просить визнати [PERSON], [INFO], такою, що втратила право користування житловим приміщенням, що розташоване за адресою: Дніпропетровська область, м. Павлоград, вул. Франка, 43. Позивач про дату, час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, у судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позов підтримав, просив задовольнити. Відповідач про дату, час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, до суду не зявився, про причини неявки не повідомив, клопотань про розгляд справи за його відсутності чи про відкладення розгляду справи не надходило. Суд постановив ухвалу про розгляд справи за наявними матеріалами заочно. Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість вимог позивача, перевіривши належність, допустимість, достовірність, достатність доказів, оцінивши докази кожний окремо та у сукупності суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до ст. ст. 13, 77, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. А відповідно до ч. 4 ст. 337 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Судом встановлено, що позивач на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 12.09.2017, посвідченого державним нотаріусом [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №34/2016, набув право власності на житлове приміщення, що розташоване за адресою: Дніпропетровська область, м. Павлоград, вул. Франка, 43, тому має права володіння, користування та розпорядження зазначеним житловим приміщенням. Виникнення права відповідача на користування житловим приміщенням та обсяг цих прав залежить від наявних саме у власника майна прав. Із матеріалів справи не вбачається, що відповідач не укладав з позивачем, як власником житлового приміщення, яких - небудь договорів щодо неї чи узгоджував з ним можливість свого проживання в якості тимчасового мешканця. Проте, сама наявність реєстрації відповідача у належній позивачу житловому приміщенні є порушенням права користування, а тому й порушенням права власності позивача. Відповідно до акту від 14.11.2017, посвідченого квартальним комітетом №47 м. Павлограда встановлено, що [PERSON] зареєстрована за адресою: [INFO], з 20.11.2012р, проте не мешкає за вказаною адресою і ніколи не проживала( а.с.8-11). Відповідно до ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, тому суд приходить до висновку, що право позивача на користування спірним житловим приміщенням порушено й потребує захисту шляхом визнання відповідача такою особою, що втратила право користування житловим приміщенням, що розташоване за адресою: Дніпропетровська область, м. Павлоград, вул. Франка, 43. На підставі вищевикладеного та ст.ст.316, 317, 337, 391, 405 ЦК України,

Outcome: approved