Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-28 00:00:00

23.06.2018р. до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява ПАТ «Укрсоцбанк» до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про виселення та зняття з реєстраційного обліку. В обґрунтування своїх вимог представник банку посилається на те, що згідно ст. 37 Закон України «Про іпотеку» ПАТ «Укрсоцбанк» було оформлено право власності на квартира №657 в житловому будинку літ. А-9, загальною площею 65,2 кв.м., житловою - 38,7 кв.м, що розташована за адресою: м. Дніпро, пр. Героїв, буд. 4, що належала на праві власності [PERSON] Правовою підставою для реєстрації права власності ПАТ «Укрсоцбанк» на нерухоме майно є відповідне застереження в п.п. 4.5.3 Договору іпотеки від 03.10.2007р., яке передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Втративши право власності на квартиру відповідачі також втратили, відповідно до ст. 317 ЦК України, право користування нею. Згідно зі ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно з Довідки про склад сімї від 30.03.2018р., в квартирі №657, яка знаходиться в місті Дніпро, пр. Героїв, буд. 4, власником якої є ПАТ «Укрсоцбанк», зареєстровані: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] Позивач звертався до відповідачів з вимогою звільнити житлове приміщення, намагаючись врегулювати питання в досудовому порядку, зокрема, було надіслано вимогу про добровільне виселення. Однак, незважаючи на відсутність будь-яких правових підстав для проживання у квартирі, колишній власник з родиною, продовжують користуватися нею та відмовляються добровільно виселятися. Як зазначає представник позивача, подальше проживання відповідачів в квартирі, що належить на праві власності ПАТ «Укрсоцбанк», та відмова останніх добровільно звільнити помешкання, перешкоджає власнику користуватися та розпоряджатися нерухомим майном на свій розсуд, внаслідок чого порушуються законні права та інтереси ПАТ «Укрсоцбанк». Представник позивача надав до суду додаткові пояснення та заяву, в яких позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити у повному обсязі, справу просив розглянути за його відсутності. Представник [PERSON] надав до суду відзив та заяву, в яких проти задоволення позовних вимог заперечував, справу просив розглянути без присутності відповідача та її представника. У поданому до суду відзиві зазначив, що з Інформаційної довідки з Реєстру речових прав від 11.12.2017р., яка є в матеріалах справи вбачається, що квартира, в якій проживає відповідачка, була придбана нею 05.12.2006р., тобто до укладення кредитного договору з позивачем. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української PCP громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Крім того, новостворений Верховний Суд в постанові від 06.03.2018р. у справі №303/1590/15-ц зазначив, що під час виселення в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту та забезпеченого іпотекою цього житла, незазначення позивачем іншого постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення. Інші відповідачі в судове засідання не зявилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, докази чого наявні в матеріалах справи, про причини неявки суд не повідомили, з клопотаннями про відкладення розгляду справи до суду не звернулися, відзиву на позов не надали. У відповідності до п. 1.2 статуту АТ «Укрсоцбанк», 26.04.2018р. Загальними зборами акціонерів було прийнято рішення про зміну типу акціонерного товариства з публічного на приватне та про зміну найменування (назви) банку з Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на Акціонерне товариство «Укрсоцбанк». Банк є правонаступником всіх прав та обов'язків Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк». Докази вказаного факту наявні в матеріалах справи. Оскільки позивач та представник відповідача надали заяви про можливість розгляду справи за їх відсутності, а інші учасники процесу були повідомлені про розгляд справи належним чином, з огляду на строки розгляду цивільних справ судом, на підставі ст. 223, ч. 2 ст. 247 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін, на підставі доказів, наявних в матеріалах справи, без фіксування процесу технічними засобами та винести по справі рішення на загальних підставах, встановлених главою 7 розділу III ЦПК України. Вивчивши позиції сторін, всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, які є належними, допустимими і достовірними, судом встановлено наступні обставини та визначені відповідні до них правовідносини. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 76 ЦПК України Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 05.12.2006р. за [PERSON] було зареєстроване право власності на квартиру № 657 в житловому будинку № 4 по вул. Героїв у м. Дніпрі. Підставою виникнення права власності був договір купівлі-продажу, б/н, 30.07.1996р., посвідчений Шостою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою, реєстр № 3-8132 (а.с. 6 7). 03.10.2007р. між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено іпотечний договір № 855, відповідно до п. 1.1 якого іпотекодавець передав в іпотеку іпотекодержателю у якості забезпечення виконання [PERSON] зобовязань за договором кредиту № 16/33-7 від 03.10.2007р., укладеного між АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON], нерухоме майно - квартиру № 657 в житловому будинку літ. А-9, загальною площею - 65,2 кв.м., житловою - 38,7 кв.м, що розташована за адресою: м. Дніпро, пр. Героїв, буд. 4 (а.с. 10 11). За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону. Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплено в статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку», згідно з частиною третьою статті 33 якого звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання. Згідно ст. 37 Закону України «Про іпотеку» ПАТ «Укрсоцбанк» було оформлено право власності на квартира № 657 в житловому будинку літ. А-9, загальною площею 65,2 кв.м., житловою - 38,7 кв.м, що розташована за адресою: м. Дніпро, пр. Героїв, буд. 4, що належала на праві власності [PERSON] Правовою підставою для реєстрації права власності ПАТ «Укрсоцбанк» на нерухоме майно є відповідне застереження в п.п. 4.5.3 Договору іпотеки від 03.10.2007р., яке передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна Свідоцтва про право власності від 11.12.2017р. № 106935255, було зареєстровано право власності за ПАТ «Укрсоцбанк» на підставі рішення державного реєстратора [PERSON] Дніпропетровської обласної філії КП «Центр державної реєстрації» (індексний номер: 38584551 від 07.12.2017р.) на квартиру № 657 в житловому будинку літ. А-9, загальною площею 65,2 кв.м., житловою - 38,7 кв.м, що розташована за адресою: м. Дніпро, пр. Героїв, буд. 4 (а.с. 6 7). Згідно Довідки про склад сімї від 30.03.2018р., в квартирі № 657, яка знаходиться в місті Дніпро, пр. Героїв, буд. 4, власником якої є АТ «Укрсоцбанк» (попередня назва - ПАТ «Укрсоцбанк»), зареєстровані: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] (а.с. 5). Позивач звертався до відповідачів з вимогою звільнити житлове приміщення, намагаючись тим самим врегулювати дане питання в досудовому порядку, зокрема, було надіслано вимогу про добровільне виселення(а.с. 8). Однак відповідачі вказану вимоги залишили без виконання, в добровільному порядку виселятися відмовляються, що спонукала позивача звернулися до суду з даним позовом. Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Спеціальним правилом, яким визначається порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачено підстави виселення. У частині третій статті 109 цього Кодексу урегульовано порядок виселення осіб. За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити жилий будинок чи жиле приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють жилий будинок або жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Отже, у частині другій статті 109 ЖК Української РСР встановлено загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так й статті 109 ЖК Української РСР. Таким чином, особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому, відповідно до положень частини другої статті 109 ЖК Української РСР постійне житло має бути визначено в рішенні суду. Окрім викладеного суд вважає за необхідне зазначити наступне. Конституцією України передбачено захист права на житло. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. У справі, що розглядається, банк, який є іпотекодержателем, не може повною мірою розпорядитись належними йому правами, оскільки особи, які проживають в іпотечному майні, відмовляються виселятися з нього. Разом з тим з усталеної практики Верховного Суду України вбачається, що у такому випадку необхідно захистити і права інших громадян, які постійно проживають у спірній квартирі, застосувавши положення статті 109 ЖК УРСР, яка передбачає можливість виселення громадян лише з наданням іншого житлового приміщення. Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб'єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів». Таким законом, є стаття 109 ЖК УРСР, яка закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. У статті 6 Конвенції проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Аналогічний принцип закріплено й у національному законодавстві, а саме статті 2 ЦПК України, згідно з якою завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно із частиною другою ст. 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов'язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави. Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України. Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля. На думку ЄСПЛ, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинне бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (пункт 39 рішення у справі «C.G. та інші проти Болгарії» («C.G. and Others v. Bulgaria»), заява № 1365/07; пункт 170 рішення у справі «[PERSON] проти України», заява № 21722/11. Невиконання кредитних зобов'язань стало підставою подання до суду позовів банками про звернення стягнення на іпотечне майно, надане за договорами забезпечення кредитів, що зумовило масове виселення колишніх власників з їх родинами із житла. Це створило напругу в суспільстві, яка могла призвести до масових заворушень. Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до статті 109 ЖК УРСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. В усталеній практиці Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, роз'яснено порядок застосування статті 40 Закону № 898-IV та статті 109 ЖК УРСР. Зазначено, що частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону № 898-IV, так і норма статті 109 ЖК УРСР. Верховний Суд також підтримав правову позицію Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, що зокрема відображено у постанові Верховного Суду у складі колегії Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06.03.2018р. у справі № 303/1590/15-ц, провадження № 61-9284св18. Крім того, Верховний Суд у вказаній постанові зазначив, що під час виселення в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту та забезпеченого іпотекою цього житла, незазначення позивачем іншого постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення. Отже, як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, іпотечний договір з позивачем [PERSON] було укладено 03.10.2007р. В свою чергу[ADDRESS] в житловому будинку № 4 по вул. Героїв у м. Дніпрі, яка [PERSON] була передана в іпотеку позивачу, придбана останньою не за рахунок отриманих її чоловіком кредитних коштів, а придбана на підставі договору купівлі-продажу від 30.07.1996р., посвідченого Шостою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою, реєстр № 3-8132 (05.12.2006р. за [PERSON] було зареєстроване право власності на вказану квартиру). Таким чином, оскільки, позивач не ставить питання про виселення відповідачів з наданням їм іншого постійного житла, та з метою захисту прав та законних інтересів останніх, суд приходить до висновку, що позовні вимоги АТ «Укрсоцбанк» про виселення відповідачів задоволенню не підлягають. Вирішуючи позовну вимоги АТ «Укрсоцбанк» про зняття відповідачів з реєстраційного обліку за місцем проживання, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадяни України, іноземці та особи без громадянства реєструють своє місце проживання. У статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що реєстрація це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесенням цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу. Таким чином, реєстрація фіксує офіційне місце проживання особи. За цією адресою особа має право проживати, на неї надсилаються усі офіційні документи, відповідно до даних про реєстрацію нараховуються усі комунальні послуги і таке інше. Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, у звязку з відмовою у задоволенні первісної позовної вимоги банку про виселення відповідачів, суд вбачає, що вимога про зняття останніх з реєстрації за місцем проживання також задоволенню не підлягає. Аналізуючи зазначені норми закону, повно та всебічно з'ясувавши вищевказані обставини, які стосуються предмету доказування, та оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами у справі доказів, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат на підставі ст. 141 ЦПК України, беручи до уваги результат вирішення справи, суд приходить до висновку про відсутність підстав для відшкодування судових витрат, понесених позивачем при зверненні до суду і повязаних з розглядом даної справи. \~ \~ \~ \~

Outcome: dismissed