Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-20 00:00:00

24.05.2019 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до ПАТ «Електротермометрія» про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23.01.2019 року в справі №161/19462/18 стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі у розмірі 16\~922,71 грн. Фактично, в ході виконання судового рішення, вказана заборгованість була виплачена позивачу 27.03.2019 року. Враховуючи вказаний факт, позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати за період з 05.05.2018 року по 26.03.2019 року в сумі 44\~026,89 грн. 20.06.2019 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому зазначає, дана позовна вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати має підґрунтя безпідставного збагачення позивача. Також просить суд відмовити у задоволенні позову у зв`язку із пропуску позивачем трьохмісячного строку звернення для вирішення трудового спору (а.с. 15-16). Розгляд справи було ухвалено проводити в порядку спрощеного провадження без виклику в судове засідання сторін (а.с. 11). Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23.01.2019 року в справі №161/19462/18 стягнуто з ПАТ «Електротермометрія» в користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі в розмірі 16922 грн. 06 коп. (а.с. 5). Цим же рішенням було встановлено, що позивач [PERSON] працював у ПАТ «Електротермометрія» на різних посадах в період з 26.03.2001 р. по 04.05.2018 р. Як слідує з матеріалів справи, фактично рішення суду у справі № 161/19462/18 було виконано 26.03.2019 року. До суду позивач [PERSON] у цивільній справі №161/19462/18 звернувся 04.12.2018 року. Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне. З матеріалів справи слідує, що позивач в якості правової підстави для пред`явлення позову зазначає ст. 117 КЗпП України. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Враховуючи те, що позивачу під час звільнення з роботи 04 травня 2018 року не була у повному обсязі виплачена заробітна плата, позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є обґрунтованими. При цьому помилковими є посилання відповідача на те, що його банківські рахунки підприємства були арештовані державним виконавцем, оскільки зазначене не звільняє його від відповідальності, яка встановлена у ст.117 КЗпП України. Одночасно, ч. ч. 1 та 2 ст. 233 КЗпП України визначено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року № 910/4518/16 зазначено, що структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Крім того, на підставі статті 2 Закону України «Про оплату праці» структуру заробітної плати можна визначити, беручи до уваги положення Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за № 114/8713 (далі - Інструкція № 114/8713), розробленої відповідно до Закону України від 17 вересня 1992 року N 2614-XII «Про державну статистику» та Закону України «Про оплату праці» з урахуванням міжнародних рекомендацій у системі статистики оплати праці й стандартів Системи національних рахунків (за змістом преамбули цієї Інструкції). Відповідно до пункту 1.3 Інструкції № 114/8713 для оцінки розміру заробітної плати найманих працівників застосовується показник фонду оплати праці. До фонду оплати праці включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат. Фонд оплати праці складається з: фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат. При цьому, інші виплати, що не належать до фонду оплати праці, встановлені в розділі 3 Інструкції № 114/8713, згідно з пунктом 3.9 якого до них відносяться суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні. З наведених норм чинного законодавства вбачається, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати. Оскільки вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не входять до структури заробітної плати, на них поширюється загальний строк звернення до суду для вирішення трудового спору, який встановлений у ч.1 ст.233 КЗпП України та становить три місяці. Про порушення свого права позивач дізнався 08.05.2018 року на наступний робочий день після його звільнення 04.05.2018 року, коли з ним не був проведений повний розрахунок відповідачем. До суду з цим позовом позивач звернувся 24.05.2019 року, тобто з пропуском трьохмісячного строку звернення до суду для вирішення трудового спору. Клопотання про поновлення строку звернення до суду позивач не заявляв. Поважних причин пропуску цього строку з матеріалів справи суд не вбачає. Оскільки позовні вимоги по суті є обґрунтованими, однак позивач пропустив встановлений ч. 1 ст. 233 КЗпП України строк звернення до суду для вирішення трудового спору, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з цієї підстави. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Крім того, оскільки позивач під час звернення до суду не сплатив судовий збір, і він, згідно правової позиції викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 року № 910/4518/16, не звільнений від його сплати за цей позов, з нього на користь держави слід стягнути 768,40 грн. судового збору, який мав бути сплачений під час звернення до суду. На підставі наведеного та

Outcome: approved