Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-16 00:00:00

22 вересня 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Свої вимоги позивач мотивує тим, що відповідно до договору від 13 травня 2013 року [PERSON] отримав у ПАТ КБ «ПриватБанк», який в подальшому змінив назву на АТ КБ «ПриватБанк», кредит у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, та отримав у користування кредитну картку. В подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 300 грн. Відповідач свої зобов`язання щодо своєчасного повернення кредиту належним чином не виконує, внаслідок чого станом на 31 липня 2020 року у нього утворилася заборгованість у сумі 185534 грн 43 коп., яка складається з такого: 277 грн заборгованість по кредиту, 183058,76 грн заборгованість за відсотками за користування кредитом, 2198,67 грн заборгованість за пенею. Посилаючись на викладене, а також на те, що банк на свій розсуд може вимагати від боржника повернення будь-якої частини заборгованості, позивач просить стягнути з [PERSON] на користь банку 138239,86 грн, яка складається з: 277 грн. заборгованості за кредитом, 137962,86 грн заборгованості по процентам за користування кредитом з 13 травня 2013 року по 30 жовтня 2019 року. Ухвалою від 25 вересня 2020 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Представник позивача Гребенюк О.С. у судове засідання не з`явився, одночасно з позовом надіслав заяву про розгляд справи в його відсутність, позов підтримує, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився повторно, причин неприбуття не повідомив, про день, час і місце розгляду справи був сповіщений належним чином. Враховуючи, що належним чином сповіщений відповідач у судове засідання не з`явився без повідомлення причин, відзив на позов не подав, а також, що позивач проти заочного вирішення справи не заперечує, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення. Повно, всебічно і об`єктивно дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності з точки зору належності, допустимості, достатності та взаємозв`язку, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов таких висновків. Відповідно до ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Частиною 1 та 2 статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що 13 травня 2013 року [PERSON] підписав заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а. с. 11). Зі змісту вказаної вище заяви вбачається, що відповідач погодився та засвідчив своїм підписом, що дана заява разом з Умовами, Правилами надання банківських послуг та Тарифами, правилами використання, головними умовами обслуговування та кредитування, розміщені в рекламному буклеті, складають між ним і банком договір про надання банківських послуг. Він ознайомився з договором про надання банківських послуг до його укладення і погодився з його умовами, екземпляр договору про надання банківських послуг погодився отримати шляхом самостійного роздрукування з офіційного сайту банку. Зобов`язався виконувати вимоги Умов та Правил, а також регулярно самостійно ознайомлюватися з їх змінами на сайті ПриватБанку. Таким чином, судом встановлено, що між сторонами у справі був укладений кредитний договір приєднання, згідно з яким позичальник приймає і погоджується із запропонованими кредитором умовами без права вносити свої пропозиції щодо цих умов. Пунктом 2.1.2.1 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що для надання послуг банк видає клієнту картку, її вид зазначений у Пам`ятці клієнта/довідці про умови кредитування і заяві, підписанням якої клієнт і банк укладають договір про надання банківських послуг. Датою укладення договору є дата отримання картки, зазначена в заяві. Згідно з п. п. 2.1.2.3, 2.1.2.4 Умов та правил після отримання банком від клієнта необхідних документів, а також заяви, банк проводить перевірку наданих документів і приймає рішення про можливість встановлення кредитного ліміту на кредитну карту. Клієнт дає свою згоду на те, що кредитний ліміт установлюється за рішенням банку і клієнт дає право банку в будь - який момент змінити (зменшити, збільшити або анулювати) кредитний ліміт. Підписання цього договору є прямою і безумовною згодою клієнта щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком (а. с. 13-38). З матеріалів справи вбачається, що на підставі вищевказаної анкети-заяви ПАТ КБ «ПриватБанк», який змінив свою назву на АТ КБ «ПриватБанк», відкрив відповідачу картковий рахунок із початковим кредитним лімітом у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, а саме: 300 грн та видав кредитну картку (а. с. 10). Відповідно до довідки АТ КБ «ПриватБанк» про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на [PERSON] , 13 травня 2013 року відповідачу було встановлено кредитний ліміт в сумі 300 грн на картку, станом на 21 січня 2020 року кредитний ліміт складає 0,00 грн (а. с. 10). Згідно з довідкою АТ КБ «ПриватБанк» відповідач отримав: 13 травня 2013 року кредитну картку № [NUMBER] з терміном дії до червня 2016 року; 16 травня 2016 року кредитну картку № [NUMBER] з терміном дії до травня 2021 року (а. с. 9). З матеріалів справи вбачається, що відповідач користувався кредитними коштами та не погашав заборгованість за кредитним договором. Станом на 31 липня 2020 року у [PERSON] утворилася заборгованість у загальному розмірі 185534 грн 43 коп., яка складається з такого: 277 грн заборгованість по кредиту, 183058,76 грн заборгованість за відсотками за користування кредитом, 2198,67 грн заборгованість за пенею (а. с. 6-8). При цьому позивач просить стягнути з боржника лише частину заборгованості в сумі 138239,86 грн, яка складається з: 277 грн заборгованості за кредитом, 137962,86 грн заборгованості по процентам за користування кредитом з 13 травня 2013 року по 30 жовтня 2019 року. Отже, у судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт надання банком кредитних коштів відповідачу та порушення останнім зобов`язань за кредитним договором. Відповідно до ст. ст. 1048, 1049\~Цивільного кодексу\~України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) та сплатити відсотки за користування коштами у строк та в порядку, що встановлені договором. З огляду на викладене суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з [PERSON] на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором у загальному розмірі 138239,86 грн, яка складається із заборгованості за кредитом та заборгованості за процентами. З огляду на положення ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід також стягнути 2102 грн. понесених і документально підтверджених судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: approved