Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-24 00:00:00

22.03.2016 позивач звернулась до суду із позовом до [PERSON] про визнання права власності на придбане майно за договором купівлі-продажу на двокімнатну квартиру, за участю третіх осіб: [PERSON], [PERSON]. Відповідно до Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.03.2016, головуючим суддею у даній справі визначено [PERSON]. Ухвалою суду від 23.03.2016 провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] відкрито та призначено попереднє судове засідання. У судове засідання від 25.03.2016 позивач не з»явилась, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена, надіслала до суду письмову заяву, просила розгляд справи проводити у її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просила їх задовольнити. У судове засідання від 25.03.2016 відподівач не з»явилась, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена, надіслала до суду письмову заяву, просила розгляд справи проводити у її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. У судове засідання від треті особи не з»явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені. Враховуючи вищевикладені обставини, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Беручи до уваги позицію відповідача, суд вважає за можливим розглянути дану справу у попередньому судовому засіданні. Судом встановлено, що у кінці 2015 року позивач [PERSON] купила у відповідача [PERSON] належну їй 2-кімнатну квартиру під № 23 (двадцять три), яка знаходиться на першому поверсі 3-поверхового житлового будинку за № 10 (десять) по вулиці Карпенка в місті Радомишлі Житомирської області, житлова площа якої становить 22,5 м2, загальна площа - 51,40 м2, за 50 тис. гривень. Зазначена квартира належить відповідачу (як титульному власнику) і її чоловіку - [PERSON] на праві спільної сумісної власності. Покупець (позивач) одразу ж сплатила продавцю (відповідачу) зазначені гроші готівкою, взамін цього отримала від неї ключі від вхідних дверей та вселилась у куплену квартиру, так як квартира була звільнена від меблів і речей і в ній ніхто не проживав. З того часу по теперішній час позивач разом із своїм чоловіком - [PERSON] на праві спільної сумісної власності, безперервно володіє, користується і розпоряджається зазначеною нерухомістю, проживає у ній зі своєю сімєю, доглядає, ремонтує, перебудовує, добудовує, обслуговує та охороняє її, прибирає прилеглу територію, фактично сплачує комунальні платежі тощо. Але вільно і безперешкодно володіти, користуватись та розпоряджатись купленою нерухомістю позивачка не в змозі за відсутності у неї правовстановлюючого документу на куплену квартиру належним чином посвідченого договору купівлі-продажу куплену квартиру, яка має бути зареєстровані відповідним чином. При зверненні до Радомишльської держнотконтори, нотаріусом у правовстановлюючих документах на квартиру виявлено невідповідность, тобто розбіжність повязану з переобладнанням: лоджії у кухню площею 7,3 кв.м. зазначену у плані цифрами «1-1» та у коридор площею 4,3 кв.м. зазначений у плані цифрами «1-2», що потягло за собою зміну (збільшення) загальної площі квартири з 39,9 м2 на 51,4 кв.м.. Про що у Технічному паспорті на квартиру № 23 у житловому будинку № 10 по вулиці Карпенка в місті Радомишлі, виготовленому 23.07.2013 р. Комунальним підприємством «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради мається відповідний мастичний штамп. Житлова площа залишена без змін. Цю невідповідність у технічному паспорті не можливо виправити у добровільному (адміністративному) порядку. Ні у позивача, ні у відповідача немає можливості належним чином узаконити існуючи правовідносини стосовно спірної нерухомості у добровільному позасудовому порядку через нотаріуса. Фактичним набувачем і власником нерухомості є позивач, яка купила квартиру, фактично доглядає, ремонтує і обслуговує її, проводить за свій рахунок капітальні та поточні ремонти, охороняє її тощо. Крім того відповідач, отримавши гроші від продажу, самоусунулася від підготовки до нотаріального продажу договору купівлі-продажу квартири, працює у місті Києві, не хоче бути власником спірної нерухомості і, відповідно, нести всілякі витрати на її утримання тощо. Наявність істотних обставин унеможливлюють виконання свого зобовязання відповідачем щодо позивача по нотаріальному посвідченню договору відчуження, є підставою для винесення цього спору на вирішення суду. Тому нотаріусом покупцю було рекомендовано звернутись до суду за встановленням фактів належності квартири, належності правовстановлюючих документів та визнання права власності на куплене майно. Згідно із Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», що діє з 01.01.2013, право власності на нерухомість та земельні ділянки обліковується реєстраційними службами місцевих органів юстиції. У відповідності з ч. 2 ст. 256 Цивільного процесуального кодексу України «…у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. …». При цьому, враховуючи положення ч. 1 ст. 3 ЦПК України про те, що кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, і просити суд ухвалити рішення у справі, у яких можуть бути порушені права одарованого на отримання дарунку, або оскаржені. Право змінювати правовідносини, захищати порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси належить тільки суду, до компетенції якого згідно із законом є визнання права власності, оскільки в такому випадку вимоги про визнання права власності на куплене нерухоме підлягають розгляду тільки судом. Право власності в Україні охороняється Законом. Відносини власності регулюються і гарантуються Конституцією України, Цивільним кодексом України, іншими законодавчими актами. Громадянин, якому належить право власності на нерухомість, має право розпоряджатись цим майном на свій розсуд: заповідати, продавати, обмінювати, здавати в оренду, передавати його в тимчасове користування іншим громадянам, юридичним особам та державі, укладати інші угоди, не заборонені законом. У тому числі договори купівлі-продажу, дарування, міни майна тощо. Статтею 316 ЦК України передбачено: Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Стаття 321 ЦК України встановлює: 1. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. 2. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. На підставі викладеного,

Outcome: approved