Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-06 00:00:00

24.07.2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] борг в розмірі 200000 грн. та судові витрати. Позовні вимоги мотивовані тим, що 01.12.2006 року [PERSON] передала [PERSON] на умовах позики 100000 грн. Крім того, 22.02.2007 року [PERSON] передала [PERSON] на умовах позики ще 100000 грн. Вказані кошти [PERSON] зобов'язався повернути до 01.12.2015 року та до 22.02.2016 року відповідно. Проте [PERSON] свої зобов'язання не виконав, гроші не повернув. Позивачка в судове засідання не з'явилася. Про час та місце розгляду позову повідомлені належним чином. Від позивачки надійшло клопотання про розгляд позову без її участі. Представник відповідача в судовому засідання не заперечував проти задоволення позову, зазначивши, що факт укладення між сторонами договорів позики мав місце. Заслухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. 01.12.2006 року між сторонами укладено договір позики, за умовами якого позивачка передала відповідачу гроші в розмірі 100000 грн., а відповідач зобов'язався повернути гроші в строк до 01.12.2015 року. 22.02.2007 року між сторонами укладено другий договір позики, за умовами якого позивачка передала відповідачу гроші в розмірі 100000 грн., а відповідач зобов'язався повернути гроші в строк до 22.02.2016 року. На підтвердження укладення цих договорів позивачкою надано розписки відповідача, які посвідчують домовленість між сторонами, передання позивачкою відповідачу визначених грошових сум, а також обов'язок відповідача повернути гроші у визначені сторонами строки. Відповідно ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За вимогами, передбаченими в ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору або вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов'язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Згідно з вимогами ст. 629 ЦК України - договір є обов'язковим для виконання сторонами, а з вимогами ст. 610 ЦК України - порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Позивачка вказує на те, що відповідачем умови договору не виконані. При цьому, 05.03.2017 року позивачкою передано відповідачу письмову вимогу про повернення грошей. Відповідно до ст. 129 Конституції України, ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно з вимогами ч. 2 ст. 27 ЦПК України всі наявні докази для підтвердження своїх вимог та заперечень сторони повинні надати до початку розгляду справи по суті. Беручи до уваги, що відповідач та його представник доказів належного виконання умов договору не надали, суд не вбачає підстав для відмови в захисті порушеного прав позивачки. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Під час звернення до суду позивачка була звільнена від сплати судового збору на підставі п. 10 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Враховуючи, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню в повному обсязі, судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved