Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-20 00:00:00

24.01.2020 позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання права власності після смерті [INFO] баби [PERSON] на спадкове майно - земельну ділянку площею 3,9253 га, кадастровий номер 1825080600:04:000:0137, цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована за адресою: Житомирська обл., Радомишльський р-н, Борщівська сільська рада, яка належала спадкодавцю на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 420499 від 31.05.2006. В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що спадщину після смерті баби прийняв шляхом постійного проживання з останньою, доглядав за будинком, обробляв земельну ділянку та сплачував необхідні платежі, отримував кошти за землю. Крім того спадщину після смерті бабусі ніхто більше не приймав, до нотаріуса із заявою ніхто не звертався. Окрмі того спадкоємець першої черги після смерті [PERSON] - відповідач по справі написала заяву про відмову від спадщини на користь позивача. Відсутність правовстановлюючого документу на спадкову земельну ділянку є перепоною для видачі нотаріусом свідоцтва про право на спадщину, що і стало підставою для звернення позивача до суду. Ухвалою від 24.02.2020 було відкрито загальне провадження у справі та призначено підготовче засідання на 10.06.2020 (а.с.28). Ухвалою від 10.06.2020 підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду на 03.07.2020 (а.с.41). В судовому засіданні позивач [PERSON] заявлені вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, зазначені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала та просила суд задовольнити заявлені позовні вимоги. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В силу ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 06.11.1958 [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, після реєстрації одруження присвоєно прізвище чоловікові та дружині « [PERSON] », про що в книзі записів актів громадянського стану про одруження зроблено відповідний запис за № 24, що підтверджується копією Свідоцтва про одруження (видане повторно) від 01.08.1962 серії [NUMBER] (а.с.10) Відповідно до копії Свідоцтва про народження від 28.03.1964 серії [NUMBER] , відповідач [PERSON] народилася [INFO] , її батьками є: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] (а.с.8). Як вбачається з копії Свідоцтва про народження від 11.09.1990 серії [NUMBER] , батьками позивача [PERSON] , [INFO] , є: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] (а.с.7). 27.02.1975 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний, про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу зроблено запис за № 19, після розірвання шлюбу дружині присвоєно прізвище « [PERSON] » (а.с.9). Згідно довідки виданої виконкомом Борщівської сільської ради Радомишльського району Житомирської області за № 679 від 06.11.2017, [PERSON] , яка померла [INFO] , проживала та була прописана, тобто зареєстрована в житловому будинку [ADDRESS] . Вищезгаданий жилий будинок з належними до нього господарськими будівлями розташований на земельній ділянці площею 0,5000 га, з них 0,2500 га - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, 0,2500 га - для ведення особистого селянського господарства, яка не перебуває у приватній власності. Арешти та заборони на земельну ділянку не рахуються. Померла громадянка [PERSON] на день смерті [INFO] проживала та була прописана, тобто зареєстрована в цьому будинку. Крім померлої на день її смерті [INFO] та протягом шести місяців після її смерті в цьому житловому будинку проживав без реєстрації її онук [PERSON] . Крім вищеперерахованих осіб на день смерті спадкодавця та протягом шести місяців після його смерті в цьому житловому будинку більше ніхто не проживав та не був прописаний, тобто зареєстрований. Арештів та заборон за вказаним жилим будинком не рахується (а.с.11). [PERSON] належала земельна ділянка площею 3,9253 га, кадастровий номер 1825080600:04:000:0137, з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована за адресою: Житомирська обл., Радомишльський р-н, Борщівська сільська рада, на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 420499 від 31.05.2006 (а.с.14,15,16-17). 06.11.2017 [PERSON] , секретарем Борщівської сільської ради Радомишльського району Житомирської області, засвідчено справжність підпису [PERSON] в заяві, яка зареєстрована в реєстрі за № 25, згідно якої остання повідомляє, що усвідомлюючи значення своїх дій та має можливість керувати ними, розуміючи обставини, які мають істотне значення без застосування до неї фізичного та психічного тиску з боку інших осіб за своєю справжньою волею відмовляється від прийняття спадщини після матері [PERSON] , яка померла [INFO] , на користь сина [PERSON] , [INFO] (а.с.13). Згідно Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 17.10.2019 № 57944316 та повідомлення Радомишльської державної нотаріальної контори Житомирської області від 29.02.2020, спадкова справа після смерті [PERSON] не заведена. Спадкоємці із заявами про прийняття спадщини, заявами про відмову від прийняття спадщини на користь інших спадкоємців або заявами про видачу свідоцтва про право на спадщину не зверталися (а.с.12,34). У листі Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 зазначено, що при розгляді справ про спадкування суди мають встановлювати: місце відкриття спадщини; коло спадкоємців, які прийняли спадщину; законодавство, яке підлягає застосуванню щодо правового режиму спадкового майна та часу відкриття спадщини у випадку, якщо спадщина відкрилась до 1 січня 2004 року або ж спадкодавець проживав в іншій державі, спадкоємець є іноземним громадянином та проживає в іншій державі, а спадкове майно знаходиться на території України. Предметом спору у цій справі є визнання за позивачем права власності на земельну ділянку у порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] . Статтею 1216 ЦК України встановлено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися в наслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). Згідно положень ч. ч. 1, 2 ст. 1220, ч. 1 ст. 1222, ч. 3 ст. 1223 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи. Часом відкриття спадщини в такому випадку є день смерті особи. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Частинами 1, 3 ст. 1268, частиною 1 ст. 1269, частиною 1 ст. 1270 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Як зазначено в листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13, відповідно до ст. 1272 ЦК визначено наслідки пропущення строку для прийняття спадщини, зокрема, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Якщо спадкоємець не прийняв спадщину, його вимоги про визнання права власності на спадкове майно не підлягають задоволенню судом. Прийняття спадщини спадкоємцем, який звертається з вимогою про визнання права власності на спадкове майно, має встановлюватись належними доказами: копіями документів із спадкової справи, якщо така справа заводилася нотаріусом, довідками з житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця. Суд не бере до уваги довідку Борщівської сільської ради Радомишльського району Житомирської області від 06.11.2017 (а.с.11), як на підтвердження обставини прийняття спадщини відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України після смерті [PERSON] , оскільки позивач на час відкриття спадщини не був зареєстрований з спадкодавцем за однією адресою, а факт спільного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини судом не встановлювався, та матеріали справи будь-яких інших доказів прийняття спадщини позивачем не містять. З відповіді нотаріуса від 26.12.2019 (а.с.18), вбачається, що від представника позивача нотаріусу надійшла заява про прийняття спадщини після смерті [PERSON] з порушенням строку визначеного ст. 1270 ЦК України, тому останній, відповідно до п. 3.3 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України за № 296/5 від 22.02.2012, не має законних підстав завести спадкову справу до майна [PERSON] (а.с.18). Відповідно до ч. 1 ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Главою 86 ЦК України, а також спеціальним законодавством, зокрема Законом України «Про нотаріат», підзаконними нормативними актами, визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій, притаманній юрисдикційній діяльності суддів та нотаріусів. Отже, у разі якщо відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, це може бути підставою для відмови у позові. Це знайшло також підтвердження у п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику в справах про спадкування» в якому вказується, що за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину у судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися за правилами позовного провадження. Таким чином, особа має право звернутися до суду тільки після отримання у нотаріуса відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. Звернення до суду до цього моменту є передчасним, і в такому випадку суди підміняють органи нотаріату, що не відповідає закону. Нотаріус на вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, зобов`язаний викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження. У цих випадках нотаріус протягом трьох робочих днів виносить постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Нотаріусу забороняється безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальної дії (ч. 4 ст. 49 ЗУ «Про нотаріат»). Таким чином, нотаріат є органом, на який відповідно до норм чинного законодавства України покладений обов`язок видавати свідоцтва про право на спадщину, перевіряти при цьому коло спадкоємців, закликати до спадкоємства у необхідних випадках спадкоємців, перевіряти обтяження спадкового майна, так як спадкування це не тільки перехід прав померлої особи, але й перехід до спадкоємців її обов`язків. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Право на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів закріплено безпосередньо у Конституції України (ст. 55). Іншими словами право на позов має особа, права, свободи або інтереси якої порушені, а в разі відсутності порушення або невизнання права, відсутня і необхідність його захисту в судовому порядку. Тому при зверненні до суду позивач повинен доводити свою юридичну заінтересованість у справі. Завдяки такому підходу реалізується принцип диспозитивності цивільного процесу, відповідно до якого кожна особа самостійно вирішує: звертатися їй до суду чи ні. Статтею 175 ЦПК України встановлено, що викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги. Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відпо\-відати по пред`явленому позову при наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. На позивачеві лежить обов`язок довести, що саме йому належить оспорюване право, а вказаний ним відповідач зобов`язаний виконати покладений на нього законом або договором обов`язок. Законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним. З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи. Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Визнати відповідача неналежним суд може тільки в тому випадку, коли можливо вказати на особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача. Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц). Суд зазначає, що заява [PERSON] від 06.11.2017 про відмову від прийняття спадщини після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , на користь сина [PERSON] (а.с.13), подана з порушенням строку, визначеного ст. 1270 ЦК України, тому не має жодних правових наслідків. Беручи до уваги предмет позову, обставини справи (відсутність спадкоємців за заповітом і за законом, які прийняли спадщину) відповідачем по справі має бути територіальна громада в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Судом в судовому засіданні не було встановлено будь-яких обставин, які б свідчили про невизнання або порушення відповідачем права позивача на спадкування, що вказує на відсутність спору між сторонами щодо спадщини, яка залишилася після смерті їх матері/баби, отже, право позивача ніким не оспорюється, а тому не потребує захисту судом. Вказавши відповідачем у своїй позовній заяві [PERSON] , позивач в позові не зазначив, яким чином відповідач порушує його право на спадщину, не визнає або оспорює його право на спадкове майно, не надав доказів, які підтверджують ці обставини, у зв`язку з чим суд приходить до висновку, що в даному випадку відсутній спір про право цивільне, так як [PERSON] не порушує, не оспорює і немає даних, що не визнає право позивача на спадщину. У відповідності до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України, право власності на майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. З огляду на вищевикладене, а також те, позивачем пропущено строк для прийняття спадщини після смерті [PERSON] , пред`явлено позов до неналежного відповідача, а також те, що не доведено факту відсутності у позивача умов для отримання свідоцтва про право на спадщину у нотаріальній конторі, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed