Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-19 00:00:00

24.07.2015 року позивачі звернулися до суду з вказаним позовом, в якому уточнивши вимоги прохала стягнути солідарно з відповідачів Фермерського господарства «Кегичівське», ТОВ «Хлібокомбінат «Кулиничівський», Публічне акціонерне товариство Національна акціонерна страхова компанія «Оранта», ТОВ «Юліс - А» моральну шкоду у розмірі 100000,00 грн. та матеріальну шкоду у розмірі 52937, 90 грн. Позов мотивували тим, що 08 листопада 2013 року у м. Полтаві по вулиці Харківське шосе в напрямку вул. Кагамлика відбулася дорожньо-транспортна пригода, а саме: наїзд транспортного засобу «ГАЗ-3302», реєстраційний номер [NUMBER], під керуванням водія [PERSON], на пішохода [PERSON], [INFO], яка знаходилася на проїзній частині дороги. В результаті отриманих тілесних ушкоджень пішохід [PERSON] померла на місці пригоди. Померла [PERSON] доводиться позивачам рідною матір'ю. Смертю [PERSON] позивачам завдано значної моральної (немайнової) шкоди, на відшкодування якої, на їх думку, відповідно до положень ст. 23 ЦК України вони мають право. Розмір завданої позивачам моральної шкоди позивачі оцінюють у розмірі 100 000,00 грн. Крім цього, позивачі зазначають про матеріальну шкоду, завдану їм смертю [PERSON], яка за загальним підрахунком позивачів складає 52 937,90 грн., з яких: -37 401,30 грн. витрат позивачів на поховання померлої [PERSON]; -12 600,00 грн. оплати послуг адвоката за участь у досудовому розслідуванні; -2 434,60 грн. витрат на пальне для двох поїздок на орендованому автомобілі «Мерседес Спринтер» з Луганська до Полтави та у зворотньому напрямку; -502,00 грн. додаткових витрат на пальне. Позивачі у судове засідання не з'явилися, прохали розглянути справу у їх відсутності на участю їх представника. Заявлені вимоги підтримали. Представник позивачів надала заяву про розгляд справи у її відсутність, вимоги підтримала. Представник ФГ «Кегечівське» у судове засідання з'явився. Проти вимог позову заперечував у повному обсязі з тих підстав, що на момент настання дорожньо-транспортної пригоди законним володільцем транспортного засобу «ГАЗ-3302», реєстраційний номер [NUMBER] (джерела підвищеної небезпеки), було ТОВ «Хлібокомбінат «Кулиничівський» на підставі Договору оренди автомобіля від 22 жовтня 2012 року, а водій [PERSON] не був працівником цього фермерського підприємства. Представник співвідповідача ТОВ «Юліс-А» у судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутності. Проти позову заперечував з тих підстав, що підприємство на момент настання дорожньо-транспортної пригоди не було власником (володільцем) транспортного засобу «ГАЗ-3302», реєстраційний номер [NUMBER] (джерела підвищеної небезпеки), а працівник ТОВ «Юліс-А» водій [PERSON], що керував вищезазначеним транспортним засобом, на той час був переданий ТОВ «Хлібокомбінат «Кулиничівський» (Замовник) за Договором № 4 про надання послуг з надання персоналу. Представник співвідповідача ПАТ «НАСК «ОРАНТА» проти позову заперечував з тих підстав, що вказаний страховик не є завдавачем шкоди, а тому не може відповідати у деліктному солідарному порядку. При цьому, що страховик у субсидіарному поряду за договорами обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснює відшкодування шкоди, завданої життю, здоров'ю та/або майну потерпілого, у разі настання страхового випадку, передбаченого умовами даного виду страхування, за заявою про страхове відшкодування потерпілого чи іншої особи, яка має право на отримання відшкодування, з наданням необхідних документів. Позивачі до вказаного Страховика із заявою про страхове відшкодування не зверталися. До того ж, на думку представника ПАТ «НАСК «ОРАНТА» у даному випадку обставинами справи не доводиться факт настання страхового випадку, що, у будь-якому разі, виключає підстави для страхового відшкодування. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 08 листопада 2013 року у м. Полтаві по вулиці Харківське шосе в напрямку вул. Кагамлика відбулася дорожньо-транспортна пригода, а саме: наїзд транспортного засобу «ГАЗ-3302», реєстраційний номер [NUMBER], під керуванням водія [PERSON], на пішохода [PERSON], [INFO], яка знаходилася на проїзній частині дороги. В результаті отриманих тілесних ушкоджень пішохід [PERSON] померла на місці пригоди. Померла [PERSON] доводиться позивачам рідною матір'ю. За обставинами даної події СВ Полтавського МУ УМВС України в Полтавській області було порушено кримінальне провадження № 12013180010000855 від 09 листопада 2013 року. У вказаному кримінальному провадженні позивачі були визнані потерпілими особами. Постановою СВ Полтавського МУ УМВС України в Полтавській області порушене кримінальне провадження № 12013180010000855 було закрито у зв'язку з відсутністю складу кримінального правопорушення в діях водія [PERSON] При цьому, на підставі висновків автотехнічної експертизи № 459 від 28.11.2014 року кримінальним провадженням встановлено, що причиною дорожньо-транспортної пригоди стали порушення п.п. 4.7, 4.10, 4.14-а Правил дорожнього руху України [PERSON] На момент настання дорожньо-транспортної пригоди транспортний засіб «ГАЗ-3302», реєстраційний номер [NUMBER], був забезпечений його власником (ФГ «Кегечівське») в ПАТ «НАСК «ОРАНТА» за страховим полісом № АВ/9595984 на випадок скоєння дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого. Позивачі до вказаного Страховика (ПАТ «НАСК «ОРАНТА») із заявою про страхове відшкодування не зверталися, будь-яких документів не надавали. Відповідно до ч.1 ст. 990 ЦК України «Страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору». Отже, страховик здійснює відшкодування у порядку договірних зобов'язань, а не деліктних, а тому пред'явлення представником позивачів уточнених вимог за заявою від 15.11.2016 року про відшкодування завданої матеріальної та моральної шкоди, завданої смертю [PERSON], солідарно з ФГ «Кегечівське», ТОВ «Хлібокомбінат «Кулиничівський», а також з ПАТ «НАСК «ОРАНТА», суперечить вимогам ст. 15, ст. 1190 ЦК України, ст. 3 ЦПК України. Згідно п. 22.1 ст. 22 Закону України від 01.07.2004 року № 1961-IV «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - «Закон України № 1961-IV»): У разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи». Відповідно до ст. 35 цього Закону для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання такого відшкодування, протягом 30 днів з дня отримання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду має подати страховик заяву про страхове відшкодування певного змісту до якої додаються необхідні документи. У свою чергу, відповідно до п. 36.1 ст. 36 цього Закону страховик за наявності документів, зазначених у ст. 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніше як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов'язаний у разі визнання ним вимог заявника обгрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування та виплатити його; у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування та протягом трьох робочих днів з дня прийняття відповідного рішення зобов'язаний направити заявнику письмове повідомлення про прийняте рішення. У той же час, відсутність звернення позивачів до вказаного Страховика (ПАТ «НАСК «ОРАНТА») про страхове відшкодування позбавило останнього належним чином прийняти відповідне рішення. У такому випадку пред'явлення вимог за цим позовом до ПАТ «НАСК «ОРАНТА» не узгоджується з правовим висновком, викладеного у постанові Верховного Суду України від 29.06.2016 року (справа № 6-192цс16), зокрема про те, що «право особи на звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права виникає (та відповідно перебіг позовної давності починається) з моменту, коли право цієї особи порушене (особа довідалася про порушення свого права), тобто з моменту відмови страховика у виплаті страхового відшкодування». Отже, з урахуванням вищевикладеного та обставин справи пред'явлення вимог за позовом до ПАТ «НАСК «ОРАНТА» є передчасним. Відповідно до ст. 8 Закону України від 07.03.1998 року № 85/96-ВР «Про страхування» страховий випадок - це подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі. Згідно ст. 6 Закону України № 1961-IV: «Страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну третьої особи». При цьому, Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у свою чергу, у роз'ясненнях, викладених у п. 17 постанови від 01 березня № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», зазначає, що «Необхідною умовою виникнення обов'язку страховика за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності осіб, які на відповідній правовій підставі володіють транспортними засобами, є настання страхового випадку (події, внаслідок якої завдано шкоди третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, цивільно-правова відповідальність якої застрахована за договором. Якщо факт завдання шкоди відповідно до статті 6 Закону № 1961-IV не є страховим випадком, то потерпілий має право вимагати відшкодування шкоди на підставі загальних правил, встановлених ЦК». Відповідно умов страхування, зокрема, згідно п. 32.1 ст. 32 Закону України № 1961-IV: «Відповідно до цього Закону страховик або МТСБУ не відшкодовує: 32.1. шкоду, заподіяну при експлуатації забезпеченого транспортного засобу, але за спричинення якої не виникає цивільно-правової відповідальності відповідно до закону». У даному випадку постановою СВ Полтавського МУ УМВС України в Полтавській області про закриття кримінального провадження кримінальне провадження № 12013180010000855 доводиться, ця подія сталася з вини пішохода (потерпілої особи) [PERSON], а не з вини [PERSON] - водія транспортного засобу «ГАЗ-3302», реєстраційний номер [NUMBER], забезпечений його власником (ФГ «Кегечівське») в ПАТ «НАСК «ОРАНТА» за страховим полісом № АВ/9595984. Отже, дані обставини свідчать про відсутність підстав для виникнення цивільно-правової відповідальності водія забезпеченого транспортного засобу відповідно до закону та відсутність підстав для визнання цієї події (ДТП) страховим випадком, у свою чергу, виключають у будь-якому разі підстави для вирішення питання про відшкодування завданої шкоди за рахунок саме страхового відшкодування і має вирішуватися саме на підставі загальних правил, встановлених ЦК України. Відповідно до ч.2 ст. 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. У той же час, відповідно до ч. 3 ст. 1166 ЦК України шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених ЦК України та іншим законом. Відповідно до ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини, зокрема, фізичної або юридичної особи , яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Відповідно до ч. 2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім'ю. Відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. Відповідно до ч. 2 ст. 1172 ЦК України замовник відшкодовує шкоду, завдану іншій особі підрядником, якщо він діяв за завданням замовника. Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до ч. 5 ст. 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Відповідно до ст. 1196 ЦК України шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи під час виконання нею договірних зобов'язань (договір перевезення тощо), підлягає відшкодуванню на підставах, встановлених статтями 1166 та 1187 цього Кодексу. Законним володільцем транспортного засобу «ГАЗ-3302», реєстраційний номер [NUMBER], на момент настання дорожньо-транспортної пригоди, являлося ТОВ «Хлібокомбінат «Кулиничівський» на підставі Договору оренди автомобіля від 22 жовтня 2012 року, за яким вказаний транспортний засіб був переданий ФГ «Кегечівське» (власником) на платній основі у тимчасове володіння ТОВ «Хлібокомбінат «Кулиничівський» строком з 22.10.2012 року до 31.12.2013 року. При цьому, що орендованим транспортним засобом на момент дорожньо-транспортної пригоди керував водій [PERSON] - працівник ТОВ «Юліс-А», переданий ТОВ «Хлібокомбінат «Кулиничівський» (Замовник) за Договором № 4 про надання послуг з надання персоналу, за яким, відповідно п. 3.2.4 цього Договору, ТОВ «Юліс-А» (Виконавець) зобов'язаний нести матеріальну та іншу відповідальність за шкоду, заподіяну працівниками, направленими Виконавцем, під час виконання робіт за завданням Замовника. Отже, виходячи з наведених обставин суд дійшов висновку, що відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої смертю [PERSON], покладається саме на ТОВ «Юліс-А». Вимогами ст. 1201 ЦК України зобов'язано особу, яка завдала шкоди смертю потерпілого, відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та спорудження надгробного пам'ятника, ці витрати. До того ж, Пленум Верховного Суду України у п. 24 постанови від 27.03.1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» зазначає, що: «У випадку смерті потерпілого організація або громадянин, відповідальні за заподіяння шкоди, зобов'язані відшкодувати витрати на поховання (в тому числі на ритуальні послуги та обряди) тій особі, яка понесла ці витрати». У той же час, з огляду документів, наданих позивачами в обгрунтування вимог заявлених за позовом , вбачається, що до загальної суми вимог про відшкодування майнової шкоди включені витрати [PERSON] з поминального обіду на загальну суму 11 080,80 грн. (а.с. 6 - накладна б/н ФОП [PERSON] з придбання продуктів харчування на 1 080,80 грн.; а.с. 8 - накладна б/н [PERSON] від 10.11.2013 року з оплати поминального обіду на 10 000,00 грн.). Відповідно до ст. 2 Закону України від 10.07.2003 року № 1102-IV «Про поховання та похоронну справу»: - поховання померлого - це комплекс заходів та обрядових дій, які, здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечить законодавству; - ритуальні послуги - послуги, пов'язані з організацією поховання та облаштування місця поховання. Отже, з погляду на положення ст. 2 вищезазначеного Закону № 1102-IV поминальний обід не підпадає під визначення процедури «поховання померлого» та «ритуальні послуги». Наведене однозначно свідчить про те, що церемонія поминання не відноситься до поховання. Більш того, зі змісту абзаців 8, 9 та 10 ст. 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу» випливає, що церемонія «поховання померлого», «надання ритуальних послуг» та церемонія поминального обіду є зовсім різними поняттями. До того ж, Верховний Суд України у своїй ухвалі від 29 вересня 2010 року (справа № 6-35316св10) прямо зазначив, що понесені на організацію поминального обіду затрати не відносяться до витрат з поховання. Даними обставинами доводиться відсутність підстав для відшкодування таких витрат, а тому - відсутність підстав задоволення вимог позову у цій частині. Також з матеріалів справи вбачається, що позивачами в обгрунтування вимог про відшкодування витрат з поховання надано квитанцію до прибуткового касового ордера № 3 від 09.03.2015 року ПП [PERSON] з оплати [PERSON] 18 178,00 грн. з виготовлення надгробного пам'ятника. Відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди»: «Витрати на виготовлення пам'ятників і огорож визначаються виходячи з їх фактичної вартості, але не вище граничної вартості стандартних пам'ятників і огорож у даній місцевості». У нашому випадку, згідно довідки Полтавського комунального підприємства «Спецкомбінат похоронно-ритуального обслуговування» від 27 травня 2015 року № 149: гранична вартість стандартного пам'ятника з квитком з гранітного зубка станом на 10 березня 2015 року становить від 1 445,50 грн. Отже, вищенаведені обставини надають підстави для часткового відшкодування таких витрат позивача [PERSON] у розмірі 1 445,50 грн. - граничної вартості стандартного пам'ятника на той час у даній місцевості. Не відносяться до витрат на поховання та не підлягають відшкодуванню також витрати з придбання невідомого товару згідно накладної № 000020724 від 24.11.2013 року ПП [PERSON] на суму 431,50 грн. Вимоги позову про відшкодування 2 434,60 грн. для придбання палива для забезпечення поїздок позивачів, пов'язаних з провадженням заходів досудового слідства у кримінальному провадженні № 12013180010000855, які не відносяться до поховання і не мають відношення до судових витрат з розгляду цієї цивільної справи, а тому, з урахуванням норм ст.ст. 79, 84, 85, 86, 87 ЦПК України, є безпідставними та не підлягають задоволенню. Крім цього, вимоги позову, у частині стягнення 12 600,00 грн. витрат позивачів з досудового розслідування, що проводилося у кримінальному провадженні № 12013180010000855, не відносяться до поховання і не мають відношення до судових витрат з розгляду цієї цивільної справи, а тому, з урахуванням норм ст.ст. 79, 84, 85, 86, 87 ЦПК України, також є безпідставними та не підлягають задоволенню. Не підлягають задоволенню додаткових невідомих витрат позивачів на пальне суму 502,00 грн., які не підтверджені документально. З огляду на обставини справи та положення ч. 2 ст. 1167, ч. 2 ст. 1168 ЦК України суд вбачає за можливе частково задовольнити вимоги позову про відшкодування позивачам моральної (немайнової) шкоди, завданої смертю [PERSON] - їх рідної матері у розмірі 25 000,00 грн. кожному. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з ТОВ «Юліс-А» на користь держави у розмірі 1929,2 грн.

Outcome: partial