Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-23 00:00:00

23.01.2017 року [PERSON] (далі позивач) звернулася до суду із позовною заявою до Управління Держгеокадастру Первомайського району Миколаївської області, ПСП «Корпорація України», про визнання недійсною додаткової угоди до договору оренди землі. Ухвалою суду від 15.03.2017 року, до участі у справі у якості співвідповідача було залучено державного реєстратора речових прав на нерухоме майно Первомайської районної державної адміністрації Миколаївської області. В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка зазначила, що їй на праві приватної власності належить земельна ділянка розміром 8,0055 га, кадастровий номер: [NUMBER], що розташована в межах Лукашівської сільської ради Первомайського району Миколаївської області, яку вона отримала у спадок від матері [PERSON], яка померла [INFO] року. Право власності на дану земельну ділянку було зареєстровано нею 27.08.2013 року. 13.06.2005 року між її покійною матір'ю [PERSON] та ПСП «Корпорація України» було укладено договір оренди зазначеної земельної ділянки строком на 5 років, який було зареєстровано 23.05.2007 року, тобто дія договору тривала до 23.05.2012 року. 26.09.2016 року позивачці стало відомо, що за даним договором оренди земельної ділянки між її матір'ю та ПСП «Корпорація України» укладено додаткову угоду, якою продовжено термін дії основного договору оренди до 01.12.2020 року, про що 20.11.2012 року зроблено запис у Книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі по Лукашівській сільській раді за № 482548424002888. Вважає, що додаткова угода до договору оренди землі від 23.05.2007р, укладена 24.06.2011р. є недійсною так як їй достовірно відомо, що її покійна мати - [PERSON] не укладала жодних додаткових угод з ПСП «Корпорації України». Також вважає, що реєстрація зазначеної вище додаткової угоди відбулась із порушенням чинного законодавства, оскільки на момент укладання додаткової угоди термін дії основного договору оренди вже закінчився, то у державного реєстратора не було підстав для реєстрації додаткової угоди, дії державного реєстратора вважає протиправними та незаконними. З урахуванням викладеного просила визнати недійсною додаткову угоду до договору оренди землі від 23.05.2007 року за № 040602200006 укладену між [PERSON] та ПСП «Корпорація України», про що 20.11.2012 року зроблено запис в Книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі по Лукашівській сільській раді за № 482548424002888. Позивач та її представник [PERSON] в судовому засіданні збільшили позовні вимоги, просили визнати недійсною додаткову угоду до договору оренди землі від 23.05.2007 року за № 040602200006 укладену між [PERSON] та ПСП «Корпорація України», про що 20.11.2012 року зроблено запис в Книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі по Лукашівській сільській раді за № 482548424002888; скасувати запис про державну реєстрацію зміни дії договору оренди земельної ділянки від 20.11.2012 року № 002818 за реєстраційним № 482548424002888 на підставі додаткової угоди до договору оренди землі від 23.05.2007 року, укладеної 24.06.2011 року між [PERSON] та ПСП «Корпорація України» на земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER]. Представник відповідача - Держгеокадастру Первомайського району Миколаївської області в судове засідання не з'явився, однак начальником управління на адресу суду були направлені заперечення, в яких він просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, оскільки реєстрація додаткової угоди відбулась у рамках законодавства, чинного на той час. Представник відповідача - ПСП «Корпорація України» [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та пояснив, що твердження позивачки про протиправність та незаконність дій державного реєстратора під час реєстрації додаткової угоди є безпідставними, оскільки такі дії позивачці необхідно було оскаржити окремо в порядку адміністративного судочинства, а тому вважає, що відсутні докази того, що дії реєстратора були протиправними та незаконними. Також пояснив, що позивачці було відомо про наявність зареєстрованої додаткової угоди, оскільки вона вчасносно отримувала за цією угодою орендну плату, а тому вважає, що у відповідності до ст. 205 ЦК України даний правочин є вчиненим. Крім того, оскільки додаткову угоду було укладено 24.11.2011 року, а позивачка звернулась до суду 23.01.2017 року, то пропущено строк позовної давності, який передбачений ст.257 ЦК України та складає три роки. Тому, з урахуванням вищевикладеного просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, у зв'язку із спливом строку позовної давності. Відповідач - державний реєстратор речових прав на нерухоме майно Первомайської районної державної адміністрації Миколаївської області до суду не з'явився, письмових пояснень не надав. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків. Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Другою первомайською державною нотаріальною конторою 27.08.2013р. (зареєстровано в реєстрі за №1-731, спадкова справа №39/2013) [PERSON] успадкувала після смерті матері - [PERSON], яка померла [INFO] земельну ділянку площею: - 8,0055 га згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку; - 8,00 га згідно державного акту на право власності на земельну ділянку, кадастровий [NUMBER], для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в межах території Лукашівської сільської ради Первомайського району Миколаївської області (а.с.16). Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27.09.2013р. [PERSON] є власником земельної ділянки площею 8,0055га кадастровий [NUMBER] для ведення товарного сільськогосподарського виробництва за адресою: [ADDRESS](а.с.8). Договором оренди землі від 13.06.2005р. [PERSON] передала в оренду ПСП «Корпорації України» земельну ділянку площею 8,0га ріллі строком на п'ять років. Даний договір зареєстровано в Книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі по Лукашівській сільській раді 23.05.2007р. за реєстраційним №040602200006(а.с.9-10). Згідно Додаткової угоди від 24.06.2011р. до договору оренди землі від 23.05.2007р. за №040602200006, укладеної між [PERSON] та ПСП «Корпорація України» строк дії договору продовжено на 10 років, терміном з 01.01.2011р. до 01.12.2020р. Дана додаткова угода зареєстрована у Книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі по Лукашівській сільській раді 20.11.2012р. за реєстраційним №482548424002888 (а.с.11). Згідно запису про державну реєстрацію зміни/дострокового припинення дії договору оренди земельної ділянки від 20.11.2012р. №002817 додаткова угода до договору оренди земельної ділянки площею 8,0055га кадастровий [NUMBER] за адресою: [ADDRESS], орендодавець - [PERSON], зареєстрована 20.11.2012р., реєстраційний №482548424002888 (а.с.15). Відповідно до вимог ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їхнього порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч.1-3,5,6 ст.203 ЦК України міст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», згідно яких відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205,210, 640 ЦК тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч.1 ст. 16 Закону України «Про оренду землі» укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку. Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації (частина перша статті 210 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов'язані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі». За змістом статей 18, 20 цього Закону (у редакції, яка була чинною на момент укладення договору оренди землі від 13.06.2005р.) укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації, договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. Відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 18 січня 2017 року у справі № 6-2777цс16 договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. У своїх додаткових обґрунтуваннях до позовної заяви про визнання недійсною додаткової угоди до договору оренди землі представник позивача стверджує, що позивачці достеменно відомо, що її покійна мати - [PERSON] не підписувала додаткової угоди від 24.06.2011р. та згоду тим самим на продовження терміну дії раніше укладеного договору оренди не надавала, проте жодних доказів на підтвердження цього не надала. Крім того, як на підставу визнання недійсності правочину посилається на ч.1,2 ст.215 ЦК України - підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.1-3,5,6 ст.203 цього кодексу. Вказує, що реєстрація зазначеної додаткової угоди відбулась з порушенням вимог чинного законодавства, а саме в період коли дія основного договору оренди вже закінчилася; державна реєстрація зазначеної додаткової угоди повинна була здійснюватись на підставі заяв однієї із сторін договору, а така заява відсутня в Управлінні Держгеокадастру в Первомайському районі Миколаївської області, що вбачається з відповіді на адвокатський запит від 10.10.2016р. №34 та з матеріалів кримінального провадження №12016150110002416 від 02.09.2016р. за фактом кримінального правопорушення передбаченого ч.3 ст.185 КК України, а саме - під час проведення слідчої дії (тимчасового доступу до документів) представником Управління держгеокадастру в Первомайському районі не було надано доступ слідчому до всіх документів, в т.ч. й до заяви; дії державного реєстратора [PERSON] щодо реєстрації даної додаткової угоди є протиправними та незаконними. Дані твердження не заслуговують на увагу, оскільки позивачем не доведено, що договір оренди землі від 13.06.2005р. на момент укладення додаткової угоди від 24.06.2011р. припинив свою дію (договір оренди землі від 13.06.2005р. укладений строком на 5 років, набрав чинності з моменту його державної реєстрації, тобто з 23.05.2007р., отже лише 23.05.2012р. закінчився строк, на який його було укладено). Суд критично оцінює надані позивачем копії заяв померлої [PERSON] про те, щоб її земельну ділянку не займати і не проводити державну реєстрацію на підтвердження того, що її мати не укладала оспорювану додаткову угоду, оскільки дані заяви, одна з яких взагалі не містить жодного підпису (а.с.67), не можуть слугувати доказом того, що додаткова угода до договору оренди землі від 23.05.2007р. №040602200006, укладена 24.06.2011р. [PERSON] не укладалась. Також позивачем не надано суду ні рішення суду ні вироку щодо незаконних дій державного реєстратора [PERSON] при реєстрації оспорюваної додаткової угоди. Згідно з приписами ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Що стосується клопотання представника ПСК «Корпорація України» про застосування наслідків спливу позовної давності, то відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За правилами ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. При цьому відмовити в позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог. Ураховуючи вищевикладене, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню у зв'язку із недоведеністю та необґрунтованістю заявлених позовних вимог, а саме: ненадання позивачем належних та допустимих доказів на підтвердження зазначених у позові обставин.

Outcome: dismissed