Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-19 00:00:00

23 листопада 2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Нововирківської сільської ради Білопільського району Сумської області про визнання права власності на земельну частку (пай) у порядку спадкування за законом. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 13 вересня 1999 року помер її дід, [PERSON]. Після смерті останнього відкрилася спадщина, до складу якої ввійшла земельна частка (пай) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва розміром 4,59 в умовних кадастрових гектарах, без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) у землях, які перебували в колективній власності САПТЗТ «Сейм», посвідчену сертифікатом серії СМ №004019, зареєстрованим у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) 28 березня 1996 року, яку дід фактично успадкував після смерті дружини, [PERSON], яка померла 05 вересня 1999 року. Зазначає, що в установленому законом порядку звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті діда, в результаті чого 19 листопада 2018 року була заведена спадкова справа за №54127680. Однак, внаслідок втрати правовстановлюючого документа, нотаріус відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину на вищевказану земельну частку (пай). Посилаючись на викладені вище обставини, [PERSON] просить визнати за нею у порядку спадкування за законом після смерті діда, [PERSON], який помер 13 вересня 1999 року, право власності на земельну частку (пай) розміром 4,59 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), посвідчену сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії СМ №004019, виданим на підставі розпорядження Білопільської районної державної адміністрації від 27 березня 1996 року №97 на імя [PERSON]. Ухвалою від 26 листопада 2018 року відкрито провадження у справі за вказаним вище позовом та призначено її до підготовчого судового засідання у порядку загального позовного провадження (а. с. 27-28). Ухвалою від 20 грудня 2018 року підготовче провадження по справі закрито з призначенням її до розгляду по суті (а. с. 41-42). У судове засідання позивач [PERSON] не зявилася. Представник останньої за довіреністю [PERSON] подав заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримує (а. с. 40). Представник відповідача Нововирківської сільської ради Білопільського району Сумської області в судове засідання не зявився. Сільський голова надіслав листа про розгляд справи у відсутність їх представника, позов визнають (а. с. 39). Представник третьої особи - Білопільської районної державної нотаріальної контори Головного територіального управління юстиції Сумської області у судове засідання не зявився. Завідувач держнотконтори [PERSON] надіслала листа про розгляд справи без участі їх представника. При ухваленні рішення покладаються на розсуд суду (а. с. 35). У звязку з неявкою сторін, третьої особи, суд розглядає справу без їх участі, на підставі наявних доказів, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Повно, всебічно і обєктивно дослідивши матеріали справи, оцінивши їх у сукупності з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозвязку, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, суд приходить до наступних висновків. З матеріалів справи вбачається, що 28 вересня 1991 року в м. Ворожба Білопільського району Сумської області помер батько позивача - [PERSON] (а. с. 11-12). 05 вересня 1999 року у с. Старі Вирки Білопільського району Сумської області померла баба позивача по лінії батька - [PERSON] (а. с. 13, 16). Після смерті останньої відкрилася спадщина, до складу якої ввійшло право на земельну частку (пай) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва розміром 4,59 в умовних кадастрових гектарах, у землях, які перебували у колективній власності САПТЗТ «Сейм», розташовану на території Нововирківської сільської ради, посвідчене сертифікатом серії СМ №004019 від 28 березня 1996 року, виданим на підставі розпорядження Білопільської райдержадміністрації від 27 березня 1996 року №97 (а. с. 18). Згідно з довідкою Нововирівської сільської ради від 02 січня 2018 року [PERSON] постійно і на день смерті 05 вересня 1999 року проживала на території с. Старі Вирки Білопільського району Сумської області. Разом із нею постійно проживав та був зареєстрований її чоловік, [PERSON]. Останній фактично прийняв спадщину своєї дружини, вступив в управління спадковим майном, розпорядився предметами домашнього вжитку та особистими речами померлої, але юридично не оформив. Заповіт від імені [PERSON] виконком сільської ради не посвідчувався (а. с. 17). Відповідно до інформаційної довідки зі Спадкового реєстру, спадкова справа після смерті [PERSON], яка померла 05 вересня 1999 року не заводилася (а. с. 37). Крім того судом встановлено, що 13 вересня 1999 року в с. Старі Вирки Білопільського району Сумської області помер рідний дід позивача по лінії батька, [PERSON] (а. с. 14). Рішенням Білопільського районного суду від 20 вересня 2018 року, яке набрало законної сили 20 жовтня 2018 року, [PERSON] продовжено строк для прийняття спадщини після смерті [PERSON], який помер 13 вересня 1999 року, на три місяці з дня набрання чинності рішенням суду (а. с. 50-53). 19 листопада 2018 року на підставі заяви [PERSON] приватним нотаріусом Білопільського районного нотаріального округу [PERSON] заведена спадкова справа №217/2018 після смерті [PERSON], який помер 13 вересня 1999 року, номер у спадковому реєстрі 63341746 (а. с. 36, 45). Відповідно до п. п. 1, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Згідно з положеннями ст. ст. 524, 525 ЦК УРСР, який діяв на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] та [PERSON], спадкоємство здійснювалося за законом і за заповітом. Часом відкриття спадщини визнавався день смерті спадкодавця. При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги за законом були в рівних частках діти, дружина і батьки померлого. Онуки і правнуки спадкодавця були спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини не було в живих того з батьків, хто був би спадкоємцем (ст. 529 ЦК УРСР). Відповідно до ч. 1 ст. 548, ч. 1, ч. 2 ст. 549 ЦК УРСР для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускалося прийняття спадщини під умовою або застереженням. Визнавалося, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо протягом шести місяців з дня відкриття спадщини він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном та (або) подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Згідно з ч. 3 ст. 553 ЦК УРСР вважалося, що спадкоємець відмовився від спадщини, якщо він не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини, передбачених статтею 549 цього Кодексу. Таким чином, враховуючи встановлені фактичні обставини справи та виходячи з вищенаведених положень законодавства, суд приходить до висновку, що чоловік померлої, [PERSON] фактично прийняв спадщину після смерті дружини, [PERSON], вступивши в управління та володіння спадковим майном. У свою чергу позивач відповідно до положень ст. 529 ЦК УРСР, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, також має право на спадщину після смерті діда [PERSON], є єдиним спадкоємцем останнього за законом та прийняла спадщину у порядку, передбаченому ст. 548 ЦК УРСР, подавши нотаріусу відповідну заяву. Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав. Статтями 81, 131 ЗК України передбачено, що громадяни мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі прийняття спадщини, міни, дарування, ренти, успадкування та інших цивільно-правових угод. Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та не переходить до спадкоємців у порядку спадкування. Статтею 3 Указу Президента України «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва» від 10 листопада 1994 року встановлено, що право на земельну частку (пай) може бути об'єктом купівлі-продажу, дарування, міни, успадкування, застави. Згідно з розясненнями Пленуму Верховного Суду України, викладеними у п. 11 постанови «Про судову практику справах про спадкування» від 30 травня 2008 року, при вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай). Тобто, сертифікат на право на земельну частку (пай) спадкодавця є правовстановлюючим документом, що засвідчує наявність у її власника лише однієї правомочності - права розпорядження земельною часткою (паєм), а не права власності, яке виражається у володінні, користуванні і розпорядженні. Тому, коли спадкодавець був наділений лише правом на земельну частку (пай), а не правом власності, то і до спадкоємця переходить лише право на земельну частку (пай), а не право власності. Враховуючи наведене вище, суд приходить до висновку, що в порядку спадкування за законом позивач має право на земельну частку (пай) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва розміром 4,59 в умовних кадастрових гектарах, у землях, які перебували у колективній власності САПТЗТ «Сейм», розташовану на території Нововирківської сільської ради, посвідчене сертифікатом серії СМ №004019 від 28 березня 1996 року, яке її дід фактично успадкував після смерті своєї дружини, але юридично не оформив. Згідно з п. 3.5 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» №24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року, у разі втрати, пошкодження сертифіката про право на земельну частку (пай) видача нового сертифікату на ім'я спадкодавця спадкоємцям особи, яка мала право на земельну частку (пай), не передбачена. Отже, належним способом захисту прав спадкоємців у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину на земельну частку (пай) є звернення спадкоємців з вимогами про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування. З матеріалів справи вбачається, що позивач зверталася до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на вказане спадкове майно, однак, їй було відмовлено у вчиненні нотаріальних дій у звязку з втратою правовстановлюючого документа (а. с. 20). З огляду на викладене, позивач не може отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину за законом на право на земельну частку (пай), яке залишилося після смерті [PERSON] Згідно зі ст. 55 Конституції України права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обовязків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. У ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено право кожної фізичної або юридичної особи на мирне володіння своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту субєктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Відповідно до ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, визнання права. Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом визнання права, як передбачено п. «а» ч. 3 ст. 152 Земельного Кодексу України. Таким чином, враховуючи, що дід позивача, [PERSON], фактично прийняв спадщину після смерті своєї дружини [PERSON], яка померла 05 вересня 1999 року, але юридично свої права не оформив та помер 13 вересня 1999 року, а також, що позивач прийняла спадщину після смерті останнього, однак у зв'язку з втратою правовстановлюючого документа - сертифікату на право на земельну частку (пай) серії СМ №004019, виданого Білопільською РДА 28 березня 1996 року на імя [PERSON], не може отримати свідоцтво про право на спадщину за законом та беручи до уваги положення ч. 2 ст. 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», відповідно до яких рішення суду про визнання права на земельну частку (пай) є документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), позов [PERSON] підлягає задоволенню в частині визнання права на земельну частку (пай) у землях, які перебували у землях САПТЗТ «Сейм», розміром 4,59 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), з послідуючим проведенням землевпорядних робіт, необхідних для виділення земельної частки (паю) у натурі у вигляді земельної ділянки та реєстрацією права власності на землю. При цьому суд відмічає, що визнання за [PERSON] права на земельну частку (пай) не порушує права, свободи чи охоронювані законом інтереси інших осіб. Що стосується позовних вимог про визнання права власності земельну частку (пай), право на яку у посвідчене сертифікатом серії СМ №004019, то вони задоволенню не підлягають з підстав, наведених вище у мотивувальній частині рішення, у звязку з тим, що спадкодавець за життя не набув у встановленому законом порядку право власності на земельну ділянку, а був наділений лише правом на земельну частку (пай). На підставі викладеного,

Outcome: partial