Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-25 00:00:00

22 березня 2017 року до суду надійшов вищевказаний цивільний позов, у якому позивач просить розірвати шлюб, укладений між нею та [PERSON], зареєстрований 30 листопада 2002 року Красногвардійським відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис №563. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 30 листопада 2002 року між сторонами укладений шлюб, який був зареєстрований Красногвардійським відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис №563. Від цього шлюбу сторони неповнолітню дитину [PERSON], 02 липня 2006р.н. Сумісне проживання у шлюбі не склалося. Сторони не змогло знайти компроміс в рішенні багатьох сімейних питань. Впродовж тривалого періоду часу між сторонами виникали непорозуміння. Сторони не проживають однією сімєю і не ведуть сумісного господарства з листопада 2014 року. Переконана, що подальше сумісне життя неможливе, оскільки позивач з 2014 року постійно проживаю в іншій країні (Іспанія) та має фактичні стосунки з іншим чоловіком, тобто збереження шлюбу суперечить моральним засадам суспільства, застосування статті 111 СК України є недоцільним. Фактично будь-які подружні відносини між сторонами повністю відсутні більше трьох років: вони проживають окремо, не ведуть спільного господарства участі у вихованні дитини відповідач не приймає. Також зазначає, що спору про поділ майна сторони не мають. Проти розірвання шлюбу відповідач не заперечує. Між сторонами досягнуто згоди, щодо подальшого проживання спільної дитина. За взаємною згодою - син буде проживати зі позивачем. У судове засідання сторони не з'явились, надали суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, оскільки позивач позовні вимоги підтримує, а відповідач визнає. У звязку із неявкою осіб, які беруть участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч.2 ст.197 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини і визначені відповідно до них правовідносини. 30 листопада 2002 року Красногвардійським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції було зареєстровано шлюб між позивачем та відповідачем, актовий запис №563, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с.3). Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - сина: [PERSON], 02 липня 2006р.н., що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с.4). Подружнє життя між сторонам не склалося, фактично шлюбні відносини припинені з 10 квітня 2014 року, що підтверджується заявами сторін. Підстав для надання строку для примирення судом не встановлено. Положеннями ч.ч.3, 4 ст.56 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ст.110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Згідно із ст.112 СК України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ст.113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. За таких обставин, суд доходить висновку, що оскільки подружнє життя між сторонами не склалося, сімейні відносини не підтримують, спільного господарства не ведуть, спільного бюджету не мають, це свідчить про стійкий розлад подружніх стосунків, внаслідок чого подальше спільне проживання та збереження сімї є неможливим, так як це суперечить інтересам сторін, цивільний позов підлягає задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд бере до уваги, що при зверненні до суду позивачем було сплачено судовий збір, тому відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved