Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-01 00:00:00

23 лютого 2021 року позивач [PERSON] , в особі представника - адвоката Бачинського А.В., звернувся до суду із позовом до відповідача - Бориславської міської ради Львівської області про визнання права власності на земельну ділянку. Позовні вимоги позивач мотивує тим, що ним в 1996 році на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, успадковано від [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS] , зазначає, що житловий будинок по [ADDRESS] складається виключно із квартири [ADDRESS] , що ним успадкована. Зазначена квартира на час спадкування розташована на земельній ділянці площею 0,0826 га., яка також належала спадкодавцю на праві приватної власності відповідно до державного акту на право приватної власності на землю. Отримавши свідоцтво про право на спадщину ним було успадковано лише квартиру за вищевказаною адресою, у спадкуванні земельної ділянки, на якій розташована квартира йому було відмовлено. Представником позивача до суду подано заяву, в якій він просив справу слухати за його відсутності та у відсутності позивача, на задоволенні позовних вимог наполягав. Відповідач надав суду заяву про розгляд справи без участі представника Бориславської міської ради Львівської області. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до такого висновку. Судом встановлено, що [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданого 23 січня 1996 року відділом ЗАГСу м. Борислава. За своє життя [PERSON] склала заповіт, у якому заповіла позивачу, [PERSON] , належну їй квартиру на підставі свідоцтва про право власності на квартиру, виданого виконавчим комітетом Бориславської міської ради народних депутатів 24 січня 1994 року, яке зареєстроване в Дрогобицькому МБТІ 24 січня 1994 року під №1062, за адресою: [ADDRESS] . Отже, позивач [PERSON] є спадкоємцем за заповітом, який було складено 22 липня 1994 року [PERSON] , посвідчений державним нотаріусом Бориславської державної нотаріальної контори Петруняк І.О., зареєстровано в реєстрі за №340. Згідно з свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 22.07.1996 року, виданого державним нотаріусом Бориславської державної нотаріальної контори Дубель І.В., зареєстроване в реєстрі за №3109, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , загальною площею 43,2 кв.м. Складаючи заповіт [PERSON] заповідала квартиру в цілому. До матеріалів справи позивачем долучено належним чином завірену копію державного акту на право приватної власності на землю серія ЛВ №131 від 28 жовтня 1994 року, виданий Бориславською міською радою народних депутатів на підставі рішення №480 від 18 серпня 1994 року, згідно якого [PERSON] було передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0826 гектарів в межах згідно з планом, яка розташована на території [ADDRESS] , для обслуговування будинку. Разом з тим встановлено, що отримавши Державний акт на землю лише 28 жовтня 1996 року, що є датою пізнішою, ніж дата складання заповіту [PERSON] , додатково до нотаріуса не зверталася для внесення змін у заповіт або складання нового. Так, спірна земельна ділянка, має кадастровий номер, а саме: 4610300000:03:020:0065, що підтверджується відповідним Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-4609976542019 від 10.06.2019 року. Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-4609976542019 від 10.06.2019 року, земельна ділянка з кадастровим номером -4610300000:03:020:0065, площею - 0,0826 га, що розташована: по [ADDRESS] , з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). У 2019 році позивачем було виготовлено технічну документацію на земельну ділянку розташовану під квартирою [ADDRESS] та 10 червня 2019 року проведено державну реєстрацію земельної ділянки з отриманням кадастрового номера. У зв`язку з тим, що вищевказані обставини перешкоджають позивачу в оформленні у встановленому порядку права власності на земельну ділянку з кадастровим номером -4610300000:03:020:0065 він змушений звернутися до суду з вищевказаною позовною заявою. Згідно з ч. 1 ст.\~5\~ЦК України встановлено, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. У пункті 1 постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України «Про\~судову практику\~у справах\~про спадкування»\~від 30\~травня 2008\~року №7 роз`яснено, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу\~Української РСР (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Оскільки, спадкодавець [PERSON] померла в 1996 році застосуванню підлягають норми ЦК УРСР 1963 року. Відповідно до положень ч. 1 ст.\~524\~ЦК УРСР\~1963\~року позивач є спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] . Так, на час відкриття та прийняття спадщини в силу п. 4 Прикінцевих та\~перехідних положень\~ЦК України спадкові правовідносини регулювались Цивільним Кодексом\~УРСР (в редакції 1963 року чинній на момент складення заповіту та відкриття спадщини). Відповідно до ст.\~524\~ЦК УРСР (в редакції 1963 року) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом Згідно ст.\~549\~ЦК УРСР\~1963\~року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних справ, свобод чи законних інтересів. Дослідивши матеріали справи суд вважає за необхідне застосовувати закон, що був чинним на час виникнення відносин власності, тобто станом на 22 липня 1996 року. При цьому чинний на час виникнення спірних правовідносин ЦК України\~1963\~року не містив норм, що б регулювали зв`язок земельної ділянки з пов`язаним з нею житловим будинком під час зміни його власника. Водночас відповідно до ч.ч. 1-2 ст.\~30\~ЗК України\~1990\~року (чинного на час виникнення спірних правовідносин) при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67\~цього Кодексу і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. Ця позиція узгоджується з п. 21-1 Постанови Пленуму Верховного суду України від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», відповідно до статей 1225 ЦК ( 435-15 ) і 131 ЗК ( 2768-14 ) право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, а також право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. За таких обставин до [PERSON] від попереднього власника перейшло не лише право власності на квартиру за адресою: по [ADDRESS] , і право власності на земельну ділянку, надану для обслуговування будинку. Згідно статті 120 ЗК України, при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. При цьому при застосуванні положень статті 120\~ЗК України у поєднанні з нормою статті 125\~ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. На сьогоднішній день позивач користується зазначеною земельною ділянкою, як власник квартири, розташованої на ній, що не суперечить суспільним інтересам, не заперечується відповідачами та не порушує прав інших осіб. В зв`язку із викладеним суд дійшов висновку, що після успадкування квартири 22 липня 1996 року до позивача на підставі ст.\~377\~ЦК України та ст.120\~ЗК України перейшло право власності і на земельну ділянку, а тому позов [PERSON] про визнання права власності на земельну ділянку для обслуговування вищевказаного будинку та підлягає задоволенню. Відповідно до ст.\~374\~ЦК України суб`єкти права власності на землю (земельну ділянку) суб`єктами права власності на землю (земельну ділянку) є фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Права та обов`язки суб`єктів права власності на землю (земельну ділянку) встановлюються законом. Відповідно до ст.\~78\~Земельного кодексу\~України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. Згідно ст.\~81\~Земельного кодексу\~України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Крім того, згідно ст.\~90\~Земельного кодексу\~України власники земельних ділянок мають право: продавати або іншим шляхом відчужувати земельну ділянку, передавати її в оренду, заставу, спадщину; самостійно господарювати на землі; власності на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур, на вироблену продукцію;використовувати у встановленому порядку для власних потреб наявні на земельній ділянці загальнопоширені корисні копалини, торф, лісові насадження, водні об`єкти, а також інші корисні властивості землі; на відшкодування збитків у випадках, передбачених законом; споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди. За таких обставин, суд з урахуванням обставин справи, а також приймаючи до уваги той факт, що позовні вимоги не суперечать закону та не порушують прав, свобод чи інтересів інших осіб, суд приходить до висновку про задоволення позову в повному обсязі. На підставі викладеного, відповідно до ст.9 Конституції України, ст.ст.524, 534, 541, 546, 548, 549\~ЦК У PCP (в редакції 1963 року), ст.ст. 373, 374 ЦК України, ст.ст.78, 81, 90, 116, 120 ЗК України,

Outcome: approved