Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-13 00:00:00

21 січня 2016 року позивач [PERSON] звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», [PERSON], треті особи Жовтнева районна у м. Дніпропетровську рада в особі органу опіки та піклування, Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області про визнання угоди недійсною. В обґрунтування позову зазначив, що 02 березня 2006 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» (іпотекодержатель) та [PERSON] (іпотекодавець) було укладено іпотечний договір № 005/06/01, відповідно до якого іпотекодавець передає в заставу (іпотеку) іпотекодержателю нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS], яка складається з трьох жилих кімнат, має загальну площу 66,0 кв.м. і жилу 47,0 кв.м., який посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] Позивач вважає, що іпотечний договір укладено з порушенням норм чинного законодавства України, а тому він підлягає визнанню недійсним виходячи з наступного. Між позивачем та [PERSON] 15 серпня 1997 року укладено шлюб. [INFO] року у них народився син [PERSON]. Квартира, що є предметом іпотеки, придбана 02.03.2006 року, тобто в шлюбі та в родині з малолітньою дитиною. Під час придбання квартири позивачем було внесено особисто грошові кошти, таким чином, квартира, що є предметом іпотеки, є спільним майном всієї родини. До укладання спірного договору з боку [PERSON] не було вжито заходів щодо визначення та виділу в натурі своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя. Крім того, відповідно до ч.2 ст. 177 СК України батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органа опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири. На момент укладання іпотечного договору до органів опіки та піклування ніхто не звертався, а отже правочин вчинено без дозволу органу опіки та піклування. Відповідно до ст.369 ЦК України розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Позивач зазначає, що він не давав згоди на укладання іпотечного договору та [PERSON] на укладання іпотечного договору не уповноважував. З урахуванням викладеного, просить суд визнати іпотечний договір № 005/06/01 від 02.03.2006 року, укладений між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON], недійсним. Застосувати наслідки недійсного правочину шляхом виключення інформації щодо обтяження квартири [ADDRESS] з Державного реєстру обтяжень нерухомого майна. Відповідач надав суду письмові заперечення на позовну заяву, в яких зазначив, що 02 березня 2006 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», реорганізованого у Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 005/06-ФЛ, згідно якого банк надав [PERSON] в тимчасове користування на умовах забезпеченості, зворотності, терміновості, платності кредитні ресурси в сумі 36700 доларів США з оплатою процентів по ставці 15% річних. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та [PERSON] укладено іпотечний договір № 005/06/01 від 02.03.2006 року, предметом якого є нерухоме майно, а саме квартира [ADDRESS]. [PERSON] в один день купила зазначену квартиру та передала її в іпотеку банку. Позивач як чоловік [PERSON] перед оформленням купівлі-продажу та передачею в іпотеку квартири надав нотаріально засвідчену заяву, в якій зазначив, що дає згоду своїй дружині на купівлю за рахунок їх спільних коштів за ціну та на умовах за її розсудом, а також на передачу в іпотеку квартири [ADDRESS]. Положення статті 177 СК України поширюється на те майно, яке є власністю малолітніх чи неповнолітніх осіб. Позивачем не доведено, що квартира, яка придбана подружжям за рахунок кредитних коштів, є спільною сумісною власністю батьків та дітей. На момент отримання кредиту продавець квартири ([PERSON]) надала довідку, що в квартирі [ADDRESS] проживає одна. Умовами іпотечного договору передбачено, що іпотекодавець зобов'язаний не реєструвати в квартирі, що є предметом іпотеки, будь-яких осіб без письмового дозволу іпотекодержателя. При отриманні кредиту позивач був зареєстрований за адресою [ADDRESS], а [PERSON] зареєстрована за адресою [ADDRESS]. Відповідно до ч.4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Отже, всі докази свідчать, що на момент укладання іпотечного договору в квартирі не була зареєстрована, не проживала малолітня дитина, вона проживала з одним із батьків і тому іпотечний договір укладено з додержанням норм матеріального права. Просить в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі Позивач та його представник в судове засідання не з'явився, про явку в судове засідання був повідомлений належним чином, представник позивача надав суду заяву, у якій позов підтримав у повному обсязі та просив розглядати справу без участі представника. Надав також письмові пояснення, в яких зазначив, що за даними паспорту, [PERSON] була прописана за адресою [ADDRESS], ця ж адреса зазначена і в спірному іпотечному договорі. Однак, квартира за вказаною адресою за договором купівлі-продажу від 12.08.2004 року була продана [PERSON] власниками: [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Таким чином, з 12.08.2004 року [PERSON] не проживала та не була власником квартири, де прописана, або іншого помешкання. Відповідно до довідки ЖБК № 332 від 28.02.2017 року [PERSON], [PERSON] (син) проживають у складі родини із трьох людей за адресою [ADDRESS] з 01.09.2004 року. А [PERSON] прописана та проживає там з 23.04.2001 року. Тобто як до укладення спірного договору, під час його укладення та зараз дитина з матір'ю проживають разом у квартирі, яка є предметом іпотечного договору. Відповідач в судове засідання не з'явився, про явку в судове засідання був повідомлений належним чином, надав суду заяву, просив розглядати справу без його участі. Треті особи в судове засідання не з'явились, про час судового засідання проінформовані належним чином, причину неявки суду не повідомили. Суд, дослідивши надані докази, встановив наступне. Відповідно до ч.1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Статтею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і запереченні сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що позивач [PERSON] перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] (а.с. 30). Від шлюбу позивач [PERSON] та [PERSON] мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] (а.с. 21). 02 березня 2006 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 005/06-ФЛ, згідно якого банк надав [PERSON] в тимчасове користування на умовах забезпеченості, зворотності, терміновості, платності кредитні ресурси в сумі 36700 доларів США з оплатою процентів по ставці 15% річних (а.с. 9-13). В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON] укладено іпотечний договір № 005/06/01 від 02.03.2006 року, предметом якого є нерухоме майно, а саме квартира [ADDRESS] (а.с. 5-8). Зазначений іпотечний договір посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] 02 березня 2006 року [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) уклали договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме квартири [ADDRESS], житлова площа 47,0 кв.м., загальна площа 66,0 кв.м. (а.с. 55). Відповідно до довідки № 23, підписаної головою ЖБК-332, [PERSON] дійсно прописана і проживає одна за адресою [ADDRESS] (а.с. 57). В матеріалах справи є заява [PERSON] від 02 березня 2006 року, згідно якої [PERSON] дає згоду своїй дружині [PERSON] на купівлю за рахунок їх спільних коштів за ціну та на умовах за її розсудом, а також на передачу в іпотеку квартири [ADDRESS]. Вказана заява посвідчена приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] (а.с. 58). Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 Цивільного Кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст.. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Відповідно до ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. В судовому засіданні безспірно встановлено, що позивач дав згоду на укладення його дружиною [PERSON] іпотечного договору, що підтверджується нотаріально посвідченою заявою від 02.03.2006 року. З огляду на зазначене, суд вважає, що укладенням спірного договору права позивача як співвласника майна, не порушені, в зв'язку з чим у задоволенні позову необхідно відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed