Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-01 00:00:00

22 червня 2021 р., представник [PERSON] адвокат Косинський Є.В. звернувся до суду з названим позовом, в якому просив суд, виділити позивачу [PERSON] (ІПН : [NUMBER] ) у приватну власність з житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , - в підвалі (літ. «Апід») підсобне приміщення (за планом 1-1) площею 15,4 кв.м., підсобне приміщення (за планом 1-2) площею 21,0 кв.м., підсобне приміщення (за планом 1-3) площею 25,1 кв.м., кладову (за планом 1-4) площею 18,7 кв.м. згідно з додатоком № 1 до висновку № 02-06/21 аркуш 1з3. В житловому будинку (літ. «А-2») 1- поверх, частину приміщення (за планом 1-6) передню, площею 10,2 кв.м., приміщення кухні (за планом 1-7) площею 22,9 кв.м., підсобне приміщення (за планом 1-8) площею 48,7 кв.м., санвузол (за планом 1-10) площею 3 кв.м., вітальню (за планом 1-11) площею 45,8 кв.м., терасу (за планом 1-9) площею 16,9 кв.м. згідно з додатком № 1 до висновку № 02-06/21 аркуш 2з3, частину огорожі «№ 1» довжиною 9,76 м., частину воріт «№ 2» довжиною 1,29 м., частину водопроводу «№3» довжиною 3,0 м/п, частину водопроводу «№ 4» довжиною 15,0 м/п, частину каналізації «№ 5» довжиною 3,0 м/п, частину огорожі «№ 6» довжиною 34,34 м., що в цілому становить загальною площею 224,7 кв.м., житловою площею 45,8 кв.м., а також земельну ділянку площею 508,5 кв.м., в тому числі: 330,0 кв.м., - ділянка під особисте користування під належними будівлями і спорудами, прилеглі до них і не зайняті під забудовами; 178,5 кв.м., (357,0 кв.м./2) - частка у ділянці загального користування ; виділити відповідачу [PERSON] (ІПН : [NUMBER] ) з житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS], Ганок (літ «а2» ), веранду (літ. «а») приміщення (за планом 1-5) площею 9,6 кв.м., в житловому будинку (літ. «А-2») частину приміщення передньої (за планом 1-6) площею 5,9 кв.м., приміщення другого поверху, хол (за планом 1-12) площею17,1 кв.м., підсобне приміщення (за планом 1-13) площею 48,3 кв. м., житлову кімнату (за планом 1-14) площею 15,4 кв.м., житлову кімнату (за планом 1-15) площею 22,5 кв.м., санвузол (за планом 1-16) площею 5,8 кв.м., житлову кімнату (за планом 1-17) площею 22,6 кв. м. згідно з додатком № 1 до висновку № 02-06/21 аркуш 3з3, частину огорожі «№1» довжиною 9,77 м., частину воріт «№2» довжиною 1,29 м., частину водопроводу «№3» довжиною 3,0 м.п., частину водопроводу «№4» довжиною 15,0 м.п., частину каналізації «№5» довжиною 3,0 м.п., частину огорожі «№6» довжиною 34,33 м., що в цілому становить загальною площею 147, 2 кв.м., житловою площею 60,5 кв.м., земельну ділянку площею 508,5 кв.м., в тому числі : 330,0 кв.м., - ділянку під особисте користування під належними будівлями і спорудами, прилеглі до них і не зайняті під забудовами; 178,5 кв.м., (357,0 кв.м./2) - частка у ділянці загального користування ; визначити суму грошової компенсації належної [PERSON] (ІПН : [NUMBER] ) за відмінність від ідеальної частки у володінні житловим будинком в розмірі 345977 грн. та вирішити питання щодо розподілу судових витрат між учасниками справи. Вказаний позов мотивований тим, що позивач є рідним сином відповідача, і яким на праві прриватної спільної часткової власності, по 1/2 частці кожному, належать вищевказаний житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, загальною площею, 371,9 кв.м, житловою 106,3 кв.м і земельна ділянка, призначена для будівництва і обслуговування жилого будинку (присадибна ділянка), загальною площею 0,1017 га, що розташовані за адресою : [ADDRESS] , в якому вони постійно проживають разом із сім`ями. Беручи до уваги, що на утриманні позивача маються двоє малолітніх дітей [PERSON] , 2016 р.н. та [PERSON] , [INFO] , які проживають у спірному будинку та є дуже активними дітьми, що викликає певні незручності та непорозуміння між позивачем та відповідачем з приводу їхнього проживання і побуту в одному будинку, що унеможливлює спільне проживання сім`ї позивача та відповідача на одній площі. У зв`язку з чим, з метою комфортного проживання сторін та збереження добрих родинних відносин, позивач звернувся до суду з даним позовом про виділ часток у вказаному нерухомому майні між співвласниками в натурі. В судове засідання представник позивача не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, особисто під розписку, причини неявки суду не повідомив, надіславши до суду письмове клопотання, в якому повністю підтримав позов [PERSON] , який просив задовольнити та слухати справу за його відсутності, не заперечуючи проти ухвалення судом заочного рішення по справі (а.с. 143). Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, за адресою реєстрації, що підтверджується довідкою ВАДР ГУДМС України в Одеській області від 25.02.2021 р., згідно якої [PERSON] , [INFO] зареєстрований з 25.02.1975 р. за адресою : [ADDRESS] та зворотними поштовими повідомленнями, які повернулися до суду з відмітками листоноші «за закінченням встановленого терміну зберігання», причини своєї неявки суду не повідомив, заяв про розгляд справи за його відсутності, відзиву або письмових пояснень суду не надав (а.с. 135-137,141,142). Згідно зі ст. 280 ЦПК України, якщо у суду не має даних про причину неявки відповідача, сповіщеного про дату, час та місце судового засідання належним чином і не з`явився в судове засідання без поважних і без повідомлення причин, не подавши відзив на позов, суд вважає можливим розглянути справу на підставі даних, які є в матеріалах справи та зі згоди позивача, який не заперечує проти вирішення справи в заочному порядку в підготовчому судовому засіданні, ухвалити рішення при заочному розгляді справи, за наявними матеріалами справи, що відповідає положенням ст.ст. 191,281 ЦПК України Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи. У разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів. Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Стаття 95 ЦПК України передбачає, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 26 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - під час судового розгляду, предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до п.1 ст. 17 Закону «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до ЄКПЛ - кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі - Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Зазначені принципи сформулювано і в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» (23 вересня 1982 р.), відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід`ємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст. 1 Першого протоколу. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності - є непорушним. Згідно з усталеною практикою Європейського Суду з прав людини - стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми : перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «Іммобіліаре Саффі проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy) [ВП], заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії» (<...>) [ВП], заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року). Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року). ЄСПЛ неодноразово вказував, що згідно його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча, пункт 1 статті 6 ЕКПЛ зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення - його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтовування рішення - може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін прот України» п. 58 рішення від 10.02.2010 р.). Враховуючи, що згідно зі ст. 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України - інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню. Статтями 627-629,638,639 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу - сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір - є обов`язковим для виконання сторонами. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, якими є : умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми. Згідно із ст. 202 ЦК України - правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво - чи багатосторонніми правочинами є погоджена дія двох або більше сторін. Умовами статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 204 ЦК України передбачено - правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (презумпція правомірності правочину). Умовами ст. 205 ЦК України передбачено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину. Частина 1 п. 3 ст. 208 ЦК України зазначають - у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. Стаття 209 ЦК України передбачає, що правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України - власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс і под.). Правомочність користування означає - передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання. Правомочність розпорядження означає - юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка і т. ін.). Суд вважає, що у сукупності ці правомочності вичерпують усі надані власнику можливості. Причому інколи всі разом або деякі з них можуть належати і не власнику, а іншому володільцю майна, наприклад, довірчому власнику майна, орендатору тощо. На відміну від прав власника, правомочності іншого законного володільця, навіть зі схожими правомочностями власника, не тільки не виключають прав самого власника на це майно, а й зазвичай виникають із його волі і в передбачених ним межах (наприклад, договір найму, договір управління майном). Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно із ст. 328 ЦК України - право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За змістом частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд враховує положення ч. 2 ст. 328 ЦК України, якою встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не випливає із закону. Таким чином, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності включає в себе законність і добросовісність такого набуття. Відповідно до п.п. 1-3,5,9-15,33,34,35,39 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» - власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. З урахуванням положень статті 13, частини третьої статті 16, статті 319 ЦК України у разі вчинення, зокрема, наведених дій суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу. Право вибору способу судового захисту - належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК України). Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК). До державної реєстрації права власності за новим набувачем покупець за договором про відчуження майна, виконаним сторонами, не має права розпоряджатися цим майном, оскільки право власності на нього зберігається за продавцем, проте має право на захист свого володіння на підставі статті 396 ЦК. При цьому слід мати на увазі, що після оплати вартості проданого майна і передання його покупцеві, але до державної реєстрації переходу права власності, продавець також не має права ним розпоряджатися, оскільки це майно є предметом виконаного продавцем зобов`язання, яке виникло з договору про відчуження майна (пункт 1 частини першої статті 346 ЦК), а покупець є його законним володільцем. У разі укладення нового договору про відчуження раніше переданого покупцю майна без розірвання попереднього договору чи визнання судом його недійсним продавець несе відповідальність за його невиконання у виді відшкодування збитків новому покупцеві. Згідно ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Виходячи з положень ч. 1 ст. 356 ЦК, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм в певних частках майном, яке становить єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою у праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними і визначаються відповідними відсотками від цілого або в дробовому вираженні. За положенням ст. 357 ЦК України, співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїми коштами за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна. Співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності. Поліпшення спільного майна, які можна відокремити, є власністю того з співвласників, який їх зробив, якщо інше не встановлено домовленістю співвласників. Частинами 1,3 статті 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації Згідно статті 367 ЦК України, майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Виходячи з аналізу змісту норм ст. ст. 183,358,364,379,380,382 ЦК України, виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. Відтак визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників. Відповідно до умов ст.ст. 364,365 ЦК України - співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ - право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). Відповідно до пунктів 3.1, 3.3 «Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна», затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України № 55 від 18 червня 2007 року, у разі невідповідності розмірів часток, указаних у правовстановлювальних документах, реальним часткам за згодою всіх співвласників здійснюється розрахунок відповідних часток нерухомого майна з метою отримання відповідних правовстановлювальних документів. За відсутності згоди всіх співвласників щодо зміни часток питання вирішується в судовому порядку. Відповідно до пункту 3.4. Інструкції, при розрахунку частки кожного співвласника в будинку необхідно визначити всю внутрішню площу будинку, а також площу, яка належить кожному співвласнику окремо відповідно до Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Держбуду України від 24 травня 2001 року № 127. Так, системний аналіз положень ст.ст. 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України - дає суду підстави дійти висновку про те, що у спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Виділ часток (поділ) будинку, що перебуває в спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або в разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилася. Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» зазначено, що судовий захист права приватної власності громадян здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема, за позовами про поділ спільного майна або виділ з нього частки, що підтверджується судовою практикою ВСУ по аналогічних спорах, а саме Постановою ВСУ від 19.06.2019 р. справа № 750/2807/15ц, Постановою ВСУ від 03.04.2019 р. справа № 444/1113/14-ц, Постановою ВСУ від 23.12.2019 р. справа № 289/1401/15-ц та Постановою ВСУ від 16.10.2019 р. справа № 490/2697/15-ц. За ч. 3 ст. 42 ЗК України - угода про порядок користування і розпорядження земельною ділянкою є обов`язковою для особи, яка згодом придбала відповідну частку в спільній власності на жилий будинок. Відповідно до ст. 78 ЗК України - право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. Стаття 81 ЗК України передбачає, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами. Згідно із ст. 86-88,90 ЗК України - земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). Суб`єктами права спільної власності на земельну ділянку можуть бути громадяни та юридичні особи, а також держава, територіальні громади. Право спільної часткової власності на земельну ділянку виникає, зокрема, при придбанні у власність земельної ділянки двома чи більше особами за цивільно-правовими угодами. Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. Учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки із складу земельної ділянки як окремо, так і разом з іншими учасниками, які вимагають виділення, а у разі неможливості виділення частки - вимагати відповідної компенсації. Учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки. Власники земельних ділянок мають право : продавати або іншим шляхом відчужувати земельну ділянку, передавати її в оренду, заставу, спадщину, довірчу власність; самостійно господарювати на землі; споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди. Порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. Відповідно до приписів ст. 120 ЗК України - у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Укладення договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що пов`язане з переходом права на частину земельної ділянки, здійснюється після виділення цієї частини в окрему земельну ділянку та присвоєння їй окремого кадастрового номера. Статтями 125,126 ЗК України визначено - право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Постановою Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04.10.1991 р. «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» передбачено, що при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, це можливо - якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. При неможливості виділу частки будинку в натурі або встановлення порядку користування ним, власнику, що виділяється, за його згодою присуджується грошова компенсація, яка визначається за угодою сторін, а при відсутності такої угоди - судом по дійсній вартості будинку на час розгляду справи. В спорах про поділ будинку в натурі, учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Якщо виділ технічно можливий, але з відхиленням від розміру часток кожного співвласника, суд з врахуванням конкретних обставин може провести його зі зміною у зв`язку з чим ідеальних часток і присудженням грошової компенсації учаснику спільної власності, частка якого зменшилась. У тих випадках, коли в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина жилого будинку, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток в праві власності на будинок. Вказана правова позиція викладена у Постанові ВСУ від 03 квітня 2013 року у справі № 6-12цс13. Згідно з частинами першою, дев`ятою статті 7 СК України - сімейні відносини регулюються цим кодексом та іншими нормативно-правовими актами на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Серед загальних засад регулювання сімейних відносин у частині другій статті 7 СК України закріплена можливість урегулювання цих відносин за домовленістю (договором) між їх учасниками. Матеріалами справи підтверджується, що позивач є сином відповідача, якому на праві власності, згідно державного акту на право власності на землю серії І-ОД № 033295 від 05.05.1999 р. належить земельна ділянка площею 0,102 га призначена для будівництва і обслуговування жилого будинку (присадибна ділянка), виданого на підставі рішення виконкому Таїровської с/р Овідопольського райну Одеської області № 35 від 17.03.1998 р. та розташований на ній житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, загальною площею 371,9 кв.м, житловою 106,3 кв.м, який належить відповідачу на праві власності на підставі свідоцтва про право власності від 25.01.2001 р., виданого згідно розпорядження Овідіопольської РДА № 710 від 22.10.1999 р. (а.с. 57-60,95-98). Згідно нотаріально посвідчених договорів дарування від 23.07.2001 р., відповідач подарував, а позивач (отримав) прийняв в дар 1/2 частину як вказаного житлового будинку, так і 1/2 частину зазначеної земельної ділянки, після чого, у встановленому Законом порядку, зареєстрував своє право власності на 1/2 частину вказаного нерухомого майна, що підтверджується відповідними витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 99-103). Таким чином, на сьогодні, вказаний житловий будинок та земля - належить позивачу та відповідачу на праві приватної спільної часткової власності, по 1/2 частці кожному. З матеріалів позову вбачається, що на утриманні позивача маються двоє малолітніх дітей [PERSON] , 2016 р.н. та [PERSON] , [INFO] , які разом з батьками (відповідачем та його дружиною - матір`ю позивача) проживають у спірному будинку та є дуже активними дітьми, що викликає певні незручності та непорозуміння між позивачем та відповідачем з приводу їхнього проживання і побуту в одному будинку, що унеможливлює спільне проживання сімей позивача та відповідача на одній площі, а неодноразові звернення позивача до відповідача з проханням здійснити добровільно спільний розподіл майна не принесли бажаного результату, тому позивач був змушений звернутися до суду за захистом своїх прав та захисту порушених прав на нерухоме майно - частку спірного будинку, майнові права на який оформлені згідно діючого законодавства, шляхом виділу у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. З метою встановлення технічної можливості виділу частки майна в натурі, без порушення прав іншого власника, позивачем, у відповідності до вимог ст. 7 Закону України «Про судову експертизу» від 25.02.1994 року № 4038-XII (зі змінами та доповненнями) було замовлено проведення будівельно-технічної, земельно-технічної, оціночно-будівельної експертизи, відповідно до висновків якої № 02-06/21 від 04.06.2021 р. - було визначено ринкову вартість домоволодіння та запропоновано 2 варіанта поділу житлового будинку, та 4 варіанти поділу земельної ділянки. Отже, відповідно до експертного висновку № 02-06/21 від 04.06.2021 р. ринкова вартість станом на дату проведення експертизи житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, які розташовані за адресою: [ADDRESS] , з урахуванням земельної складової та без урахування ПДВ складає 9653125 грн. З технічної точки зору розподіл приміщень житлового будинку в частках по 1/2 частці можливий та запропоновано 2 варіанта розподілу житлового будинку, серед яких, з урахуванням факту наявності у позивача двох малолітніх дітей, яким необхідний постійний вихід до двору, і які у разі проживання на другому поверсі неодмінно будуть заважати мешканцям першого поверху (батькам), позивач визначив найбільш оптимальний та збалансований по відношенню до прав та інтересів кожного із сторін у справі, виділення за ним варіанту запропонованому в таблиці № 7, а саме : в підвалі (літ. «Апід») підсобне приміщення (за планом 1-1) площею 15,4 кв.м., підсобне приміщення (за планом 1-2) площею 21,0 кв.м., підсобне приміщення (за планом 1-3) площею 25,1 кв.м., кладова (за планом 1-4) площею 18,7 кв.м. Згідно з додатком № 1 до висновку № 02-06/21 аркуш 1з3 ; в житловому будинку (літ. «А-2») 1- поверх, частина приміщення (за планом 1-6) передня площею 10,2 кв.м., приміщення кухні (за планом 1-7) площею 22,9 кв.м., підсобне приміщення (за планом 1-8) площею 48,7 кв.м., санвузол (за планом 1-10) площею 3 кв.м., вітальня (за планом 1-11) площею 45,8 кв.м., тераса (за планом 1-9) площею 16,9 кв.м. Згідно з додатком № 1 до висновку № 02-06/21 аркуш 2з3. Вхід ззовні у дану частину житлового будинку здійснюється: з боку тильного фасаду через приміщення тераси «1-9» (будівлі тераси, літ. «а1») до підсобної «1-8»(Додаток №2) ; частина огорожі «№1» довжиною 9,76 м., частина воріт «№2» довжиною 1,29 м., частиною водопроводу «№3» довжиною 3,0 м/п, частиною водопроводу «№4» довжиною 15,0 м/п, частиною каналізації «№5» довжиною 3,0 м/п, частиною огорожі «№6» довжиною 34,34 м., що в цілому становить загальною площею 224,7 кв.м., житловою площею 45,8 кв.м. Вхід ззовні у дану частину житлового будинку здійснюється: з боку тильного фасаду приміщення тераси «1-9» (будівлі тераси, літ. «а1») до підсобної «1-8» (додаток №1). Другому співвласнику (відповідачу) виділити варіант запропонований в таблиці № 8, а саме: Ганок (літ «а 2»), веранда (літ. а») приміщення (за планом 1-5) площею 9,6 кв.м. ; в житловому будинку (літ. «А-2») частину приміщення передньої (за планом 1-6) площею 5,9 кв.м., приміщення другого поверху, хол (за планом 1-12) площею17,1 кв.м., підсобне приміщення (за планом 1-13) площею 48,3 кв. м., житлова кімната (за планом 1-14) площею 15,4 кв.м., житлова кімната (за планом 1-15) площею 22,5 кв.м., санвузол (за планом 1-16) площею 5,8 кв.м., житлова кімната (за планом 1-17) площею 22,6 кв. м. Згідно з додатком № 1 до висновку № 02-06/21 аркуш 3з3. Вхід ззовні у дану частині житлового будинку здійснюється: з боку головного фасаду будинку через Ганок (літ «а 2») до приміщення веранди «1-5» (будівлі веранди літ. «а») ; частину огорожі «№ 1» довжиною 9,77 м., частину воріт «№ 2» довжиною 1,29 м., частину водопроводу «№ 3» довжиною 3,0 м.п., частину водопроводу «№ 4» довжиною 15,0 м.п., частину каналізації «№ 5» довжиною 3,0 м.п., частину огорожі «№ 6» довжиною 34,33 м., що в цілому становить загальною площею 147, 2 кв.м., житловою площею 60,5 кв.м. Вхід ззовні у дану частину житлового будинку здійснюється: з боку головного фасаду будинку через Ганок (літ. «а 2») до приміщення веранди «1-5» (будівлі веранди літ. «а»). Також, обом співвласникам для відокремлення їх приміщень необхідно встановлення глухої перегородки в приміщення передньої (за планом 1-6) по лінії поділу, вказаній червоним кольором в аркуші 2 додатку № 1 до даного висновку. Сума грошової компенсації, належної другому співвласнику від першого співвласника за відмінність від ідеальної частки у володінні житловим будинком складає: 345977,50 грн. Виходячи із взаємного розташування житлового будинку, господарчих будівель і споруд, з урахуванням технічних норм та запропонованого вище варіанту поділу житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами в натурі, експертом запропоновано 4 технічно доцільні варіанти поділу земельної ділянки по [ADDRESS] , з виділом окремих часток земельних ділянок співвласникам і земельною ділянкою загального користування, необхідною для доступу та обслуговування будівель, що належать співвласникам, в двох рівних частках по 1/2 частці. Серед запропонованих варіантів більш доцільним та таким, що не буде обмежувати право користування обох власників, позивач вважав оптимальним та прийнятним для обох сторін 4-й варіант поділу земельної ділянки, за яким першому співвласнику (позивачу) з часткою 1/2 для доступу до належних будівель та їх обслуговування виділити земельну ділянку площею 508,5 кв.м., в тому числі : 330,0 кв.м., - ділянка під особисте користування під належними будівлями і спорудами, прилеглі до них і не зайняті під забудовами; 178,5 кв.м., (357,0 кв.м./2) - частка у ділянці загального користування з другим співвласником (відповідачем). Вхід на земельну ділянку здійснюється з боку головного фасаду ділянки, через ділянку загального користування співвласників, а також можливо організувати з боку головного фасаду ділянки. Другому співвласнику (відповідачу) з часткою 1/2, для доступу до належних будівель та їх обслуговування виділити земельну ділянку площею 508,5 кв.м., в тому числі : 330,0 кв.м., - ділянка під особисте користування під належними будівлями і спорудами, прилеглі до них і не зайняті під забудовами; 178,5 кв.м., (357,0 кв.м./2) - частка у ділянці загального користування з першим співвласником (позивачем). Вхід на ділянку здійснюється з боку головного фасаду ділянки, через ділянку загального користування співвласників. Розділова межа між земельними ділянками, що виділяється співвласникам, буде проходити наступним чином : від розділової межі земельної ділянки з боку тильного фасаду, з відступом від лівого бічного фасаду ділянки 11,56 м., у глибину двору по прямій, перпендикулярній лінії тильного фасаду тераси (літ «а1»), довжиною 25,99 м., до перетину із лінією ділянки загального користування співвласників в точці з відступом в 8,45 м. від лівого кута тильного фасаду цієї ділянки. Графічно даний варіант поділу зазначеної земельної ділянки приводиться в аркуші 4 додатку № 2, який є невід`ємною частиною експертизи. При цьому земельна ділянка, позначена у додатку № 2 жовтим кольором, виділяється першому співвласнику (позивачу) з часткою 1/2 нерухомого майна. Синім кольором другому співвласнику (відповідачу) з часткою 1/2 нерухомого майна. Зеленим кольором - ділянка загального користування обох співвласників. Лінії поділу земельних ділянок між співвласниками і розміри їх відрізків вказані у додатку № 2 червоним кольором. (а.с. 20-56). З урахуванням вищевикладеного та беручи до уваги повторну неявку відповідача у судові засідання, що судом розцінюється к небажання останнього приймати участь у засіданнях суду та доводити суду свою правову позицію з приводу спірних правовідносин, суд погоджується з доводами позивача та обраним ним варіантом поділу як житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, так і з варіантом поділу земельної ділянки, на якій він розташований, у зв`язку з чим вважає варіанти поділу будинку та землі, запропоновані експертом такими, що відповідають інтересам кожної із сторін по справі, а тому позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню повністю. Право на правову допомогу в Україні гарантовано ст. 59 Конституції України та ст. 15 ЦПК України. У відповідності до статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Визначення договору про надання правової допомоги міститься в статті першій Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. За приписами частини 3 статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано Главою 63 Цивільного кодексу України. Зокрема, стаття 903 ЦК України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ст. 134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Суд може попередньо визначити суму судових витрат (крім витрат на професійну правничу допомогу), пов`язаних з розглядом справи або певною процесуальною дією. Така попередньо визначена судом сума не обмежує суд при остаточному визначенні суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Згідно зі статтею 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. За приписами ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з положеннями статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності понесення адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. На підтвердження права надання позивачу правової допомоги адвокатом у суді при розгляді справи надано ордер, договір про надання правничої допомоги від 08.04.2021 р., укладений між [PERSON] та адвокатом Косинським Є.В., а також квитанцію до прибуткового касового ордера № 15 від 08.04.2021 р. на суму 41838 грн. (а.с. 14-19). Пунктом 4 договору про надання правничої допомоги від 08.04.2021 р. узгоджений розмір гонорару адвоката за правовий аналіз документів, опрацювання та систематизацію доказової бази, визначення правової позиції, підготовку та направлення необхідних матеріалів до суду, участь у судових засіданнях суду першої інстанції, транспортні витрати адвоката, усні та письмові консультації, та інші дії визначені за усною згодою сторін (а.с. 16). Акт виконаних робіт, детального розрахунку робіт (наданих послуг) - представником позивача (адвокатом) суду не надано, а відповідно до вказаної вище квитанції до прибуткового касового ордеру № 15 від 08.04.2021 р. послуги надані заявнику виконані на суму 41838 грн. в повному обсязі (а.с. 19). Водночас проаналізувавши наведені докази, суд вважає, що відображена в них інформація щодо характеру та обсягу виконаної адвокатом позивача роботи - вочевидь не відповідає критерію розумності та часу, витраченому адвокатом на виконання відповідних робіт так як справа не є складною та сума, вказана у квитанції до прибуткового касового ордеру № 15 від 08.04.2021 р. послуги надані заявнику виконані на суму 41838 грн. є завищеною та не співмірною з виконаними адвокатом правничими послугами. Положення частини 9 статті 141 ЦПК, якими керується суд при вирішенні питання про відшкодування судових витрат у цій справі, допускають часткове відшкодування таких витрат. Отже, враховуючи конкретні обставини даної цивільної справи, оцінивши наявні у матеріалах справи докази та доводи сторін, перевіривши відповідність заявленої до стягнення суми наданому обсягу адвокатських послуг, беручи до уваги складність справи, суд вважає, що справедливим і співмірним є зменшення розміру витрат позивача на правничу допомогу до 10000 грн., яку суд вважає співмірною зі складністю справи та витраченим адвокатом часом для консультацій, збором документів та участю в судових засіданнях, і яку слід стягнути з відповідача на користь позивача, як витрати на правничу допомогу, понесені у зв`язку з розглядом справи судом першої інстанції. Крім цього, у своїй заяві від 02.12.2021 р., представник позивача просив суд, віднести сплачену позивачем суму судового збору за розгляд позову в суді у розмірі 11350 грн. за рахунок позивача (а.с. 143).

Outcome: partial