Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-11 00:00:00

23.12.2014 року [PERSON] звернувся до Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області з позовом до [PERSON], та просить визнати розписку від 28.08.2013 року, укладену між [PERSON] та [PERSON] недійсною та стягнути з відповідача безпідставно набуте майно у вигляді грошових коштів у розмірі 337713, 30 грн., мотивуючи тим, що 28.08.213 року між позивачем та відповідачем була укладена розписка, відповідної до якої [PERSON] позичив у [PERSON] грошові кошти у розмірі 15 000, 00 доларів США та зобов'язався повернути вказані кошти до 29.09.2013 року, а також сплатити у разі прострочення пеню у розмірі 0,1 % від прострочення суми заборгованості за кожен день прострочки. При складанні розписки від 28.08.2013 року, було використано наявний бланк, та фраза, яка стосується вантажу, не була закреслена випадково, унаслідок неуважності сторін за вказаною розпискою, вважає, що даний правочин було вчинено під впливом помилки, яка призвела до неможливості стягнення грошових коштів з відповідача, а відтак [PERSON] було безпідставно набуте майно у вигляді грошових коштів у розмірі 337 713,30 грн., які відповідач до теперішнього часу не повертає. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, наполягає на їх задоволенні, не заперечує проти заочного розгляду справи. В судове засідання відповідач не з'явився, про місце та час розгляду справи був повідомлений належним чином, шляхом розміщення оголошення в газеті «Одеські вісті» від 07.03.2015 року, заяв про відкладення справи або слухання справи за його відсутністю не направляв, тому суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів відповідно до ч.1 ст. 224 ЦПК України за відсутності заперечень до того представника позивача. Вислухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав. В судовому засіданні було встановлено, що 28.08.2013 року між [PERSON] та [PERSON] була укладена розписка, згідно якої [PERSON] зобов'язується з моменту складання розписки провести повний розрахунок за переданий вантаж в розмірі 15000 доларів США на користь [PERSON], тобто до 20.09.2013 року. Згідно до ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України - підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 1, 2, 3, 4 ст. 216 ЦК України - недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Частиною 1 статті 229 ЦК України визначено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Пунктом 19 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року встановлено, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Враховуючи вищезазначені обставини суд приходить до висновку про те, що розписку від 28.08.2013 року, було укладено між [PERSON] та [PERSON] під впливом помилки, що дає суду підстави для визнання вищезазначеної розписки недійсною. Що стосується позовних вимог щодо стягнення безпідставно набутого майна у вигляді грошових коштів, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Враховуючи, що розписка від 28.08.2013 року, укладена між [PERSON] та [PERSON] була визнана недійсною, у відповідача не було правової підстави зберігати у себе грошові кошти у розмірі 15 000 доларів США, які належать [PERSON] Згідно розрахунку, наданого позивачем, встановлено, що загальна сума безпідставно набутого майна у вигляді грошових коштів складає 233 550 грн. (15 000 х 15,57), пеня складає за 446 днів прострочки 104163, 30 грн. Відповідно до вимог ст.ст. 10, 11, 59, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України - стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved