Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-09 00:00:00

21 травня 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк (надалі - ПАТ КБ) «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом, предметом якого є: стягнення з [PERSON] заборгованості у розмірі 13 437 грн 02 коп. та судових витрат. Уточнивши позовні вимоги, банк просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 10 681 грн 20 коп. та судові витрати. Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що 24 травня 2006 року ПАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступник закритого акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк») та [PERSON] уклали кредитний договір б/н (надалі - Договір), який складається із Заяви позичальника, Умов та правил надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою та Тарифів банку. За умовами Договору відповідач отримав кредит у розмірі 3000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач свої зобов'язання за договором не виконав, внаслідок чого станом на 31.03.2014 року у [PERSON] перед банком виникла заборгованість у розмірі 13 670 грн 15 коп., що складається з 2 998 грн 89 коп. - тіла кредиту та 10 671 грн 26 коп. - заборгованості по процентам за користування кредитом. Разом із тим, рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва з позивача на користь банку було стягнуто заборгованість у розмірі 3 973 грн 35 коп., яка складається з 2 998 грн 47 коп. - заборгованості за кредитом, 974 грн 88 коп. - заборгованості по процентам. Таким чином, з відповідача, на думку банку, підлягає стягненню 9 696 грн 38 коп. - заборгованості по процентам, 500 грн та 484 грн 82 коп. - штрафу, а всього - 10 681 грн 20 коп. В судове засідання представник позивача не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений. У поданій до суду письмовій заяві зазначив, що проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, про причини неявки суд не повідомив. Суд, на підставі ч. 1 ст. 224 ЦПК України, враховуючи згоду позивача і наявність достатніх даних для вирішення спору, ухвалив розглядати справу в заочному порядку. Дослідивши письмові докази, що є у справі, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 24 травня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», з одного боку, та [PERSON], з другого боку, був укладений кредитний договір, що складається із Заяви позичальника від 24.05.2006 року про відкриття рахунку та надання кредитної картки у валюті - гривні, із встановленою сумою кредитного ліміту - 3000 грн., Умов надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою, Тарифів банку. Вказане підтверджується самим змістом заяви позичальника, в якій вказано, що він із вищезазначеними документами ознайомлений та погоджується, що ці документи разом із заявою складають кредитний договір. У 2007 році банк звернувся до Ленінського районного суду м. Миколаєва з вимогою про стягнення з [PERSON] 3 973 грн 35 коп. (2 998 грн 47 коп. - заборгованості за кредитом; 974 грн 88 коп. - заборгованості за процентами), судового збору в сумі 51 грн та витрат інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 30 грн. Позивачу був виданий виконавчий лист №2-4602 від 07.02.2008 року, однак постановою державного виконавця органу державної виконавчої служби Очаківського міськрайонного управління юстиції від 30.11.2010 року виконавчий документ про стягнення з [PERSON] 4 054 грн 35 коп. був повернутий стягувачу (а.с. 36). Вирішуючи цивільно-правовий спір, що виник між сторонами, суд виходить з такого. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін, проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599- 601, 604- 609 ЦК. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК. Зазначена правова позиція збігається з думкою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, висловленій у п. 17 Постанови №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішення спорів». Відповідно до п. 9.12 Умов та правил надання банківських послуг, Договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку жодна із сторін не проінформує другу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на такий самий строк. Договором, відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Визначення поняття зобов'язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Так, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно з нормою статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. За порушення зобов'язання винна особа несе цивільно-правову відповідальність, тобто зазнає основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні боржника певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України). У той самий час, згідно із ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. На відміну від процентів, які є платою за користування чужими грошима, неустойка є засобом забезпечення виконання зобов'язання. Як вбачається із заяви позичальника, базовою процентною ставкою є три відсотки на місяць, що становить 36% річних. Разом із тим, відсотки на прострочену заборгованість нараховувались банком за подвійною ставкою - 72%. Це підтверджується, зокрема, розрахунком заборгованості за договором (а.с. 6). Так, відсоткова ставка простроченої заборгованості становить 72 %. Вказане свідчить, що юридична природа подвійної відсоткової ставки інша, ніж плата за користування кредитними коштами, встановлена у разі добросовісного виконання умов договору. Підставою для застосування подвійної відсоткової ставки є порушення боржником строків погашення нарахованих платежів, а тому збільшення ставки відсотків є засобом цивільно-правової відповідальності. Відповідно до п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг, при порушенні клієнтом строків платежів по будь-якому із грошових зобов'язань, передбачених договором, більш ніж на 120 днів, клієнт зобов'язаний сплатити штраф у розмірі 500 грн та 5% від суми позову. Вирішуючи спір в частині притягнення боржника до цивільно-правової відповідальності, суд виходить з положень ст. 61 Конституції України, згідно з якими ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Як вбачається зі змісту позовної заяви та кредитного договору, підставами для нарахування як подвійної відсоткової ставки на прострочену заборгованість, так і штрафу є порушення однієї і тієї ж умови договору, а саме не виконання зобов'язання вчасно. Отже, нараховуючи одночасно подвійну відсоткову ставку та штраф за одне й те саме порушення зобов'язання, банк порушив закладений в Конституції України принцип гарантування прав, свобод та обов'язків людини. Відтак, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача суми штрафу не ґрунтуються на нормах чинного законодавства, а тому не підлягають задоволенню. За приписом ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Судом встановлено, що при подачі позову, позивач сплатив судовий збір у розмірі 243 (двісті сорок три) гривень 60 коп., що підтверджується платіжним дорученням №BO908B0НВЕ від 28.04.2014 року, доданим до матеріалів справи (а.с.1). Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. За таких обставин, враховуючи принцип обов'язковості виконання зобов'язання, принцип недопустимості односторонньої відмови від виконання зобов'язання, суд задовольняє позов, стягує з відповідача суму заборгованості за кредитним договором та судові витрати. З урахуванням викладеного,

Outcome: partial