Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-20 00:00:00

22 травня 2020 року [PERSON] (далі - позивач, [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] (далі - відповідач, [PERSON] ) про стягнення заборгованості за договором позики. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 08 січня 2020 року позивач дав у позику відповідачу 2 150,00 Євро, про що останній надав відповідну розписку. Станом на день звернення до суду, відповідач взяті на себе зобов`язання за договором позики не виконав, а саме не повернув позику. Посилаючись на вищевикладене, а також на приписи ст.625 ЦК України позивач просить суд: 1) стягнути з відповідача на свою користь 2 150,00 Євро основної суми боргу що відповідно до офіційного курсу НБУ на день подання позову становить 63 339,00 грн.; 2) стягнути з відповідача на свою користь 19,44 Євро основної суми боргу що відповідно до офіційного курсу НБУ на день подання позову становить 572,70 грн. Також позивач просить суд стягнути з відповідача судові витрати у вигляді: 1) судового збору за подання позову у розмірі 840,80 грн.; 2) судового збору за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 420,40 грн.; 3) витрат на правову допомогу адвоката в розмірі 5 000,00 грн. (а.с.6-7). Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. Відповідач письмового відзиву на позов не подавав, але у судовому засіданні позовні вимоги заперечив. Вказав, що не пам`ятає чи писав, чи не писав він розписку на користь позивача. На питання суду не зміг не заперечити, ні підтвердити факт написання розписки. Одночасно вказав, що гроші у позивача дійсно позичав, але не пам`ятає точної суми та коли це було. Вказав, що можливо позичив біля 2 000,00 Євро, які наразі не повернув, оскільки має фінансові труднощі. Заслухавши присутніх учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково, з наступних підстав. Судом встановлено, що 08 січня 2020 відповідач [PERSON] видав позивачу [PERSON] розписку наступного змісту: «Я, [PERSON] , отримав у безвідсоткову позику 2 150,00 Євро (сума прописом) від [PERSON] , яку зобов`язуюсь повернути до 01 лютого 2020 року». Розписка містить дату її складання та особистий підпис [PERSON] , який він під сумнів у судовому засіданні не ставив (а.с.15). Доказів повернення позики, відповідач суду не надав. Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне. В першу чергу суд вважає за необхідним визначитися з правом, яке підлягає застосуванню до спірних правовідносин. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Така правова позиція відображена у постанові Верховного Суду України №6-1967цс15 від 11 листопада 2015 року. Досліджуючи зміст наданої позивачем розписки відповідача суд зазначає, що у ній чітко підтверджується отримання відповідачем коштів у розмірі 2 150,00 Євро саме від позивача. Частиною першою статті 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. У розглядуваному випадку, у наданій відповідачем розписці встановлений чіткий строк повернення позики - до 01 лютого 2020 року, який на час звернення до суду настав. Зважаючи на вищевикладене, оскільки відповідачем не надано доказів повернення позики, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення цієї позики слід задовольнити. Що стосується вимог про стягнення 3% річних, суд зазначає наступне. Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд зауважує, що на відмінно від процентів за правомірне користування грошовими коштами, які передбачені для договорів позики у ст.1048 ЦК України, проценти визначені у ст.625 ЦК України нараховуються у разі неправомірного користування грошовими коштами, в тому числі у разі прострочення нею грошового зобов`язання із повернення всієї суми позики. У розглядуваному випадку сторони передбачили, що відповідач повинен був повернути всю суми позики до 01 лютого 2020 року. При цьому у період з 08 січня 2020 року по 01 лютого 2020 року відповідач не сплачував проценти за позикою, оскільки у розписці чітко передбачено, що вона є безвідсотковою, тобто без встановленої плати за користування чужими грошовими коштами. Однак, з 02 лютого 2020 року, коли відповідач не повернув у строк встановлений договором всю суму позики, відносини між сторонами трансформувалися із договірних в охоронні, а отже з цього моменту у позивача виникло право нараховувати три проценти річних, які передбачені у ст.625 ЦК України. Визначаючи конкретний розмір процентів річних, суд погоджується із здійсненим позивачем розрахунком, який виконаний за період з 02 лютого 2020 року по 21 травня 2020 року (включно). Цей період містить 110 календарних днів, а отже три відсотки річних у даному випадку становить 19,44 Євро ((2 150 х 110 х 3) / 100 / 365), які суд стягує з відповідача та також задовольняє вимоги в цій частині. У зв`язку з тим, що суд задовольняє позовні вимоги в частині стягнення заборгованості, на підставі ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 840,80 грн., який був сплачений при поданні позову за цю вимогу. Заявлені до відшкодування витрати у зв`язку із поданням заяви про забезпечення позову у розмірі 420,40 грн. позивачу не компенсуються, оскільки у задоволенні відповідної заяви ухвалою суду від 22 травня 2020 року було відмовлено. Що стосується витрат на професійну правничу допомогу адвоката, суд зазначає наступне. Частиною третьою статті 137 ЦПК України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Всупереч вищенаведеному, позивач, окрім ордеру на надання правничої (правової) допомоги адвоката (а.с.14), додатку до договору про надання правової допомоги (а.с.21), довідки про сплату коштів (а.с.22) не надав суду будь-яких доказів фактичного понесення витрат на правничу допомогу з детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, як це передбачено ч.3 ст.137 ЦПК України. Не надано також самого договору про надання правової допомоги, а лише його додаток, так само, як і не наданий розрахунковий документ про сплату коштів адвокату (корінець до прибуткового касового ордеру, квитанція, платіжне доручення тощо). Надана позивачем «довідка» від 12 травня 2020 року таким документом не є (а.с.22). Заяв про призначення судового засідання для подання додаткових доказів про понесені судові витрати, у порядку ч.8 ст.141 ЦПК України, представник позивача у судовому засіданні не робив, а тому суд, у зв`язку з ненаданням документів, які підтверджують розмір понесених витрат на професійну правничу допомогу адвоката, відмовляє у їх стягненні. На підставі ст.ст. 15, 16, 526, 549, 1046, 1049 ЦК України,

Outcome: partial