Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-06 00:00:00

22 серпня 2016 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON], за участі третьої особи Великосілківської сільської ради Камянка-Бузького району, в які позивачка просить суд визнати відповідача таким, що втратив право на проживання в будинку за адресою вул. І.Франка, 33 в с. Великосілки Камянка-Бузького району Львівської області. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 14.03.1995р. вона зареєструвала шлюб з відповідачем, від якого у них народився син. Проживали вони у спірному будинку, який 02.07.1999р. купила для неї її мама, де вона і зареєструвала свого чоловіка. В подальшому спільне життя не склалося, і відповідач вже більше року не проживає у спірному будинку, не сплачує комунальні послуги, не утримує дітей, а тому вона звернулася із даним позовом. В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали та просили його задовольнити у повному обсязі, надавши пояснення аналогічні тим, що викладені у позовній заяві. Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечили проти задоволення позову вважаючи його безпідставним та необґрунтованим. Представник третьої особи в судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином. Заслухавши думку учасників судового процесу, покази свідків, дослідивши матеріали справи у їх сукупності та взаємозвязку, суд встановив наступні обставини справи та відповідні до них правовідносини. [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі з 14.03.1995р., що стверджується свідоцтвом про їх одруження серії 1-СГ №104525 (а.с. 13). Такий шлюб на час розгляду справи не розірвано. Під час шлюбу, 02 липня 1999 року позивачка придбала житловий будинок №33 по вул. І.Франка в с. Великосілки Камянка-Бузького району, що стверджується договором купівлі-продажу (а.с. 4) та реєстраційним посвідченням (а.с. 11). Відповідач [PERSON] зареєстрований у вищезгаданому будинку з 01.10.2002р. (а.с. 21). Як видно із актів від 15.12.2015р., 26.01.2016р., 15.06.2016р. відповідач [PERSON] не проживає за спірною адресою на час складення актів. Згідно показів свідків [PERSON] та [PERSON] відповідач [PERSON] не проживає фактично у спірному будинку більше року. Оцінивши зібрані по справі докази, суд дійшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити виходячи із наступних міркувань та положень закону. Вирішуючи питання про те, які норми норм матеріального права підлягають застосуванню при вирішенні даного спору, суд виходить із того, що спір виник з-приводу права користування майном, яке перебуває у приватній власності, а тому застосуванню підлягають відповідні норми ЦК, а не ЖК, на які посилається позивачка. У свою чергу, відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Розглядаючи даний спір, суд виходить із того, що право спільної сумісної власності сторін по справ на даний час ніким не спростовано, спільне майно подружжя не розподілено, а тому відповідач є законним співвласником спірного будинку, так як такий будинок придбано під час шлюбу. Суд відзначає, що право користування - це юридично закріплена можливість власника щодо використання майна та вилучення з нього корисних властивостей власником чи уповноваженими особами. Таким чином, суд дійшов до висновку, що відповідачу як, співвласнику спірного майна, належить право володіння, користування та розпорядження цим майном, що становить зміст його права власності, а тому, позбавлення одного з трьох складових цього права є незаконним, так як право власності є непорушним (ст. 321 ЦК). Суд також відзначає, що не може бути правовою підставою для задоволення позову ст. 405 ЦК України, оскільки така регулює питання втрати права користування осіб, які не є власниками і не надає права на позбавлення права користування житлом самого власника (співвласника). Посилання позивача на той факт, що відповідач не проживає у спірному будинку більше одного року не свідчить про підставність позову, так як за приписами ч. 2 ст. 317 ЦК України, на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Отже, проаналізувавши всі обставини суд дійшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed