Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-24 00:00:00

22 січня 2016 року позивач звернулася до суду з позовною заявою до відповідача, третіх осіб про визнання заповіту, складеного 23.02.2011 року [PERSON] недійсним. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим (з урахуванням уточнень а.с.15-16), що 28.05.2014 року помер її батько [PERSON], [INFO], після смерті якого відкрилася спадщина, до складу якої входить житловий будинок, розташований за адресою: Запорізька область, м. Гуляйполе, вул. Степна, 104. Далі в позові позивач зазначила, що відповідно до ст. 1241 ЦК України вона має право на обовязкову частку у спадщині, так як з 20.08.2014 року знаходиться на обліку в УПФУ в Гуляйпільському районі Запорізької області і отримує пенсію за віком. У встановлений строк вона звернулась до приватного нотаріуса [PERSON] з заявою про прийняття спадщини. Але в звязку з тим, що в суді ще продовжуються спори відносно заповідального майна, про видачу їй свідоцтва про право на спадщину вона до нотаріуса ще не зверталась. Окрім неї є інші спадкоємці її брати [PERSON], [PERSON], [PERSON], відомостями про прийняття ними спадщини вона не володіє. Як слідує далі з позовної заяви, в день звернення з заявою до нотаріуса про прийняття спадщини їй стало відомо, що її батько [PERSON] 23.02.2011 року склав заповіт, яким заповідав житловий будинок № 104 по вул. Степній в м. Гуляйполе Запорізької області своєму онуку [PERSON]. Вважає, що даний заповіт є недійсним, так як складений особою, яка не мала на це права, а саме заповіт не підписаний заповідачем власноручно та не містить даних про фізичну ваду позивача, яка перешкоджала б цьому. В заповіті вказана причина «похилий вік», яка не передбачена ні цивільно-правовими нормами, ні Законом України «Про нотаріат». Також заповіт не містить посвідчення особи, яка підписала заповіт замість заповідача: паспортних даних, адреси, не вказуються реквізити доручення заповідача на підпис заповіту рокоприкладчиком, та ким воно посвідчене. Заповіт складено у відсутність свідків, що перетворює його у нікчемний правочин. Вважає, що відсутність свідків при складанні та посвідченні заповіту підтверджує той факт, що відповідач мав недобросовісні та протизаконні наміри одноособово заволодіти майном [PERSON] та відсутність добровільного волевиявлення спадкодавця. Як зазначила далі в позові позивач, її батько при житті не мав фізичних вад, які унеможливлювали б особистий підпис у заповіті, був при здоровому глузді та памяті, дієздатним громадянином до самої смерті. Також, він не мав фізичних вад, які б перешкоджали йому власноручно поставити свій підпис у заповіті, помер у віці 82-х років. Цей факт свідчить про те, що маючи намір скласти заповіт на користь онука чи будь-кого зі спадкоємців, зміг би власноручно його скласти та підписати. Після складання заповіту батько жив ще протягом трьох років, що вважає свідченням того, що для залучення іншої особи при укладенні заповіту не вбачається жодних причин. Це підтверджує ту обставину, що волевиявлення [PERSON] при складанні заповіту не відповідало його внутрішній волі. Далі вказала, що відповідач неодноразово приносив батькові спиртні напої, які категорично були йому протипоказані, з огляду на його похилий вік, тримав його під замком, не допускав її до батька в будинок, коли вона приносила батькові харчі та мала намір ним опікуватись. З цього приводу вона зверталася до Гуляйпільського РВ ГУМВС з заявами. Також позивач зазначила, що 14.01.2016 року суддею Гуляйпільського районного суду запорізької області [PERSON] ухвалено рішення у справі № 315/1162/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, який є предметом спору цього позову. Вказане рішення вона оскаржує у Запорізькому апеляційному суді. Прохає суд визнати заповіт, складений 23.02.2011 року [PERSON] недійсним. 29.02.2016 року відповідач надав письмові заперечення на позов (а.с.40-41), в яких зазначив, що позов є безпідставним, необґрунтованим, викладені у ньому факти не відповідають дійсності, а тому він не підлягає задоволенню судом, виходячи з наступних підстав та обставин. У позові [PERSON] зазначає, що вона у розумінні ст. 1241 ЦК України має право на обовязкову частку у спадщині, хоча в позові сама ж зазначає, що помер його дід (її батько) [PERSON] 28.05.2014 року, тоді як вона на обліку в УПФУ в Гуляйпільському районі Запорізької області перебуває лише з 20.08.2014 року, тобто на момент смерті свого батька не була пенсіонером, а тому права на обовязкову частку у спадщині не має. Крім того, [PERSON] безпідставно зазначає і той факт, що під час складання дідом заповіту було порушено вимоги щодо його форми та посвідчення. Так, у ст. 1253 ЦК України визначено, що тільки за бажанням заповідача його заповіт може бути посвідчений при свідках. І тільки у випадках, встановлених абзацом третім частини другої ст. 1248 і ст. 1252 цього Кодексу, присутність не менш двох свідків при посвідченні заповіту є обовязковою. Перелік ситуацій, передбачених у абзаці 3 частини 2 ст. 1248 ЦК України та у ч. 7 ст. 1252 ЦК України, коли повинні залучатися свідки для посвідчення ними заповіту є вичерпним і його дід не підпадає під жодну з них. У заповіті серії ВРІ № 090187 від 23.02.2011 року чітко зазначено, що його дід «прочитав заповіт уголос», оскільки він міг читати, що підтверджується тим фактом, що він фактично до самої своєї смерті ще три роки після складення заповіту виписував та читав газети «Сільські вісті» та «Запорізьку правду», що підтверджується доставними картками-дорученнями. Однак підписати заповіт дід не міг, оскільки через постійні сварки зі своєю дочкою [PERSON] в нього погіршився стан здоровя і приблизно через один-два місяці до складання заповіту у нього стався інсульт і фактично відібрало праву сторону, після чого він практично постійно лежав читав газети або дивився телевізор. Саме через погіршення стану здоровя дід наказав привезти йому нотаріуса для складання заповіту. Його воля була залишити будинок тому, хто його доглядатиме до смерті. Це підтверджують, також, його сини треті особи по справі. Саме він доглядав діда до смерті, що підтверджується відміткою про реєстрацію його місця проживання у паспорті громадянина України. Він постійно проживав та був зареєстрований у житловому будинку № 104 по вул. Степній м. Гуляйполе разом зі своїм дідом. Оскільки у діда дійсно були труднощі з триманням ручки в руці та підписанням документів, то у звязку з цим і був за особистим дорученням діда запрошений його сусід [PERSON] для підписання ним тексту заповіту у відповідності до ч. 4 ст. 207 ЦК України та ст. 1274 ЦК України. Від третьої особи приватного нотаріуса Гуляйпільського районного нотаріального округу Запорізької області [PERSON] 29.02.2016 року також надійшли письмові пояснення на позовну заяву (а.с. 30), в яких вона зазначила, що 23.02.2011 року нею, тоді ще державним нотаріусом Гуляйпільської державної нотаріальної контори Запорізької області дійсно був посвідчений заповіт від імені [PERSON] та зареєстрований в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 601. Відповідно до ч. 2 ст. 41 Закону України «Про нотаріат» нотаріальні дії вчиняються в приміщенні нотаріальної контори, в окремих випадках, коли особа не може зявитися в зазначене приміщення, нотаріальні дії можуть бути вчинені поза вказаним приміщенням (заповіт посвідчений за постійним місцем проживання заповідача, що не заборонено діючим законодавством та про що є відмітка в самому тексті заповіту). Заповіт укладений в письмовій формі та відповідно до ч. 2 «у випадку якщо фізична особа у звязку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текс правочину у її присутності підписує інша особа». Не може підписати заповіт тільки особа, на чию користь складено заповіт. [PERSON] не є спадкоємцем за заповітом. Зміст заповіту не містить неясностей та суперечок, не містить розпоряджень, що суперечать цивільному законодавству заповіт складений ясно, чітко, зрозуміло; заповіт зареєстрований в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій та в електронному спадковому реєстрі; заповідачу розяснено право на скасування та зміну заповіту, про що є відмітка в самому тексті заповіту. Нею в усній бесіді при посвідчені заповіту встановлено дійсний намір заповідача, заповідач [PERSON] правильно розумів значення своїх дій та наслідки (тим більше що заповідач вже мав досвід спілкування з нотаріусом). Складав заповіт на користь рідного онука, батько якого помер, тому вирішив підтримати онука та заповів йому будинок. Будь-яких сумнівів, що особа знаходиться під впливом фізичного чи психічного насильства чи через стійкий розлад здоровя не усвідомлює значення своїх дій в неї не виникло. При посвідченні заповіту нею було зясовано обсяг цивільної дієздатності [PERSON], виходячи з того, що цивільною дієздатністю фізичної особи визнається її здатність своїми діями створювати для себе цивільні обовязки, самостійно їх виконувати та відповідати в разі їх невиконання. Посвідчення заповіту у присутності свідків може бути за бажанням заповідача, а також у випадках, якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт. Оскільки позивач в своїй уточненій позовній заяві про визнання заповіту недійсним, зазначає: «що її батько до смерті був при здоровому глузді та памяті, дієздатним громадянином прожив ще 3 роки після складання заповіту» і мав можливість скасувати чи змінити заповіт та просить визнати його недійсним відповідно до ст. 203 ЦК України, не надано жодних доказів крім її припущень, в звязку з чим просить суд відмовити позивачу повністю в задоволенні її позовних вимог. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, прохала їх задовольнити з підстав, що викладені у позові. Відповідач, його представник в судовому засіданні проти позовних вимог заперечували в повному обсязі, прохали відмовити у їх задоволенні, свою позицію обґрунтували обставинами, які викладені в письмових запереченнях. Третя особа приватний нотаріус [PERSON] в судове засідання не зявилася, надала через канцелярію суду письмову заяву, в якій прохає проводити розгляд справи без її участі (а.с. 141). В судовому засіданні від 05.04.2016 року приватний нотаріус [PERSON] надала суду пояснення, а саме, що нею як державним нотаріусом було посвідчено заповіт [PERSON]. При посвідченні заповіту нотаріуси не можуть знати сімейних обставин, спілкуються з людиною, зясовують, чого вона хоче, готуємо відповідні документи. Виїзди здійснюються за записом. З поведінки людини також можна встановити, чи добровільна її позиція. [PERSON] було розяснено його право на скасування заповіту, якщо його думка зміниться і час на це в нього був, якщо б він передумав. Коли готуються документи, то нотаріуси запитують про стан здоровя заповідача. Якщо особа не може писати та читати, або ж має інші вади, то запрошується стороння особа для посвідчення заповіту, який виготовляється у двох екземплярах. В даному випадку була запрошена стороння особа для посвідчення заповіту, за чиєю ініціативою було запрошено саме цю людину, їй невідомо. Нею було роздано документи та розяснено права, а також те, що розголошувати зміст заповіту вони не повинні. При поверненні з виїзду нотаріус все це реєструє в електронному реєстрі та письмовому реєстрі вчинення нотаріальних дій. Свідки потрібні у випадку, коли заповідач не може прочитати заповіт, той же, хто читає, бачить, що підписує і свідки не потрібні. Особи [PERSON] та [PERSON] було встановлено згідно паспортів громадян України. Щодо документів, які знаходяться у [PERSON] можливо, батько й дав їх їй на зберігання. Нотаріус не перевіряє наявність майна у заповідача, а записує все з його слів. При посвідченні заповіту в кімнаті не було сторонніх осіб, вона зясовувала думку заповідача, чи не чинився на нього тиск, усіх учасників процесу вона раніше не знала та не знайома з ними. Вад, які перешкоджають підписати заповіт, наприклад, відсутність рук, у заповідача на момент складання заповіту не було. Запрошувати лікаря під час складання заповіту не є її обовязком, вона просто запитує людей про стан їхнього здоров'я. З заявами про прийняття спадщини до неї спочатку звернулась [PERSON], потім [PERSON], потім [PERSON] Всі звернулися вчасно. Оригінал заповіту знаходиться у відповідача, оскільки спадщина не оформлена, про що була винесена постанова про відмову у вчиненні нотаріальних дій. Всі документи містяться у спадковій справі. Треті особи [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні проти позовних вимог заперечували в повному обсязі, прохали відмовити у їх задоволенні. Надали письмові заяви про розгляд справи за їх відсутності (а.с. 64,65,122). Третя особа [PERSON], в судовому засіданні від 05.04.2016 року, суду пояснив, що батько не був глухим, просто чув вже не так добре, як раніше. Батько зробив два заповіти земельну ділянку заповідав сину [PERSON] (його брату), а будинок заповідав онукові [PERSON]. В 2011 році батько потрапив до лікарні, а по приїзді додому сказав, що хоче зробити заповіт і що залишить будинок тому, хто буде за ним доглядати. Для цього він сказав батькові, що привезе нотаріуса якщо це необхідно. Останній погодився. Затим він особисто привіз нотаріуса до будинку батька після того, як нотаріус підготувала необхідні документи. Батько не міг розписатись, але все чув, тому був запрошений свідок. Коли батько складав заповіт, всі вийшли з кімнати та не чули розмови нотаріуса з батьком. До запрошення нотаріуса вони збирались усією родиною, аби вирішити, хто доглядатиме батька, але сестра [PERSON] не прийшла. До цього їй пропонували доглядати батька, але вона відповіла, що вже доглядала за ним та свою місію виконала. [PERSON] теж спитали, сказали, що якщо догляне діда, йому лишиться будинок, і тільки після цього вирішили викликати нотаріуса. Після складання заповіту батько прожив ще три роки. [PERSON] народився та до останнього жив у тому будинку, оскільки померлий брат [PERSON] з дружиною з самого початку проживали за цією адресою. [PERSON] досі там проживає. Не був він там прописаний раніше лише з причини того, що будинок не був оформлений належним чином. Вважає позовні вимоги позивача надуманими та такими, що не підлягають задоволенню. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, свідка, вивчивши матеріали справи, надавши їм оцінку, вважає, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 11 ЦПК України передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини. 28.05.2014 року помер [PERSON], про що складено відповідний актовий запис № 124, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-ЖС № 293587, виданого 29.05.2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Гуляйпільського районного управління юстиції у Запорізькій області (а.с. 5). Згідно заповіту, складеного [PERSON] 23.02.2011 року, він заповідав належний йому житловий будинок № 104 з належними будівлями та спорудами, розташований по вулиці Степна в м. Гуляйполе Запорізької області, [PERSON], [INFO]. Заповіт записано державним нотаріусом Гуляйпільської державної нотаріальної контори Запорізької області [PERSON] зі слів заповідача та нею посвідчено. Його зареєстровано в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 601 (а.с. 7, 72) та в Спадковому реєстрі за № 50780815, витяг надано 10.12.2015 року приватним нотаріусом [PERSON] (а.с. 73). Позивач [PERSON], [INFO], дівоче прізвище [PERSON], яке змінено після укладення шлюбу з [PERSON] 14.10.1978 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії І-ЖС № 397258, виданим Гуляйпільським райвідділом ЗАГС 14.10.1978 року (а.с. 18, 89), є дочкою [PERSON], який помер 28.05.2014 року. Факт родинних відносин між позивачем [PERSON] та [PERSON] також підтверджується рішенням Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 31.08.2015 року у справі № 315/859/15-ц (а.с. 19). [PERSON] з 20.08.2014 року перебуває на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в Гуляйпільському районі Запорізької області та отримує пенсію за віком, що підтверджується довідкою УПФУ в Гуляйпільському районі від 12.02.2016 року (а.с. 20) та копією пенсійного посвідчення серії ААИ № 225284 виданого довічно 23.10.2014 року (а.с. 89 на звороті). 15.08.2014 року [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Гуляйпільського районного нотаріального округу Запорізької області [PERSON] з заявою про прийняття спадщини за законом. Склад спадкового майна: житловий будинок № 104 з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: м. Гуляйполе, вул. Степна, Гуляйпільського району Запорізької області. Земельна ділянка розташована на території Гуляйпільської міської ради Гуляйпільського району Запорізької області (а.с. 21, 85). Відповідач [PERSON], 22.08.2014 року також звернувся до приватного нотаріуса Гуляйпільського районного нотаріального округу Запорізької області [PERSON] з заявою про прийняття спадщини за заповітом, в якій вказав, що крім нього є спадкоємці за ст. 1241 ЦК України, а саме донька спадкодавця [PERSON]. Склад спадкового майна: житловий будинок № 104 з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: м. Гуляйполе, вул. Степна, Гуляйпільського району Запорізької області (а.с. 22, 97). 10.12.2015 року відповідач [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Гуляйпільського районного нотаріального округу Запорізької області [PERSON] з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, в якій вказав, що крім нього спадкоємців за ст. 1241 ЦК України немає. Склад спадкового майна: житловий будинок № 104 з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: вул. Степна, м. Гуляйполе, Гуляйпільського району Запорізької області (а.с. 99). У вчиненні нотаріальної дії щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом відповідачу відмовлено згідно постанови приватного нотаріуса Гуляйпільського районного нотаріального округу Запорізької області [PERSON] від 21.12.2015 року, так як ним не було надано правовстановлюючого документу про належність вказаного майна спадкодавцю (а.с. 100). Належну покійному [PERSON] земельну ділянку площею 4,9651 га, розташовану на території ДП № 72, п. 761, Гуляйпільської міської ради Гуляйпільського району Запорізької області, надану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що належить на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЗП № 130928 виданого Гуляйпільською районною державною адміністрацією 25.11.205 року, останній заповідав [PERSON], [INFO], що підтверджується копією заповіту від 23.01.2008 року, посвідченого нотаріусом Гуляйпільської державної нотаріальної контори Запорізької області [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 251 (а.с. 94). Згідно копії медичної карти 42/117 стаціонарного хворого [PERSON],[INFO], (оригінал якої оглянутого в судовому засіданні) (а.с. встановлено, що останній знаходився на лікуванні в КУ «Гуляйпільська районна лікарня» з 12.02.2011 року по 15.02.2011 року, скарги при госпіталізації: доставлений каретою швидкої допомоги на ношах, зі слів родичів протягом останніх 6 годин скаржився на головний біль, 2 години тому впав на вулиці на спину та сильно вдарився головою, при транспортуванні зявилася заторможеність. Проходив лікування в реанімаційному та неврологічному відділеннях. Оглянутий лікарем неврологом, яким був підтверджений попередній діагноз щодо протікання у хворого транзиторної ішемічної атаки, ішемічної хвороби ІІІ ступеню, церебрального атеросклерозу ІІІ ступеню, дисциркуляторної енцефалопатії ІІІ ступеню. Спостерігалося ослаблення лицьової мускулатури зправа. З вказаним діагнозом, як остаточним, [PERSON] 15.02.2011 року був виписаний для проходження амбулаторного лікування за місцем проживання за наполяганням рідних. За відомостями, які містить картка хворого, серед контактних телефонів рідних були зазначені номери засобів звязку [PERSON] та [PERSON], які ним опікувалися у лікарні, та які забрали його для подальшого догляду. Вказаний факт позивачем в судовому засіданні був визнаний і вона цього не заперечувала. Відповідно до копії протоколу 005992 усної заяви (повідомлення) про злочин від 09.02.2012 року від [PERSON], остання заявила про те, що в період часу з жовтня 2011 року і по теперішній час її племінник [PERSON], мешканець м. Гуляйполе, вул. Вишнева, 5, замикає в будинку її батька за адресою: м. Гуляйполе, вул. Степна, 104, в звязку з чим вона не може з ним спілкуватися (а.с. 35). 09.02.2012 року дільничним інспектором міліції СДІМ Гуляйпільського РВ ГУМВС України в Запорізькій області капітаном міліції [PERSON], розглянувши матеріали по заяві гр. [PERSON], винесено постанову про відмову в порушенні кримінальної справи (а.с. 37). 21.02.2012 року позивач [PERSON] звернулася до прокурора Гуляйпільського району Запорізької області [PERSON] зі скаргою на постанову, винесену інспектором міліції СДІМ Гуляйпільського РВ ГУМВС України в Запорізькій області капітаном міліції [PERSON] від 09.02.2012 року про відмову в порушенні кримінальної справи, прохала вказану постанову скасувати, зобовязати начальника Гуляйпільського РВ ГУМВС України в Запорізькій області організувати проведення подальшого розслідування (а.с. 124). Як слідує з копії листа прокуратури Гуляйпільського району Запорізької області № 80-14-12 від 01.03.2012 року, за результатами перевірки прокуратурою району 01.03.2012 року скасовано постанову Гуляйпільського РВ ГУМВС України в Запорізькій області від 09.02.2012 року і матеріали направлені до Гуляйпільського РВ ГУМВС України в Запорізькій області (а.с. 125). Інших відомостей щодо подальшого розслідування за її зверненням позивач не надала, з клопотанням про витребування доказів з повідомленням суду причин неможливості їх надання не зверталася. Відповідно до копії довідки № 7764 від 10.12.2015 року, виданої виконавчим комітетом Гуляйпільської міської ради Гуляйпільського району Запорізької області, [PERSON], з 10.01.1999 року до дня своєї смерті 28.05.2014 року був зареєстрований та проживав за адресою: [INFO], де разом з ним на день смерті був зареєстрований та проживав: онук [PERSON], [INFO] (а.с. 98). Згідно копії справи № 156 Реєстри для реєстрації нотаріальних дій, 23.02.2011 року за № 601 зареєстровано складення заповіту [PERSON], на прохання якого підписано [PERSON] Івановимчем. Особи кожного встановлено відповідно до паспортів громадян України, реквізити яких викладено у відповідному рядку реєстру (а.с. 118-120). 14.01.2016 року рішенням Гуляйпільського районного суду Запорізької області у справі № 315/1162/15-ц позовну заяву [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом задоволено, визнано за [PERSON] як спадкоємцем за заповітом, посвідченим 23.02.2011 року державним нотаріусом Гуляйпільської державної нотаріальної контори Запорізької області [PERSON], після спадкодавця [PERSON], який помер 28.05.2014 року, право власності на житловий будинок № 104, розташований по вул. Степна в м. Гуляйполе Запорізької області (а.с. 128). Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 24.02.2016 року вищевказане рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 14.01.2016 року залишено без змін, апеляційну скаргу [PERSON] відхилено (а.с. 129-130). Судами обох інстанцій були встановлені певні обставини та відповідні їм правовідносини. Так, в судових рішеннях зазначається, що [PERSON] є спадкоємцем після померлого діда [PERSON] та прийняв спадщину після смерті останнього, так як постійно проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини і не відмовився від її прийняття. Так як [PERSON] нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом за відсутності правовстановлюючого документу на житловий будинок, тому він вірно визначився щодо правомірності заявлених вимог про визнання за ним права власності на житловий будинок в порядку спадкування. Поміж тим, судом апеляційної інстанції була звернута увага [PERSON] на те, що питання щодо обовязкової частки у спадщині, за наявності для цього правових підстав, можливо вирішити у відповідності до вимог ст. 1241 ЦК України. Відповідно до положень ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Позивач в обґрунтування недійсності вказаного заповіту посилалася на те, що заповіт складений особою, яка не мала на це права, а саме заповіт не підписаний заповідачем власноручно та не містить даних про фізичну ваду позивача, яка перешкоджала б цьому. В заповіті вказана причина «похилий вік», яка не передбачена ні цивільно-правовими нормами, ні Законом України «Про нотаріат». Також заповіт не містить посвідчення особи, яка підписала заповіт замість заповідача: паспортних даних, адреси, не вказуються реквізити доручення заповідача на підпис заповіту рукоприкладчиком, та ким воно посвідчене. Заповіт складено у відсутність свідків, що перетворює його у нікчемний правочин. Вважає, що відсутність свідків при складанні та посвідченні заповіту підтверджує той факт, що відповідач мав недобросовісні та протизаконні наміри одноособово заволодіти майном [PERSON] та відсутність добровільного волевиявлення спадкодавця.\~\~\~\~ Так, ст. 1216 ЦК України визначено, що спадкування є перехід прав та обов'язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно з положеннями ст. 1233, ч. 2 ст. 1234 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт здійснюється особисто. Стаття 1247 ЦК України регламентує те, що заповіт складається у письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини 4 ст. 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. За частиною 4 ст. 207 ЦК, якщо заповідач у зв'язку з хворобою або через фізичну ваду не може підписати заповіт власноручно, за його дорученням текст заповіту у його присутності підписує інша особа. Зокрема, така особа не може бути зацікавлена у посвідченні заповіту, вона має володіти повною дієздатністю тощо. Крім того, таку особу слід попереджати про неможливість розголошення відомостей про факт складання заповіту та його зміст. Глава 17 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 20/5 від 03.03.2004 року (яка діяла із змінами та доповненнями на час посвідчення спірного заповіту) визначала порядок посвідчення заповітів. Так, в п. 157 вказаної Інструкції зазначено, що якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншою фізичною особою за правилами, викладеними в пункті 16 цієї Інструкції. Фізична особа, на користь якої заповідається майно, не вправі підписувати заповіт за заповідача. У відповідності до вимог ч.2 ст. 1248 ЦК України нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Зміст ст. 1253 ЦК України дозволяє виділити три підстави для залучення свідків при посвідченні заповіту: 1) бажання заповідача; 2) неможливість заповідача через фізичні вади самостійно прочитати заповіт (абзац третій ч. 2 ст. 1248 ЦК); 3) посвідчення заповіту здійснюється посадовими, службовими особами, перерахованими у частинах 1 - 6 ст. 1252 ЦК. Таким чином, закон вимагає підписання заповіту свідками лише якщо заповіт підпадає під регулювання норм абзацу третього ч. 2 ст. 1248 та частин 1 - 6 ст. 1252 ЦК. В усіх інших випадках залучення свідків не є обов'язковим, і здійснюється лише на вимогу заповідача. Свідками можуть бути лише особи з повною цивільною дієздатністю. Свідками не можуть бути: 1) нотаріус або інша посадова, службова особа, яка посвідчує заповіт; 2) спадкоємці за заповітом; 3) члени сім'ї та близькі родичі спадкоємців за заповітом; 4) особи, які не можуть прочитати або підписати заповіт. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому. У текст заповіту заносяться відомості про особу свідків. Вимоги до тих, хто виступає свідками, викладені у ч. 4 ст. 1253 ЦКУ методом виключення, також стосуються особи рукоприкладчика, тобто вони не можуть підписувати заповіт за заповідача. Текст заповіту має містити відомості про особу свідків, а саме: прізвище, ім'я, по батькові кожного з них, дату народження, місце проживання, реквізити паспорта чи іншого документа, на підставі якого було встановлено особу свідка. При цьому, таких же вимог щодо особи, яка підписує заповіт замість заповідача прямо не передбачено, хоча нотаріус повинен перевірити документи та посвідчити їх особу. Процесуальне значення участі свідків у посвідченні заповіту полягає у тому, що при них відбуваються дії щодо посвідчення заповіту, кожен з них має зачитати заповіт вголос та поставити на ньому свій підпис. Оскільки рукоприкладчик підписує заповіт замість заповідача, а свідок підписує заповіт разом з заповідачем, неможливо поєднання в одній особі рукоприкладчика і свідка. Якщо при складанні та посвідченні заповіту присутній свідок, заповіт має бути підписаний кількома особами, а саме: самим заповідачем (або рукоприкладчиком) і свідком (свідками). Із тексту спірного заповіту вбачається, що він складений з дотриманням вимог діючого на той час законодавства, а саме складений у письмовій формі із зазначенням часу, місця його укладення, прочитаний заповідачем вголос та на його прохання підписаний рукоприкладчиком, належним чином посвідчений нотаріусом, особу [PERSON], який засвідчив заповіт своїм підписом за дорученням заповідача та його дієздатність державним нотаріусом Гуляйпільської державної нотаріальної контори Запорізької області [PERSON] встановлена та перевірена, про що відображено як в самому заповіті, так і деталізовано в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій. Позивачем в обґрунтування своїх вимог також наводяться припущення про те, що відсутність свідків при складанні та посвідченні заповіту вказує на протизаконні наміри відповідача заволодіти майном покійного, оскільки присутність свідків при укладенні заповіту є обовязковою. Проте вказане спростовується наведеними вище нормами законодавства та обставинами справи. Судом встановлено, що позивачем ототожнюються поняття свідка, який присутній при посвідченні заповіту та особи, яка підписує заповіт за дорученням заповідача, тому доводи позову що стосувалися саме поняття свідка в цьому випадку суд відкидає. З пояснень відповідача та його представника, третіх осіб нотаріуса [PERSON] та [PERSON], свідка, в судовому засіданні було встановлено, що [PERSON] в лютому 2011 року знаходився на лікуванні в Гуляйпільській ЦРЛ у звязку з погіршенням стану його здоровя. Загострення його хвороби, також підтверджено і історією хвороби, наданою на запит суду. Цих обставин не заперечувала і сама позивач. При цьому вона вказувала на те, що за період з 2011 року по 2014 рік вона свого батька не бачила та не була у його будинку. [PERSON] був переведений на амбулаторне лікування за наполяганням рідних з заключним клінічним діагнозом: транзиторна ішемічна атака, ішемічна хвороба ІІІ ступеню, церебральний атеросклероз ІІІ ступеню, дисциркуляторна енцефалопатія ІІІ ступеню. Транзиторна ішемічна атака являє собою розлад мозкових функцій, яке може тривати від 2-х хвилин до 24 годин і закінчитися інсультом. Її наслідками можуть бути параліч всього тіла або половини обличчя, зниження зорових, мовних, інтелектуальних функцій, відсутність чутливості в кінцівках або у всьому тілі, втрати свідомості та інше. [PERSON] був виписаний з лікарні 15.02.2011 року. Заповіт складався за місцем його проживання 23.02.2011 року. На час складання заповіту заповідачу було 79 повних років. Тому, суд вважає, що такі підстави як похилий вік та хвороба (або її наслідки) могли бути тими причинами, за яких [PERSON] було важко скласти та підписати заповіт. Також слід зазначити, що відповідно до ст. 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт. Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 цього Кодексу. Заповідач має право у будь-який час внести до заповіту зміни. Заповіт, що оскаржується, складений 23.02.2011 року, заповідач помер 28.05.2014 року, тобто, між складанням заповіту та смертю заповідача було три роки, протягом яких заповідач не відмінив його і не вніс до нього зміни. Добровільне волевиявлення [PERSON] при складанні заповіту на онука підтвердив свідок [PERSON], який в судовому засіданні пояснив, що [PERSON] прийшов до нього і сказав, що їх батько [PERSON] прохає його бути присутнім при складанні заповіту на онука [PERSON]. Він пішов до них, приїхала нотаріус та попрохала всіх вийти з кімнати, де залишились він, нотаріус та заповідач, сторонніх осіб там не було. Нотаріус заповнила всі необхідні документи, [PERSON] при ньому прочитав вголос заповіт, підтвердив, що в ньому все вірно. Після цього він особисто перепитав заповідача про його згоду на викладене в заповіті і після ствердної відповіді підписав заповіт. На питання нотаріуса [PERSON] підтвердив свій намір заповідати майно онукові, він був у нормальному стані. Особисто чув, як [PERSON] говорив, щоб його доньки не було. Щодо посилань позивача на ст. 1241 ЦК України, суд зазначає таке. По-перше, позивач згадуючи ст. 1241 ЦК України в тексті позову не висунула будь-яких вимог щодо визнання за нею права на обовязкову частку у спадщині. По-друге, ст. 1241 ЦК України передбачає, що малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). Розмір обов'язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення. До обов'язкової частки у спадщині зараховується вартість речей звичайної домашньої обстановки та вжитку, вартість заповідального відказу, встановленого на користь особи, яка має право на обов'язкову частку, а також вартість інших речей та майнових прав, які перейшли до неї як до спадкоємця. Будь-які обмеження та обтяження, встановлені у заповіті для спадкоємця, який має право на обов'язкову частку у спадщині, дійсні лише щодо тієї частини спадщини, яка перевищує його обов'язкову частку. При посвідченні заповіту нотаріус зобов'язаний роз'яснити заповідачу зміст ст. 1241 ЦК, тобто положення про права деяких визначених законом осіб на обов'язкову частку у спадщині. Спірний заповіт містить положення про розяснення заповідачу змісту ст.ст. 1235, 1241, 1307 ЦК України. Право на обов'язкову частку у спадщині - це особисте майнове право непрацездатних спадкоємців першої черги отримати визначену законом частку у спадщині незалежно від змісту заповіту. Постанова Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» вказує, що перелік осіб,\~\~які мають право на обов'язкову частку,\~\~що визначений статтею 1241 ЦК України,\~\~є вичерпним і\~\~розширеного тлумачення не потребує. При визначенні розміру обов'язкової частки в спадщині враховуються\~\~всі спадкоємці за законом першої черги,\~\~увесь склад спадщини, зокрема, право на вклади в банку (фінансовій установі), щодо\~\~яких вкладником було зроблено розпорядження на випадок своєї смерті,\~\~вартість речей звичайної домашньої обстановки та\~\~вжитку, вартість заповідального відказу. За згодою особи,\~\~яка\~\~має\~\~право\~\~на\~\~обов'язкову\~\~частку\~\~у спадщині,\~\~належна\~\~їй частка визначається з майна,\~\~не охопленого заповітом.\~\~У разі незгоди ця частка визначається з усього\~\~складу спадщини. Той зі спадкоємців,\~\~який має право на обов'язкову\~\~частку\~\~у спадщині та проживав\~разом із спадкодавцем на день його смерті, вважається таким,\~\~що прийняв спадщину, якщо у визначеному законом порядку\~\~не відмовився від неї.\~\~Якщо той зі спадкоємців,\~\~хто має право на обов'язкову частку та не проживав зі спадкодавцем на день його смерті, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. У разі\~\~порушення\~\~права\~\~спадкоємців на обов'язкову частку у спадщині суд може вирішувати питання про недійсність свідоцтва про право\~\~на\~\~спадщину\~\~лише\~\~в тій частині,\~\~яка складає обов'язкову частку. Суд може\~\~зменшити\~\~розмір\~\~обов'язкової\~\~частки у спадщині з урахуванням відносин між\~\~спадкоємцем\~\~та\~\~спадкодавцем,\~\~а\~\~також інших обставин, які мають істотне значення, зокрема майнового стану спадкоємця. Так, на час складання заповіту, тобто станом на 23.02.2011 року, [PERSON] не була непрацездатною, при цьому на день смерті спадкодавця вона вже була такою, що досягла 55 років, але не перебувала на обліку у відповідному управлінні Пенсійного фонду України. За таких обставин, та враховуючи, що і судом апеляційної інстанції при розгляді цивільної справи № 315/1162/15-ц вже зверталася увага на позицію позивача, вона може вирішити питання щодо обовязкової частки у спадщині, за наявності правових підстав у відповідності до ст. 1241 ЦК України. Тому, навіть наявність заповіту не позбавила б її такого права при його доведені. В розглядуваному ж випадку позовні вимоги позивача стосуються лише визнання заповіту недійсним, а щодо визнання за нею права на обовязкову частку у спадщині у випадку його заперечення (порушення) будь-ким нею не предявлялося. Також, з огляду на наведені позивачем обґрунтування позовних вимог суд вважає зазначити таке. Статя 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, недодержання яких у відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України є підставою недійсності правочину. Згідно із ч. 2 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину встановлена законом, то він є нікчемним і визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ч.1 ст. 1257 ЦК України\~\~заповіт, складений особою, яка не мала на це право, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Як вбачається з позову, позивач фактично просить встановити нікчемність правочину через порушення вимог щодо його форми та посвідчення. Разом з тим, в розглядуваному випадку, заповіт складений письмово, у встановленому порядку був посвідчений нотаріусом та зареєстрований в реєстрі, отже підстави для визнання його нікчемним відповідно до ст. 1257 ЦК України відсутні. Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Частина 1 ст. 11 ЦПК України передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. В силу вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів). Належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Отже, з урахуванням вищенаведеного та оцінки доказів в їх сукупності, суд приходить до висновку, що порушень вимог щодо форми та посвідчення оспорюваного заповіту, передбачених нормативними документами, при розгляді справи не встановлено, та доказів, які б свідчили про його нікчемність, позивачем суду також не надано, тому підстави для задоволення позову та визнання заповіту недійсним також відсутні. А тому позов є таким, що не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed