Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-20 00:00:00

23.10.2020 року [PERSON] звернувся до суду із заявою, в якій просить встановити факт, що він навчався в навчальному закладі Комунарському гірничо-металургійному інституті з 30.08.1984 року по 30.06.1991 рік. Обґрунтовано заяву тим, що [PERSON] , [INFO] є внутрішньо переміщеною особою, яка відповідно до законодавства належним чином зареєструвалася в органах соціального захисту населення, як переселенець з Луганської обл., про що маю Довідку від 04.11.2014 р. № 1826000475. У зв`язку з проведенням АТО заявником було втрачено диплом про отримання вищої освіти серії УВ № 960426 від 30 червня 1991 р. Необхідність відновлення диплому виникла з причини пошуку роботи за спеціальністю. Заявник звернувся до Міністерства освіти та науки з проханням відновлення диплому. Відповіддю було повідомлено, що дипломи видані до 2000 р. відсутні в базі ЄДЕБО і підтвердити факт навчання можливо тільки за рішенням суду. У зв`язку із чим виникає необхідність встановити факт здобуття мною відповідного ступеня (освітньо- кваліфікаційного рівня) вищої освіти. Даний факт підтверджується архівною довідкою № 2354-01/64 та довідкою б/н виданими неуповноваженими на це органами, що створені на тимчасово окупованій території (копії додаються). Також це підтверджується записами у трудовій книжці та військовому квитку. Оскільки навчання заявника проходило в період з 30.08.1984 року по 30.06.1991 рік, інформація про навчання не внесена до бази даних ІВС «Освіта» та Єдиної державної електронної бази з питань освіти. Розпорядником зазначеної інформації є навчальний заклад. У зв`язку з тим, що навчальний заклад знаходиться на непідконтрольній українській владі території, замовлення дубліката диплому є тимчасово неможливим. Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 28.10.2020 року відкрито провадження у вказаній цивільній справі та призначено до розгляду. Заявник подав до суду заяву, в якій просить проводити розгляд справи за його відсутності, просив заяву задовольнити. Представник Міністерство освіти і науки України Директорат вищої освіти і освіти дорослих у судове засідання не з`явився, направив на адресу суду письмові пояснення на заяву [PERSON] та просив розглядати справу за відсутністю представника Міністерства. Враховуючи, що в матеріалах справи зібрано достатньо доказів про взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе розглянути справу у їх відсутності на підставі вимог ст. 211 ЦПК України. В порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України розгляд справи здійснюється судом без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про те, що заява підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справу в межах позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом . Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 81 ЦПК України). Таким чином, заявник скористався своїм правом на звернення до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючих документів та надав про це відповідні докази. Частиною 1 статті 293 ЦПК України передбачено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно ч. 1 ст. 315 Цивільного процесуального Кодексу України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: родинних відносин між фізичними особами; перебування фізичної особи на утриманні; каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Таким чином, юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника. Довідкою від 04.11.2014 року №1826000475 підтверджується, той факт, що [PERSON] є особою, переміщеною з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції. Відповідно до копії трудової книжки серії [NUMBER] , дата заповнення 28.08.1991 року, виданої на ім`я [PERSON] , перший запис внесений про прийняття по направленню після закінчення КГМІ (Комунарського гірничо-металургійного інституті). З копії військового квитка вбачається, що заявник закінчив Комунарський гірничо-металургійний інститут в 1991 році. Відповідно, встановлення юридичного факту навчання у вищому навчальному закладі має юридичне значення для реалізації заявником свого права на пошук роботи за спеціальністю, гарантованого Конституцією України. Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року із змінами «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» встановлено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Таким чином, зібрані по справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для встановлення факту, що має юридичне значення, а саме: навчання [PERSON] в Комунарському гірничо-металургійному інституті, що передбачено ч. 2 ст. 315 ЦПК України. Враховуючи вищенаведене, з метою захисту прав заявника, а також приймаючи до уваги неможливість отримання підтвердження освітніх документів в інший спосіб через перебування архіву на тимчасово окупованій території, встановлення відсутності спору про право, суд вважає можливим встановити факт навчання заявника у вищому навчальному закладі, що знайшло підтвердження зібраними у справі доказами, тому заява підлягає задоволенню. Відповідно до пункту 19 Порядку замовлення на створення інформації, що відтворюється в документах про вищу освіту, та обліку документів про вищу освіту в Єдиній державній електронній базі з питань освіти, затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України від 06.03.2015 № 249, у разі винесення судом рішення про встановлення відповідного юридичного факту здобуття особою відповідного ступеня (освітньо-кваліфікаційного рівня) вищої освіти, власник документів про освіту може подати до Міністерства освіти і науки України заяву про видачу дубліката документа про освіту, копію рішення суду та інші документи. Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року із змінами «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» встановлено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Таким чином, зібрані по справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для встановлення факту, що має юридичне значення, а саме: навчання [PERSON] в Комунарському гірничо-металургійному інституті, що передбачено ч. 2 ст. 315 ЦПК України. Згідно копії архівної довідки № 2354-01/64 від 28.11.2018 року виданої Донбаським державним технічним університетом, зазначено, що [PERSON] зарахований на перший курс до Комунарського гірничо-металургійного інституту на денну форму навчання на підставі наказу №118-ст від 30.08.1984 року. Згідно наказу № 85-ст від 15.06.1985 року [PERSON] надано академічну відпустку на час проходження військової служби. Після академічної відпустки на підставі наказу № 101-ст від 22.06.1987 року зарахований в групу МЕ-86-1.Відрахований з інституту з 30.06.1991 року в зв`язку з закінченням терміну навчання. Разом з тим, суд вважає можливим врахувати довідку як доказ навчання заявника у сукупності з іншими дослідженими судом доказами, враховуючи вимоги міжнародно-правових актів і принципів, адже відповідно до ст.ст.3,8,9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючихde factoорганів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. Враховуючи вищенаведене, з метою захисту прав заявника, а також приймаючи до уваги неможливість отримання підтвердження освітніх документів в інший спосіб через перебування архіву на тимчасово окупованій території, встановлення відсутності спору про право, суд вважає можливим встановити факт навчання заявника у вищому навчальному закладі, що знайшло підтвердження зібраними у справі доказами, тому заява підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved