Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-27 00:00:00

23.10.2018 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] та уточнивши свої позовні вимоги просить стягнути з відповідача заборгованість за договором позики в розмірі 421\~318,50 грн.; інфляційні нарахування на суму боргу та проценти річних від простроченої суми у розмірі 3% на загальну суму 47\~878,38 грн., судові витрати повязані з розглядом справи, а саме витрати на сплату судового збору та на професійну правничу допомогу. Свої вимоги мотивує тим, що на початку 2016 року він уклав з відповідачем усний договір позики, відповідно до якого протягом року позичав йому гроші та на липень 2017 року загальна суму позичених коштів склала 15\~000 доларів США. 14 липня 2017 року відповідач надав позивачу розписку власноруч написану, де вказав загальну суму позики у розмірі 15\~000 доларів США і яку зобовязався повернути до 15 вересня 2017 року. Однак у вказаний термін відповідач грошові кошти не повернув та до цього часу ухиляється від сплати боргу. Позивач [PERSON] надав заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач\~ [PERSON] до суду не з'явився, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином за місцем його реєстрації, причину неявки суду не повідомив, відзив на позовну заяву до суду не подав, тому суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України за відсутності заперечень до того позивача. Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що\~ 14 липня 2017 року\~ між сторонами було укладено договір позики, відповідно до якого відповідач [PERSON] отримав від позивача [PERSON] грошові кошти в сумі 15 000\~ доларів США та зобовязався\~ повернути борг до 15 вересня 2017 року, про що власноручно написав розписку. Відповідно до статей\~1046,\~1047 Цивільного Кодексу України (далі\~ЦК України), за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. У відповідності до частини першої\~статті 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. За змістом статей\~525,\~526 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із\~статтею 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку (стаття 545 ЦК України). Той факт, що борг за договором позики відповідачем не повернутий, свідчить наявний у позивача оригінал розписки, що міститься в матеріалах справи. У постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13 встановлена правова позиція, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Згідно зі ст. 99 Конституції України\~ грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (ст. 192 ч.1 ЦК України). Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку , встановлених законом (ст. 192 ч.2 ЦК України). Відповідно до ст. 533 ч.1 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. За ч.2 ст. 533 ЦК України якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент\~ в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом\~ відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно - правовим актом.\~ Згідно з частиною 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу\~ при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці в якій обчислена сума зобовязання), валютою платежу, тобто засобом\~ погашення грошового зобовязання\~ і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. А тому, борг за договором позики у розмірі 421\~318,50 грн. (15 000 доларів США х 28,0879 грн.) підлягає стягненню з відповідача. Крім того, відповідно до ч.1\~ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. Згідно ч.1\~ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він відповідно до\~ст. 625 ЦК України зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 1 жовтня 2014 року розглянув справу № 6-113 цс 14, предметом якої був спір про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних за період невиконання судового рішення про відшкодування майнової та моральної шкоди. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок, відповідно до якого будь-яке зобовязання, яке зводиться до сплати грошей, є грошовим зобовязанням незалежно від правових підстав його виникнення і в разі його порушення підлягає застосуванню ч. 2\~ст. 625 ЦК України. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Відтак, [PERSON] станом на 17.10.2018 року прострочив сплату боргу на 33 дні, що в перекладі на 3 % річних складає 3 / 365 х 33 = 0,2712 % від суми боргу, тобто 421318,50 х 0,2712% = 1\~142,61 грн. Що стосується позовних вимог стягнення інфляційних нарахувань за період з вересня 2017 року до вересня 2018 року, то суд відмовляє з їх задоволенні, оскільки індекс інфляції може застосовуватися лише до національної валюти, а враховуючи, що сума позики була зазначена у доларах США, та її стягнення виходить із розрахунку курсу валюти на час звернення до суду, тому застосування індексу інфляції у цьому випадку не підлягає. Крім цього, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума сплаченого позивачем судового збору в розмірі 4213,20 грн. (а.с.1) та 1084,11 грн.\~Вимога позивача, щодо стягнення витрат повязаних з розглядом справи, а саме на професійну правничу допомогу, не підтверджується жодним доказом, тому суд вважає, що ця вимога не підлягає задоволенню, а тому позов підлягає частковому задоволенню.

Outcome: partial