Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-15 00:00:00

23.02.2018 р. до Дзержинського районного суду м. Харкова через свого представника звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] про зобов'язання вчинити певні дії та компенсацію моральної шкоди. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що сторони спору здійснюють підприємницьку діяльність на ринку «Олексіївський ярмарок». Позивач разом зі своїм чоловіком орендує робоче місце «[NUMBER]», згідно додаткової угоди №1 від 10.12.2017 р. до Договору суборенди №135-005/БИ від 15.12.2016 р. Відповідач орендує робочі місця «[NUMBER]», «[NUMBER]», «[NUMBER]», де працює зі своєю дружиною. Робочі місця сторін знаходяться у безпосередній близькості один від одного. Позивач зазначає, що спір між сторонами виник у зв'язку з тим, що два роки тому відповідач встановив на своїх робочих місцях (кіосках) камери відеоспостереження, які здійснюють відеофіксацію (а на кіоску «[NUMBER]» - і аудіофіксацію) з радіусом близько 10 метрів, охоплюючи площадку перед кіоском позивача. Таким чином відповідач, не маючи на те відповідної згоди, знімає як позивача, так і її колег та клієнтів, що, на думку позивача, порушує їх особисті немайнові права та шкодить підприємницькій діяльності. На переконання позивача, здійснюється фіксація її зображення, дій, поведінки, спілкування з колегами та клієнтами та методів роботи; здійснюється фіксація змісту відповідних розмов (в тому числі на особисті теми); здійснюється фіксація покупців позивача - без жодної згоди на те. Більше того, звернення позивача до відповідача із запереченнями проти зйомки та проханнями прибрати камеру виявились марними, усі спроби врегулювати конфлікт власними силами результату не дали, у зв'язку з чим, 18 січня 2018 року позивач зверталася до Шевченківського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області. В ході перевірки було опитано відповідача, який пояснив, що встановив на своїх робочих місцях камери зовнішнього відеоспостереження без аудіозапису, сервер яких знаходиться у його торговому павільйоні. Записи він не зберігає, не використовує та не розповсюджує, а встановив камери для запобігання крадіжок. Згідно висновку поліції, за таких обставин вимоги Кримінального кодексу України порушено не було, а позивачу рекомендовано звернутися до суду для прийняття рішення в порядку цивільного судочинства. Позивач вважає, що у випадку, коли фізична особа заперечила щодо її фіксації на відповідний носій, то зйомка повинна бути припинена, а моменти за її участю вилучені. Враховуючи факт того, що відповідач, проводячи відеозйомку позивача не зважає на її заперечення, то вбачається порушення особистих немайнових прав позивача діями відповідача, які підлягають захисту у судовому порядку, Змінити кут огляду камер відповідач відмовляється. Позивач також вважає, що відповідач протиправно, без згоди позивача встановив камери відеоспостереження на кіоску, порушив пряму норму Конституції України щодо обмеження втручання в особисте та сімейне життя, при цьому позивачу довелось докладати зусиль для відновлення своїх порушених прав, позивачу було завдано моральну шкоду, яка складається з приниження честі та гідності фізичної особи. Так, нікому не відомо, для якої мети в дійсності були проведені зйомки позивача, та як вони будуть використовуватись відповідачем у подальшому. Більше того, небажання відповідача поновити порушені права позивача мирним шляхом змушують останню відволікатися від роботи та звичного ритму життя, звертатися до правоохоронних та судових органів; витрачати значні час, сили та кошти на заходи, пов'язані з відновленням власних прав. Моральна шкода полягає в тривалості протиправних дій, відчутті позивачем сорому та приниження внаслідок постійного спостереження за її життям (поведінкою в роботі, одягом, спілкуванням, культурою), втратою душевного спокою та рівноваги. Вказані переживання негативно позначаються на стані здоров'я позивача. У зв'язку з цим позивач вважає за достатній та справедливий розмір компенсації моральної шкоди - 10000,00 грн. Позивач вважає, що відповідач своїми незаконними діями порушує наступні норми закону: ст. 32 Конституції України (Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.); ст. 301 ЦК України (Фізична особа має право на особисте життя. Фізична особа сама визначає своє особисте життя і можливість ознайомлення з ним інших осіб. Фізична особа має право на збереження у таємниці обставин свого особистого життя. Обставини особистого життя фізичної особи можуть бути розголошені іншими особами лише за умови, що вони містять ознаки правопорушення, що підтверджено рішенням суду, а також за її згодою), ст. 307 ЦК України (Фізична особа може бути знята на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку лише за її згодою. Знімання фізичної особи на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку, в тому числі таємне, без згоди особи може бути проведене лише у випадках, встановлених законом), дане положення, на думку позивача, є суттєвою гарантією реалізації багатьох особистих немайнових прав: права на індивідуальність (ст. 300 ЦК України), права на особисте життя (ст. 301 ЦК України), права на повагу до гідності та честі (ст. 297 ЦК України), права на недоторканість ділової репутації (ст. 299 ЦК України) тощо. У зв'язку з вищевикладеним викладеним, позивач просить суд зобов'язати [PERSON] демонтувати відеокамери, розташовану над кіосками «[NUMBER]», «[NUMBER]», «[NUMBER]» на ринку «Олексіївський ярмарок» по вул. Л. Свободи, 43А в м. Харкові, стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] компенсацію моральної шкоди у розмірі 10000 гривень, вирішити питання про розподіл судових витрат. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 06.08.2018 р. відкрито провадження у справі. У судове засідання з'явився позивач - [PERSON] та її представник - адвокат [PERSON]. Позивач та її представник підтримали позовні вимоги повністю і просили суд їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача ([PERSON]) - адвокат [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог категорично заперечував, та просив суд відмовити у задоволенні позову повністю. Відповідачем [PERSON] через канцелярію суду було подано відзив на позовну заяву, у якому відповідач пояснив і зазначив наступне - позовні вимоги позивачки є незаконними та необґрунтованими, такими що не підлягають задоволенню. Відповідач зазначає, що згідно ст. 51 ЦК України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин. Ст. 42 Конституції України передбачає право кожної людини займатися підприємницькою діяльністю, яка не заборонена законом. Підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку (ст. 42 Господарського кодексу України). До підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються правила, які регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не випливає з закону або із суті правовідносин. Позивачка здійснює на робочому місці на ринку «Олексіївський ярмарок» продаж товарів народного споживання. Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідач зазначає, що згідно ч. 1, ч.2 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов'язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв'язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Підприємницька діяльність учасника цивільного обороту визнається публічною, коли невизначеному колу осіб відомо про те, що цей учасник укладає договори певного типу з кожним, хто до нього звернеться. Згідно ст. 94 ЦК України юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати. Особисті немайнові права юридичної особи захищаються відповідно до глави 3 цього Кодексу. Закон України «Про інформацію» встановлює загальні правові основи одержання, використання, поширення, зберігання інформації і закріплює право на інформацію в усіх сферах суспільного життя. На думку відповідача, позивач, на робочому місці, здійснює діяльність, яка відноситься до категорії публічної, тому всі посилання на порушення відповідачем закону, шляхом втручання в її особисте життя, не мають правової основи. Також позивач в своєї позовній заяві, на думку відповідача, не довела, що відповідач своїми діями по установці камер відеоспорстереження, огляд яких охоплює частину торгівельної площадки перед її кіоском, якимось чином причинив їй шкоду, як матеріальну, так і моральну. Позивачка, на думку відповідача, жодним чином не вказала, яким саме чином і які саме її права чи інтереси порушені, не визнані або оспорювані. Суд, дослідивши доводи представника позивача та представників відповідачів та третіх осіб, та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Згідно зі статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов'язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. Відповідно до статті 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 ЦК України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання. Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 ЦК України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Судом встановлено, що позивач [PERSON] разом зі своїм чоловіком здійснюють господарську діяльність по торгівлі товарами непродовольчого асортименту на ринку «Олексіївський ярмарок», що розташований у м. Харкові по пр-ту Людвіга Свободи 43А, для чого орендують робоче місце «[NUMBER]», згідно додаткової угоди №1 від 10.12.2017 року до Договору суборенди №135-005/БИ від 15.12.2016 року, що укладений між Фізичною особою-підприємцем [PERSON] та Фізичною особою-підприємцем [PERSON], що є чоловіком позивача. Позивач була допитана судом у якості свідка і повідомила суд, що працює в якості найманого працівника у свого чоловіка [PERSON], який має статус Фізичної особи-підприємця, проте жодних документів, що підтверджують шлюбні відносини із [PERSON], жодних документів, що підтверджують статус [PERSON] як Фізичної особи-підприємця, а також жодних документів, що підтверджують трудові відносини [PERSON] із Фізичною особою-підприємцем [PERSON], позивачем суду надано не було. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] здійснює господарську діяльність по торгівлі товарами непродовольчого асортименту на ринку «Олексіївський ярмарок», що розташований у м. Харкові по пр-ту Людвіга Свободи 43А, для чого орендує робочі місця «[NUMBER]», «[NUMBER]», «[NUMBER]» та має статус Фізичної особи-підприємця (номер запису про проведення державної реєстрації фізичної особи-підприємця 2 480 000 0000 075566 від 16.02.2007 року). Жодних документів, щодо правового режиму користування вищезазначеними робочими місцями «[NUMBER]», «[NUMBER]», «[NUMBER]» на ринку «Олексіївський ярмарок» ні відповідачем ні позивачем суду надано не було. Спір між сторонами, як стверджує позивач, виник у зв'язку з тим, що відповідач встановив на своїх робочих місцях (кіосках) камери відеоспостереження, що на думку позивача порушує її особисті немайнові права, шкодить її підприємницькій діяльності, а також порушує особисті немайнові права третіх осіб, а саме колег та клієнтів позивача, у зв'язку з чим, 18 січня 2018 року позивач зверталася до Шевченківського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області. В ході перевірки було опитано відповідача, який пояснив, що встановив на своїх робочих місцях камери зовнішнього відеоспостереження без аудіозапису, сервер яких знаходиться у його торговому павільйоні. Записи він не зберігає, не використовує та не розповсюджує, а встановив камери для запобігання крадіжок. Згідно висновку поліції, за таких обставин вимоги Кримінального кодексу України порушено не було, а позивачу рекомендовано звернутися до суду для прийняття рішення в порядку цивільного судочинства. Відповідно до ст. 32 Конституції України, ст. 301 ЦК України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. За змістом ст. 307 ЦК України фізична особа може бути знята на фото-, кіно-, теле-, чи відеоплівку лише за її згодою. Знімання фізичної особи на фото-, кіно-, теле-, чи відеоплівку, в тому числі таємне, без згоди особи може бути проведене лише у випадках, встановлених законом. Згода особи на знімання її на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку припускається, якщо зйомки проводяться відкрито на вулиці, на зборах, конференціях, мітингах та інших заходах публічного характеру. Відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Згідно статті 1 Закону України «Про інформацію» інформація - це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Згідно з ст. 11 Закону України «Про інформацію», інформація про фізичну особу (персональні дані) - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована. Стаття 31 Закону України «Про інформацію» надає громадянам право знати у період збирання інформації, які відомості про них і з якою метою збираються, як, ким і з якою метою вони використовуються. Дії, пов'язані з незаконним збиранням, використанням, зберіганням чи поширенням конфіденційної інформації можуть бути оскаржені до суду. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про зобов'язання вчинити певні дії та компенсацію моральної шкоди задоволенню не підлягає з наступних підстав: Відповідно до положень ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Позивач не надав суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження факту порушення [PERSON] її права на недоторканість особистого життя через встановлення та експлуатацію камер відеоспостереження. В судовому засіданні не доведено, що відповідач здійснює спостереження саме за приватним життям позивача та здійснює збирання конфіденційної інформації; суду не надано жодного доказу щодо порушення суб'єктивних цивільних прав [PERSON] внаслідок встановлення відповідачем камер відеоспостереження. Згідно Постанови Пленуму Верховного суду України №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, також ділової репутації фізичної та юридичної особи» під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших ЗМІ; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Позивач не надав суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження факту, що відеозапис, що розміщений в мережі інтернет на сайті www.youtube.com (https://www.youtube.com/watch?v=fYt51Rp7wkA), на який вона та її представник посилаються, у якості доказу розповсюдження особисто відповідачем, викладений та розміщений в мережі інтернет саме відповідачем, що на вказаному відеозапису присутнє зображення позивача, також з цього відеозапису не можливо достовірно встановити де і коли він здійснений, тому суд не приймає до уваги ці доводи. Позивач ні чим не підтвердив факт, на який вона посилалась при допиті судом у якості свідка, повідомлень з боку відповідача стосовно певних обставин її особистого життя, як результат спостерігання за допомогою відеокамери. Будь-яких інших доказів того, що відповідач використовує інформацію всупереч інтересам позивача і це призводить до негативних наслідків суду також не надано. Наявність можливості бачити те, що діється в на робочих місцях відповідача, не заборонена законом і не може свідчити про збирання, зберігання, використання і поширення інформації про позивача. Будь-які відомості про те, що оглядовість встановлених камер охоплює робоче місце позивача не надані. В матеріалах справи відсутні докази, що встановлені відповідачем відеокамери мають технічну можливість здійснювати саме запис (фіксацію подій на відеоплівку). Позивач не надав суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження факту аудіофіксації на кіоску «[NUMBER]», у якому здійснює свою господарську діяльність відповідач, під час відеоспострерження, про який вона заявила у своєму позові. Представником відповідача зазначалося, що камери не здійснюють збереження інформації, яка є результатом зйомки, оскільки інформація через певний проміжок часу самостійно видаляється із пристрою, а на місце видаленого файлу автоматично створюється інший. Стороною позивача зазначені доводи не спростовні. Суд не приймає до уваги доводи позивача про те, що відповідачем порушуються особисті немайнові права його працівників та відвідувачів закладу, оскільки останні не є позивачами у даній справі та мають право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав. Відповідно до статті 55 Конституції України кожен має право будь - якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Згідно ст. 19 ЦК України передбачено, що особа має право на самозахист свого цивільного права та права іншої особи від порушень і протиправних посягань. Самозахистом є застосування особою засобів протидії, які не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. Способи самозахисту можуть обиратися самою особою чи встановлюватись договором або актами цивільного законодавства. Суд вважає, що встановлення відповідачем камер відеоспостереження є його правом щодо самозахисту свого цивільного права від порушень і протиправних посягань будь-яких осіб, що закріплене ст. 19 ЦК України. При цьому встановлення відповідачем камер відеоспостереження не заборонено законом та не суперечать моральним засадам суспільства. Суд вважає за необхідне зазначити, що камери відеоспостереження, про які йде річ у позові, встановлено в місці загального користування, дозволу на її встановлення від відповідних органів та установ не передбачено. Щодо позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 280 ЦК України, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно до вимог ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Згідно пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно п. 4 ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає, зокрема у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. У своїй позовній заяві позивач зазначає. Що моральна шкода полягає в тривалості протиправних дій, відчутті позивачем сорому та приниження внаслідок постійного спостереження за її життям (поведінкою в роботі, одягом, спілкуванням, культурою), втратою душевного спокою та рівноваги. Вказані переживання негативно позначаються на стані здоров'я позивача. Медичний документ, на ,який посилається позивач, який, на її думку, підтверджує погіршення її здоров'я саме через встановлене відповідачем відеоспостереження, є відповіддю на адвокатський запит представника позивача від Комунального некомерційного підприємства «Міська поліклініка № 8» від 01.10.2018 року № 01-566 та не містить жодних висновків про причини та тяжкість захворювань позивача, не містить навіть того діагнозу, який позивач озвучувала під час допиту її у якості свідка у судовому засіданні. Цей документ не є Актом медичної експертизи та відповідно не може бути належним і допустимим доказом для визначення причини погіршення здоров'я позивача. Одже, жодних належних та допустимих доказів того, що позивач була принижена внаслідок постійного спостереження за її життям (поведінкою в роботі, одягом, спілкуванням, культурою), результатом чого стала втрата душевного спокою та рівноваги, а також негативно позначаються на стані її здоров'я, суду надано не було. Таким чином, позовні вимоги про стягнення моральної шкоди у судовому засіданні не доведені, а тому суд дійшов висновку, що у задоволенні позову в цій частині також необхідно відмовити. З огляду на викладені обставини та враховуючи те, що наданими суду доказами не підтверджується факт порушень прав позивача, внаслідок встановлення відповідачем камер відеоспостереження суд вважає, що підстави для задоволення позову відсутні, а тому в його задоволенні слід відмовити у повному обсязі. Питання щодо розподілу витрат по сплаті судового збору суд вирішує на підставі ст. 141 ЦПК України. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: dismissed