Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-31 00:00:00

23.03.2021 року Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі - КБ, Банк, позивач) звернувся в суд з позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про стягнення заборгованості, мотивуючи свій позов тим, що відповідач, з метою отримання банківських послуг, звернулася до позивача, у зв`язку з чим підписала Заяву №б/н від 30.10.2009 року, і при підписанні Анкети-заяви підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами», які викладені на банківському сайті, складає між нею та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Заявою відповідача підтверджується той факт, що вона була повністю проінформована про умови кредитування в КБ, які були надані їй для ознайомлення в письмовій формі. Крім того, 18.11.2009 року відповідачем також була підписана Довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», в якій власним підписом підтвердила, що з «Фінансовими умовами надання Кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» і прикладами розрахунку суми плати за використання кредитних коштів ознайомлена. КБ свої зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі, а саме: надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених Договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Відповідач зобов`язалася повернути витрачену частину кредитного ліміту, відповідно до умов Договору. Відповідач належним чином умови Договору не виконувала, у зв`язку з чим станом на 25.02.2021 року має заборгованість перед КБ у сумі 13 066, 45 грн, з яких: 11 445, 98 грн - заборгованість за кредитом; 1 620, 47 грн - заборгованість за відсотками, яку позивач посить стягнути з відповідача, а також судові витрати у розмірі 2 270, 00 грн судового збору. 29.03.2021 року на запит суду від 24.03.2021 року (а.с. 46) надійшла відповідь від уповноваженої особи про місце реєстрації відповідача (а.с. 47), оскільки це має значення для вірного визначення територіальної підсудності даної категорії справ (ч.1 ст.27 ЦПК України). Ухвалою судді Рожищенського районного суду Волинської області від 30.03.2021 року позовна заява КБ була прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі та ухвалено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 19.04.2021 року. 19.04.2021 року ухвалою Рожищенського районного суду Волинської області підготовче провадження закрито, справа призначена до судового розгляду по суті на 06.05.2021 року, яке не відбулося у зв`язку з хворобою головуючого судді, виклик сторін здійснено на 24.05.2021 року. 24.05.2021 року у судовому засіданні оголошено перерву до 01.06.2021 року. Представник позивача у судове засідання не з`явився, хоча позивач був вчасно і належним чином повідомлений про день, час і місце розгляду справи. Крім того, представник позивача подав клопотання про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги КБ підтримує в повному обсязі, необхідні докази є в матеріалах справи, клопотання та заяви з боку КБ відсутні (а.с. 44). Відповідач у підготовчому засіданні і у судовому засіданні 24.05.2021 року позовні вимоги визнала. Відповідач у судове засідання 01.06.2021 року не з`явилася, хоча була вчасно і належним чином повідомлена про день, час і місце розгляду справи. Проте, 01.06.2021 року подала суду письмову заяву, в якій просить розгляд справи здійснювати у її відсутності, позовні вимоги визнає. Відзиву на позовну заяву не подала. Згідно ч 4 ст 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Заслухавши пояснення відповідача, суд 19.04.2021 року ухвалив відмовити у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжив судовий розгляд, оскільки таке визнання суперечить закону і спричинене виключно незнанням і нерозумінням відповідачем дійсних обставин справи та норм чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини. Суд ухвалив судове засідання проводити у відсутності учасників справи, на підставі ч 1 ст 223 ЦПК України. У відповідності до вимог ч 2 ст 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позовної заяви, дослідивши і об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяви по суті, суд у судовому засіданні встановив наступне. У судовому засіданні встановлено, що згідно Заяви відповідача від 18.11.2009 року, що містить її паспортні дані, позивач оформив і видав, а відповідач отримала платіжну кредитну картку «Універсальна», номер [NUMBER] , термін дії - 10/13, бажаний кредитний ліміт - 500 гривень, базова відсоткова ставка за кредитним лімітом на момент підписання договору - 2, 5 % на місяць із розрахунку 360 днів у році. Дані обставини підтверджуються заявою від 18.11.2009 року (а.с. 14), копією паспорта відповідача (а.с. 26-27), довідкою КБ (а.с. 12). Згідно довідки КБ (а.с. 13), кредитний ліміт кредитної картки номер [NUMBER] змінювався: з 18.11.2009 року - 500, 00 грн; з 16.04.2010 року до 1 700, 00; з 22.10.2010 до 1 900, 00 грн; з 27.11.2010 року до 2 100, 00 грн; з 24.01.2011 року до 2 500, 00 грн; з 25.04.2011 року до 2 900, 00 грн; з 09.07.2011 року до 3 400, 00 грн; з 21.05.2014 року - 3 160, 00 грн; з 25.11.2014 року - 2 420, 00 грн; з 19.07.2018 року - 0, 00 гривень. У судовому засіданні встановлено, що 26.11.2013 року без підписання сторонами будь яких договірних документів, в т.ч. без підписання Анкети-заяви, позивач видав, а відповідач отримала кредитну карточку № [NUMBER] терміном дії до 09/17, а 07.10.2017 року і 23.05.2018 року кредитну карточку № [NUMBER] терміном дії до 10/21, які були пролонгацією картки № [NUMBER] (а.с. а.с.12, 13, 34-40, 4-11). У судовому засіданні встановлено, що за період з 18.11.2009 року по 01.02.2021 року відповідач здійснила з платіжної картки № [NUMBER] пролонгованої дії: - витрати на загальну суму - 27 542, 46 гривень; - самостійне і автоматичне погашення заборгованості на загальну суму - 41 259, 16 гривень. Крім того, з вказаної кредитної карточки за даний період КБ було автоматично списано за рахунок кредитного ліміту: - відсотки за використання кредитного ліміту - 22 958, 06 гривень, з яких за період з 18.11.2009 року по 26.11.2013 року - 1 844, 55 грн за відсотковою ставкою за кредитним лімітом на момент підписання договору - 2, 5 % на місяць із розрахунку 360 днів у році; з 27.11.2013 року - 21 113, 51 грн за відсотковою ставкою 3,6 %, що не була узгоджена сторонами; - штраф - 565, 08 гривень; - пеня - 4 313, 22 гривень; - страхування кредитного ліміту та нерухомості - 1 596, 51 гривень, а всього було списано - 29 432, 87 гривень. Надаючи аналіз встановленим у судовому засіданні обставинам справи, суд керується наступними нормативно-правовими актами. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у цьому випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно з приписами статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Банк, пред`являючи вимоги про стягнення заборгованості, просив у тому числі, крім тіла кредиту (суми, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути заборгованість за простроченими відсотками, в т. ч. і тими, що не були узгоджені сторонами (3, 6 %), за користування кредитними коштами. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, у тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався на витяг з Тарифів банку та витяг з Умов та Правил надання батьківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті: https://privatbank.ua, як невід`ємні частини спірного договору. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Умов та Правил надання батьківських послуг в ПриватБанку розумів відповідач та ознайомився і погодилася з ними, підписуючи Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «ПриватБанк», а також те, що вказаний документ на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови щодо сплати процентів за користування кредитними коштами саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірі і порядку нарахування. У даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим ПАТ КБ «ПриватБанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин (18.11.2009) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (23.03.2021 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов та Правил надання батьківських послуг в ПриватБанку у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку, відсутність у Анкеті-заяві домовленості сторін про сплату процентів в розмірі 3,6 % за користування кредитними коштами, наданий банком витяг з Умов та Правил надання батьківських послуг в ПриватБанку не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Надані АТ КБ «ПриватБанк» Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в Анкеті-заяві від 18.11.2009 року позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19). Крім того, суд враховує також ту обставину, що 26.11.2013 року при видачі Банком і отриманні відповідачем кредитної карточки № [NUMBER] терміном дії до 09/17, а також 07.10.2017 року і 23.05.2018 року кредитної карточки № [NUMBER] терміном дії до 10/21, сторонами взагалі не було підписано будь яких документів (наприклад, анкети-заяви), що свідчили б про наявність конкретних умов договірних стосунків між сторонами. Враховуючи вищенаведене у сукупності, суд доходить висновку, що підстави для задоволення позову в частині стягнення з відповідача на користь банку заборгованості за нарахованими відсотками в розмірі 1 620, 47 грн відсутні, а тому в цій частині позов не підлягає задоволенню. Крім того, суд враховує ту обставину, що, навіть за умови врахування Анкети-заяви від 18.11.2009 року, в якій було зазначено, що базова відсоткова ставка за кредитним лімітом на момент підписання договору - 2, 5 % на місяць із розрахунку 360 днів у році, то за період з 18.11.2009 року по 26.11.2013 року КБ вже було списано з кредитних коштів відсотки за користування кредитом на суму - 1 844, 55 грн. Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час. У позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитом в розмірі 11 445, 98 гривень. Однак, як вбачається із наданого позивачем розрахунку заборгованості (а.с. 4-11), частину коштів, які відповідач сплачувала на погашення тіла кредиту, позивачем було зараховано на погашення відсотків за кредитом, а також стягнуті пеня, штраф та страхові платежі. А відтак, оскільки судом встановлено неправомірність нарахування відсотків з 27.11.2013 року у розмірі 3,6%, а також пені, штрафних санкцій та страхових платежів, то наданий позивачем розрахунок заборгованості є неправильним, тому судом до уваги не береться. Разом з тим, судом досліджені виписки по рахунках відповідача, з яких слідує, що відповідачем за період користування кредитними картками відповідачем було використано (витрачено кредитних коштів): 27 542, 46 гривень. За вказаний період відповідачем погашено заборгованість в розмірі 41 259, 16 гривень. Відтак, на момент звернення позивача до суду у відповідача була відсутня непогашена сума тіла кредиту. Крім того, у судовому засіданні встановлено, що КБ без укладення письмової згоди відповідача, підключив послугу страховий платіж за договором «Страхування кредитного ліміту» і банком було безпідставно автоматично списано з кредитної карточки відповідача страхові платежі на загальну суму 1 596, 51 грн, чим безпідставно збільшена заборгованість відповідача перед банком. Крім того, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до пункту 1.38 статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів» списання договірне - списання банком з рахунка клієнта коштів без подання клієнтом платіжного доручення, що здійснюється банком у порядку, передбаченому в договорі, укладеному між ним і клієнтом, або згідно з умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку. Платник при укладенні договорів із банком має право передбачити договірне списання грошей із своїх рахунків на користь банку платника та/або третіх осіб (пункт 26.1 статті 26 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів»). Згідно з пунктом 1.7 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Національного банку України від 21 січня 2004 року № 22 (далі - Інструкція), кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученнями власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції) або на підставі розрахункових документів стягувачів згідно з главами 5 та 12 цієї Інструкції. Банк обумовлює своє право на здійснення договірного списання за дорученням платника з його рахунку в договорі банківського рахунку або іншому договорі про надання банківських послуг (пункт 6.1 Інструкції). Таким чином, якщо договором банківського обслуговування не передбачено доручення клієнта на автоматичне списання коштів, дії банку є неправомірними та можуть оскаржуватися до суду в рамках закону «Про захист прав споживача». Враховуючи ту обставину, що відповідач не оскаржив дії банку щодо автоматичного списання коштів з інших її платіжних карток на погашення кредитної заборгованості по картках з 18.11.2009 року по 01.02.2021 року, то автоматичне списання коштів слід вважати такими, що внесені відповідачем на погашення кредитної заборгованості відповідача по тілу кредиту. Проаналізувавши зібрані і досліджені у судовому засіданні докази у їх сукупності, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не надано доказів, які б суд міг покласти в основу задоволення вимог позивача про стягнення заборгованості за кредитним договором від 18.11.2009 року, відповідно до вимог ст.ст.76-81 ЦПК України. Виходячи із встановлених фактичних обставин справи, вимог чинного законодавства, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд доходить висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю. Крім того, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Суд не вдався до перерахунку розрахунку, наданого позивачем (а.с. 4-11), а дослідивши надані позивачем докази, перевірив даний розрахунок та встановив, що він не відповідає дійсним обставинам справи та не грунтується на вимогах чинного законодавства, що регулює договірні кредитні правовідносини. Крім того, оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, то сплачений при поданні позову судовий збір в розмірі 2 270, 00 грн не підлягає стягненню з відповідача та залишається за позивачем.

Outcome: dismissed