Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-31 00:00:00

23 червня 2017 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] сільської ради Кобеляцького району Полтавської області про повернення відібраних у неї з чоловіком [PERSON] дітей, в якому прохає повернути їй малолітніх дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], які перебувають в Кременчуцькому спеціалізованому будинку дитини. Позов мотивує тим, що рішенням Кобеляцького районного суду Полтавської області від 04 лютого 2016 року за неналежне виконання батьківських обов'язків було ухвалено відібрати у неї та [PERSON] малолітніх дітей без позбавлення батьківських прав та передано на опікування органу опіки та піклування [PERSON] сільської ради Кобеляцького району Полтавської області для їх влаштування. Малолітні сини перебувають в Кременчуцькому спеціалізованому будинку дитини . Оскільки батько вказаних дітей помер, а позивач проживає на даний час в будинку своїх батьків у с. Іванівка, Кобеляцького району Полтавської області, де створила всі належні матеріально-побутові умови для їх проживання, [PERSON] прохала повернути їй дітей. У судовому засіданні позивач позов підтримала та пояснила, що на даний час обставини, які були підставою для відібрання у неї дітей відпали, зокрема вона проживає в батьківському будинку, де створила всі умови для проживання дітей, змінили свою поведінку та ставлення до дітей на краще, зробила необхідний ремонт у помешканні, заготовила у достатній кількості продукти харчування й паливо на зиму. У звязку з цим просила позов задовольнити та повернути їй дітей. Представник відповідача [PERSON] сільської ради в судовому засіданні позов визнав та пояснив, що відповідач змінила поведінку в кращий бік, на даний час перестали існувати обставини, що спричинили відібрання дітей, а також зазначив, що позивач відвідувала дітей, хоча вони й перебувають на значній відстані від матері. Представник третьої особи - служби в справах дітей Кобеляцької районної державної адміністрації Полтавської області [PERSON] в судовому засіданні виступає виключно в інтересах дітей і дітям буде краще з біологічною матірю. Позивач виправилась і створила належні умови для проживання у будинку, характеризується позитивно, причини відповідно до яких відібрали дітей теоретично усунуті, претензій відносно умов проживання немає, дітей відвідувала. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити з таких підстав. Відповідно ст.170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоровя і морального виховання. Якщо відпадуть причини, які перешкоджали належному вихованню дитини її батьками, суд за заявою батьків може постановити рішення про повернення їм дитини. Виходячи з аналізу зазначеної норми права, оскільки підставою для відібрання дитини є випадки, при яких залишення дитини у батьків є небезпечним для її життя, здоровя і морального виховання, то повернення дитини можливе лише при усуненні зазначених обставин (батько, мати вилікувались, змінили поведінку, змінили ставлення до дитини тощо). Довести це необхідно позивачу, оскільки кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ч. 1 ст. 60 ЦПК). Саме позивачеві належить довести, по-перше, факт зникнення обставин, що були підставою для відібрання дитини, а по-друге, доцільність повернення дитини в рідну сімю. Судом встановлено, що позивач є матірю малолітніх дітей - [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] (а.с. 9,10,11). Іх батько [PERSON] 26.02.2016 року помер ( а.с.12). Рішенням Кобеляцького районного суду Полтавської області від 04 лютого 2016 року за неналежне виконання батьківських обов'язків було ухвалено відібрати у [PERSON] та [PERSON] малолітніх дітей без позбавлення батьківських прав та передано на опікування органу опіки та піклування [PERSON] сільської ради Кобеляцького району Полтавської області для їх влаштування (а.с. 6-7). Відібрання дітей стало для позивача, як для матері переломним моментом в її житті та змусило змінити поведінку в кращий бік. Вона постійно відвідує дітей, за місцем проживання характеризується позитивно. Проживає у житловому будинку своїх батьків, разом з ними та братовою сімєю, де створила всі належні матеріально-побутові умови дітям для їх проживання, про що свідчить Акт обстеження житлово-побутових умов від 12.06.2017 року, в якому зазначено, що будинок опалюється газом, підведена електроенергія, є всі необхідні меблі, постільна білизна, одяг, в достатній кількості продукти харчування, ведеться підсобне господарство, обробляється присадибна ділянка, де вирощуються овочі для власних потреб, тому наявні всі необхідні умови для проживання. Таким чином, на даний час перестали існувати обставини, що спричинили відібрання дітей. Відповідно ст.ст. 11, 12, 14 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сімї разом з батьками або в сімї одного з них та на піклування батьків. Предметом основної турботи та основним обовязком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Виховання в сімї є першоосновою розвитку особистості дитини. Держава надає батькам допомогу у виконанні ними своїх обовязків щодо виховання дітей, захищає права сімї. Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. У преамбулі до Конвенції ООН про права дитини зазначено, що дитині для повного та гармонійного розвитку необхідно зростати в сімейному оточенні. Згідно зі статтею 9 вказаної Конвенції Держави-сторони дбають про те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи за судовим рішенням визначають відповідно до застосовного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в інтересах дитини. Вирішення такого питання може бути необхідним у тому чи іншому випадку, коли, наприклад, батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї. При цьому всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у вирішенні такого питання та викладати свою позицію. Конвенція про права дитини, виходячи із рівності прав матері та батька, у пункті 1 статті 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Також згідно з ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, що ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Принцип 6 Декларації прав дитини 1959 року проголошує, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір'ю. Європейський суд з прав людини у п. 52 рішення у справі «Савіни проти України» зазначив, що у будь-якому разі передання дитини під державну опіку необхідно зазвичай розглядати як тимчасовий захід, здійснення якого має одразу припинятися, коли це дозволяють обставини. Отже, такий захід не може бути санкціонований без попереднього розгляду можливих альтернативних заходів і має оцінюватися в контексті позитивного обов'язку держави вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз'єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою та якщо це можливо, не допускаючи розлучення братів і сестер. Враховуючи наведені обставини, позивач фактично усунула причини, які перешкоджали належному вихованню дітей, приймаючи до уваги бажання позивача виконувати батьківські обов'язки, брати участь в житті та вихованні дітей, позивач змінила свою поведінку, позитивно характеризуються за місцем свого проживання, створила належні умови для проживання та виховання малолітніх дітей у будинку, суд дійшов висновку про те, що причини, які перешкоджали належному вихованню дітей відпали, а тому вимоги позивача щодо повернення їй дітей є обґрунтованими і відповідають інтересам дітей.

Outcome: approved