Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-23 00:00:00

23 грудня 2016 року [PERSON] звернулася в суд з зазначеним позовом до ДУ «Інститут невідкладної і відновної хірургії імені В.К. Гусака Національної академії медичних наук України» про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги мотивувала тим, що 10 лютого 2000 року вона була прийнята на роботу до Інституту Невідкладної і відновної Хірургії АМН України на посаду лікаря-офтальмолога центру судинної офтальмології, згідно з наказом № 27-к від 09 лютого 2000 року. Розпорядженням Кабінету Міністрів України № 229-р від 23 квітня 2003 року Інститут невідкладної та відновної хірургії АМН України було перейменовано у Інститут невідкладної та відновної хірургії імені В.К. Гусака. Відділення офтальмології було перейменовано у відділення мікрохірургії ока. Інститут знаходився у м. Донецьку. У зв'язку з народженням 16 травня 2013 року доньки вона перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3 річного віку. У період її перебування у відпустці, на підставі постанови КМ України № 595 від 07 листопада 2014 року Державну установу «Інститут невідкладної і відновної хірургії ім. В.К. Гусака Національної Академії Наук України» переміщено з м. Донецька до м. Києва. У зв'язку з переміщенням відповідача з м. Донецька до м. Києва, на підставі її заяви наказом № 12-к/20 від 11 грудня 2014 року вона була переведена на посаду старшого наукового співробітника відділу невідкладної і відновної судинної хірургії з 11 грудня 2014 року та вважалася такою, що продовжує перебувати у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3 річного віку. Після переміщення до м. Києва вона з'явилася за новим місцем знаходження відповідача, написала необхідну заяву та продовжила перебувати у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3 річного віку. 17 травня 2016 року вона прийшла на роботу до інституту та написала заяву про надання дозволу приступити до роботи з 17 травня 2016 року. Зазначену заяву вона надала в.о. директора інституту [PERSON], який сказав її, що коли приймуть наказ про дозвіл приступити до роботи, її повідомлять коли приступати до роботи, оскільки на той момент не було місця де можна було б працювати. Декілька разів вона приходила до інституту у відділ кадрів, але її повідомляли, що наказу немає та її повідомлять коли виходити на роботу. Про робоче місце куди вона мала виходити з відпустки її ніхто не повідомляв, наказу про дозвіл приступити до роботи у зв'язку з виходом з відпустки ніхто не видавав. Відповідач викликав її на роботу 12 грудня 2016 року, проте коли вона прийшла їй вручили копію наказу № 49-к про звільнення за прогул. Відповідач не з'ясовував поважність причин її відсутності на роботі, пропозицій надати пояснення не надходило. Наказ про її допуск до роботи не видавався, їй не визначали робоче місце, де вона мала працювати та не допускали до роботи, тому були відсутні підстави для її звільнення. На звільнення на надавалась згода профспілкової організації, хоча вона була членом профспілкової організації. Незаконним звільненням їй завдано моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях, пов'язаних з втратою робочого місця та заробітку. Просила суд ухвалити рішення, яким: -визнати незаконним та скасувати наказ № 49-к від 09 грудня 2016 року про звільнення; -поновити її на роботі в Державній установі «Інститут невідкладної і відновної хірургії імені В.К. Гусака Національної Академії Медичних Наук України» на посаді старшого наукового співробітника відділу невідкладної і відновної судинної хірургії; -стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу; -стягнути з відповідача на її користь, завдану незаконним звільненням моральну шкоду в розмірі 15000 гривень. Ухвалою Солом'янського районного суду міста Києва від 25 липня 2017 року за заявою позивача залишено без розгляду її позовну заяву до ДУ «Інститут невідкладної і відновної хірургії імені В.К. Гусака Національної академії медичних наук України» в частині вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Протокольною ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 25 липня 2017 року до участі в справі в якості третьої особи залучений [PERSON] як особа, що підписувала наказ про звільнення позивача з роботи. У судовому засіданні позивач та її представник підтримали заявлений позов та просили його задовольнити в повному обсязі з наведених у ньому підстав. Представник відповідача проти задоволення позову заперечувала. Пояснила суду, що комісією з проведення службової перевірки було встановлено систематичні прогули та невиконання службових обов'язків старшим науковим співробітником [PERSON], тому наказом № 49-к від 09 грудня 2016 року позивача звільнили з роботи. [PERSON] ознайомили з наказом та видали трудову книжку. Третя особа - [PERSON] також вважає, що позов не підлягає задоволенню, оскільки звільнення позивача за прогул відповідало вимогам закону. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено та не оспорюєвалось учасниками судового розгляду, що 10 лютого 2000 року [PERSON] прийнято на посаду лікаря-офтальмолога центру судинної офтальмології Інституту невідкладної і відновлювальної хірургії АМН України на підставі наказу № 27-к від 09 лютого 2000 року. З наданої копії трудової книжки [PERSON] вбачається, що 01 січня 2003 року згідно з штатним розписом центр перейменований у відділення офтальмології. Розпорядженням КМ України № 229-р від 23 квітня 2003 року Інститут невідкладної та відновної хірургії АМН України було перейменовано у Інститут невідкладної та відновної хірургії імені В.К. Гусака. 01 січня 2011 року відділення офтальмології перейменовано у відділення мікрохірургії ока (а.с. 9-10). Відповідно до постанови КМ України № 595 від 07 листопада 2014 року ДУ «Інститут невідкладної і відновної хірургії імені В.К. Гусака Національної Академії Наук України» переміщено з м. Донецька до м. Києва. Згідно з наказом № 12-к/20 від 11 грудня 2014 року позивача переведено на посаду старшого наукового співробітника відділу невідкладної і відновлювальної судинної хірургії з 11 грудня 2014 року (а.с. 38). Наказом № 49-к від 09 грудня 2016 року звільнено [PERSON] з посади старшого наукового співробітника відділу невідкладної і відновної судинної хірургії ДУ «Інститут невідкладної і відновної хірургії імені В.К. Гусака Національної академії медичних наук України» з 12 рудня 2016 року за прогули без поважних причин, п. 4 ст. 40 КЗпП України (а.с. 7). Підставою для звільнення став акт комісії ДУ «Інститут невідкладної і відновної хірургії імені В.К. Гусака НАМН України» результатів перевірки фактів порушення трудової дисципліни від 09 грудня 2016 року № 3-к, створеної на підставі наказу від 06 грудня 2016 року № 19 та актів комісії від 06 грудня 2016 року № 2-к і від 07 грудня 2016 року № 2/1-к. З актів комісії від 06 грудня 2016 року № 2-к і від 07 грудня 2016 року № 2/1-к вбачається, що за результатами перевірки комісія встановила відсутність старшого наукового співробітника відділу невідкладної і відновної судинної хірургії [PERSON] за місцем роботи: м. Київ, вул. Мельникова, 53, прим. 314 (а.с. 77, 78). З акту № 3-к від 09 грудня 2016 року про результати перевірки фактів порушення трудової дисципліни слідує, що [PERSON] 17 травня 2016 року звернулась до в.о. директора інституту [PERSON] з заявою про надання дозволу приступити до виконання службових обов'язків на посаді старшого наукового співробітника відділу невідкладної і відновної судинної хірургії. Членами комісії 07 грудня 2016 року здійснено перевірку наявності [PERSON] за місцем роботи. За результатами перевірки комісія встановила відсутність старшого наукового співробітника відділу невідкладної і відновної судинної хірургії [PERSON] за місцем роботи: м. Київ, вул. Мельникова, 53, прим. 314, про що складено акт № 1 від 07 грудня 2016 року. За результатами службової перевірки комісія постановила вважати за необхідне, зокрема, застосувати до [PERSON] дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення (а.с. 70-71). Відповідно до ч. 1 ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках зокрема прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Пунктом 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» передбачено, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40 і п. 1 ст. 41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. У відповідності до пункту 24 цієї постанови прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Пунктом 25 Типових правил внутрішнього трудового розпорядку визначено, що порушення трудової дисципліни може вважатися прогулом лише за наявності вини працівника. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Звертаючись в суд з зазначеним позовом [PERSON] посилалася на те, що вона перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. 17 травня 2016 року вона з'явилася на роботу до відповідача та написала заяву про надання дозволу приступити до роботи з 17 травня 2016 року. Зазначену заяву вона надала в.о. директора відповідача [PERSON], який їй сказав, що коли приймуть наказ про дозвіл приступити до роботи, її повідомлять та скажуть коли приступати до роботи, оскільки на той момент не було місця де можна було б працювати. Декілька разів вона приходила до відповідача у відділ кадрів, але її повідомляли, що наказу немає та її повідомлять коли виходити на роботу. Про робоче місце куди вона мала виходити з відпустки її ніхто не повідомляв, наказу про дозвіл приступити до роботи у зв'язку із виходом із відпустки ніхто не видавав. Новий керівник відповідача викликав її на роботу 12 грудня 2016 року, вона з'явилась, і тоді їй вручили копію наказу № 49-к про звільнення за прогули. Поважність причин її відсутності на роботі ніхто з'ясовував, пропозицій надати пояснення не надходило. Лист про надання пояснень був направлений не за її адресою. Частинами 1, 2 ст. 43 КЗпП України передбачено, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2 - 5, 7 статті 40 пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, працівником органу внутрішніх справ, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства. У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п'ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником. З наданої на запит суду відповіді Первинної профспілкової організації працівників Державної установи «Інститут невідкладної і відновної хірургії імені В.К. Гусака НАМН України» від 22 серпня 2017 року № 44 вбачається, що позивач [PERSON] не входила до числа членів профспілкової організації інституту, тому останньою не приймалось рішення щодо доцільності звільнення [PERSON] з роботи (а.с. 126-127). Заперечуючи проти позову ДУ «Інститут невідкладної і відновної хірургії імені В.К. Гусака Національної академії медичних наук України» посилалася на те, що позивач 17 травня 2016 року дійсно подала заяву про надання дозволу приступити до роботи. Для допуску позивача до роботи після виходу з декретної відпустки окремого наказу непотрібно. Проте підстави ненадання позивачу робочого місця для виконання трудових обов'язків попереднім керівником інституту стороні відповідача невідомі. Встановлено, що після переміщення ДУ «Інститут невідкладної і відновної хірургії ім.. В.К. Гусака НАМН України» до м. Києва, юридичною адресою установи є: м. Київ, вул. Героїв Севастополя, 30, а фактичною - м. Київ, вул. Мельникова, 53. Статтею 29 КЗпП України передбачено, що до початку роботи за укладеним трудовим договором власник або уповноважений ним орган зобов'язаний: 1) роз'яснити працівникові його права і обов'язки та проінформувати під розписку про умови праці, наявність на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, та можливі наслідки їх впливу на здоров'я, його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору; 2) ознайомити працівника з правилами внутрішнього трудового розпорядку та колективним договором; 3) визначити працівникові робоче місце, забезпечити його необхідними для роботи засобами; 4) проінструктувати працівника з техніки безпеки, виробничої санітарії, гігієни праці і протипожежної охорони. Сторона відповідача посилається на те, що співробітників інституту було проінформовано в листопаді 2014 року про місцезнаходження установи та розташування нових робочих місць. Позивач [PERSON] повідомлялась в телефонному режимі про розташування її робочого місця. Будь-яких належних доказів на підтвердження таких обставин суду надано не було. Згідно з ч. 1 ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. У матеріалах справи міститься лист від 28 липня 2016 року № 05/07/2016-01 про надання письмових пояснень про відсутність на позивача робочому місці (а.с. 86). Разом з тим, зазначений лист направлявся за адресою, де позивач не мешкає та не мешкала. Зазначений лист було надіслано на адресу [ADDRESS]. Проте відповідно до довідки № 3244001908 від 26 листопада 2014 року [PERSON] взята на облік як особа, переміщена з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції. З довідки також вбачається, що позивач зареєстрована в будинку [ADDRESS] (а.с. 12). Доказів на підтвердження належного вручення позивачу повідомлення про необхідність надання письмових пояснень стороною відповідача не надано. У такому випадку, суд вважає, що ДУ «Інститут невідкладної і відновної хірургії імені В.К. Гусака Національної академії медичних наук України» не було виконано вимог ст. 149 КЗпП України щодо відібрання у працівника письмових пояснень перед застосуванням дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення. Крім того, у судовому засіданні в якості свідка була допитана [PERSON] Свідок показала, що працює на посаді головного спеціаліста відділу кадрів інституту з 02 лютого 2016 року. Позивача вона бачила коли остання приходила писати заяву про вихід з декретної відпустки у травні 2016 року. Вона передала цю заяву в.о. директору [PERSON], який мав здійснити всі подальші дії стосовно надання робочого місця та визначення кола обов'язків працівника [PERSON] Про вчинення чи не вчинення таких дій їй достовірно невідомо. Акти про відсутність [PERSON] на робочому місці складались та підписувались у приміщенні інституту за адресою: м. Київ, вул. Мельникова, 53. за поданням безпосереднього керівника (начальника відділу) [PERSON] Зазначений відділ знаходиться іншому приміщенні інституту. На робочому місці позивача вона особисто не була, і де воно має знаходитись їй невідомо. Вбачається, що відповідачем не було визначене робоче місце позивачу після подання 17 травня 2016 року заяви про надання дозволу приступити до роботи в зв'язку з закінченням відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, не було здійснено належну перевірку причин відсутності працівника, не встановлено дійсних причин відсутності позивача та робочому місці. Роботодавцем фактично не здійснено належне фіксування відсутності позивача на робочому місці, оскільки акт про відсутність складався в іншому приміщенні без огляду робочого місця [PERSON] За таких обставин, суд вважає, що звільнення позивача з роботи було передчасним, а тому наказ № 49-к від 09 грудня 2016 року про звільнення [PERSON] з роботи з 12 грудня 2016 року за прогули без поважних причин не відповідає вимогам закону. Питання щодо скасування наказу про звільнення не належить до компетенції суду, оскільки має вирішуватись роботодавцем у порядку виконання рішення у випадку задоволення позову. Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. З огляду на те, що наказ про звільнення визнаний судом незаконним, підлягають задоволенню й вимоги про поновлення позивача на посаді старшого наукового співробітника відділу невідкладної і відновної судинної хірургії Державної установи «Інститут невідкладної і відновної хірургії імені В.К. Гусака Національної академії медичних наук України» з 12 грудня 2016 року. Суд вважає, що вимога позивача про відшкодування моральної шкоди ґрунтується на вимогах ст. 237-1 КЗпП України, якою передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. При вирішенні питання щодо розміру суми моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача, суд враховує, що діями відповідача позивачу спричинені моральні страждання, оскільки порушені її трудові права. Разом з тим, з урахуванням принципів розумності та справедливості, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивача в цій частині в розмірі 500 гривень. З огляду на наведене, позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь держави підлягає судовий збір в сумі 1378 на користь [PERSON] та в сумі 275 гривень 60 копійок на користь держави. На підставі п. 4 ч. 1 ст. 367 ЦПК України підлягає допуску до негайного виконання рішення в частині поновлення позивача на роботі.

Outcome: partial