Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-22 00:00:00

22 вересня 2016 року до Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області звернувся [PERSON] позивач з позовними вимогами, яки згодом уточнив та просить скасувати рішенні виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради № 73 від 20.01.1998 року в частині передачі [PERSON] у приватну власність земельної ділянки № 150 площею 0,0600 га, розташованої в садовому товаристві № 2 в м. Ізмаїлі Одеської області. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав та наполягав на їх задоволенні. Представник відповідача виконавчий комітет Ізмаїльської міської ради позовні вимоги визнала не заперечувала проти задоволення позову в повному обсязі. Представник третьої особи садове товариство № 2 не заперечувала проти задоволення позову. Третя особа [PERSON] в судове засідання не зявився, згідно наданого свідоцтва про смерть [PERSON] помер 26.10.2016 року. Вислухавши пояснення позивача, відповідача, вивчивши і дослідивши матеріали справи, суд, на підставі фактів, встановлених у судовому засіданні, дійшов наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що рішенням виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради № 73 від 20.01.1998 року [PERSON], члену садового товариства № 2 була передана у приватну власність земельна ділянка № 150, площею 0,0600 га для ведення садівництва та було рекомендовано замовити технічну документацію для видачі державного акту на право приватної власності на землю. 02 грудня 2006 року [PERSON] вибув із членів садового товариства у звязку із переоформленням вказаної земельної ділянку на [PERSON] У свою чергу 02 грудня 2006 року [PERSON] втупив до складу членів садового товариства № 2 та по теперішній час земельна ділянка № 150 , площею 0,0600 га в садовому товаристві № 2 в м. Ізмаїлі Одеської області знаходиться в його користуванні. Однак до теперішнього часу [PERSON] вважається власником вищезазначеної земельної ділянки, оскільки його право власності посвідчено рішенням виконкому, про що внесений запис у з земельно - кадастрові документи. державний акт на право власності на спірну земельну ділянку [PERSON] не отримав та належним чином право власності не оформив. 26 серпня 2016 року позивач звернувся із заявою до виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради про передачу земельної ділянки № 150 садового товариства № 2 в м. Ізмаїлі Одеської області , однак йому було відмовлено у звязку із тим, що рішенням виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради № 73 від 20.01.1998 року [PERSON], була передана у приватну власність земельна ділянка № 150, площею 0,0600 га. З моменту прийняття даного рішення органом місцевого самоврядування згідно декрету Кабінету міністрів України від 26.12.1992 року № 15-92 « Про приватизацію земельних ділянок» у [PERSON] виникло право власності на вищевказану земельну ділянку і для його припинення необхідно звернутися до суду. Відповідно до ч.1 ст. 35 Земельного кодексу України вказано, що громадяни України із земель державної і комунальної власності мають право набувати безоплатно у власність або на умовах оренди земельні ділянки для ведення індивідуального або колективного садівництва. Відповідно, [PERSON] була надана у приватну власність земельна ділянка № 150 площею 0,0600 га в садовому товаристві № 2 для ведення садівництва рішенням виконкому № 73 від 20.01.1998 року. Частина перша статті 116 Земельного кодексу України передбачає, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Відповідно до вимог ст. 125 Земельного Кодексу , право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Однак відповідач [PERSON] державний акт на право власності на спірну земельну ділянку не отримав та належним чином право власності на оформив. Відповідно до вимог ст. 61 ЦПК України, обставини, визнанні сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Згідно зі ст. 174 ч.4 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову в прийняті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до ч.1 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК). Таким чином, аналізуючи вище викладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку про існування правових підстав для задоволення позовних вимог.

Outcome: approved