Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-14 00:00:00

23 жовтня 2014 року [PERSON] звернулась до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та позбавлення її права користування спірним житлом (а.с. 2-4). Позовні вимоги позивач обґрунтувала тим, що їй на праві особистої приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS]. В спірному будинку зареєстровані вона та її рідні сини: [PERSON] та [PERSON]. Однак, на день звернення до суду в будинку проживає вона та [PERSON], а [PERSON] з 2008 року по теперішній час, тобто більше чим один рік без будь-яких поважних причин не користується спірним житловим будинком і не бере участь у витратах по утриманню будинку. На звернення позивача з проханням знятись з реєстрації відповідач відмовився. Позивач просить визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування будинком [ADDRESS], позбавити його права користування та зняти його з реєстрації за вказаною адресою. 08 грудня 2014 року відповідач [PERSON] звернувся до суду з зустрічною позовною заявою до [PERSON] про вселення та встановлення порядку користування житловим будинком та зобов'язання не чинити перешкод у користуванні ним. Посилаючись в обґрунтування позову на те, що на сьогоднішній день він зареєстрований у спірному будинку, іншого житла в своїй власності не має. [PERSON] перешкоджає йому користуватись житловим приміщенням, змінивши замок вхідних дверей, від яких у нього не має ключів. Добровільно впустити його до будинку та встановити з ним порядок користування житловим приміщенням відповідач [PERSON] відмовилась. За її неправомірних дії він не має можливості користуватись житловим приміщенням. Позивач за зустрічним позовом просить вселити його в будинок, зобов'язати відповідача не перешкоджати йому користуватись житлом та підсобними приміщеннями будинку (а.с. 40-41). В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала, просила задовольнити в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. В задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] просила відмовити. Так, позивачем в судовому засіданні було пояснено суду, що відповідач зареєстрований [ADDRESS]. Він займав гараж до 2011 року, який знаходиться на території її домоволодіння по [ADDRESS] і пристосував його, як магазин, де його дружина займалась реалізацією товарів. Проте, відповідач нехтував своїм обов'язком щодо сплати комунальних платежів щодо його утримання і це завдавало позивачу матеріальних незручностей. Відповідач [PERSON] позовні вимоги [PERSON] не визнав, просив відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на заперечення проти позову (а.с. 43). Підтримав позовні вимоги за зустрічним позовом та просив задовольнити їх в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в зустрічній позовній заяві. При цьому суду пояснив, що в дійсності його цікавить лише місце реєстрації, оскільки він придбав земельну ділянку, на якій будує будинок, однак на теперішній час він не може зареєструватися за адресою знаходження земельної ділянки, оскільки будівля ще не оформлена належним чином. Вислухавши доводи та пояснення сторін, допитавши свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], вивчивши та дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову [PERSON] необхідно відмовити в повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] прийняла у дар від [PERSON] жилий, шлакоблочний, цегляний будинок, який знаходиться в [ADDRESS] та розташований на земельній ділянці розміром 655 кв.м. згідно договору укладеного 16 червня 1988 року (а.с. 5). Відповідно до технічного паспорту на житловий будинок індивідуального житлового фонду, розташованого у [ADDRESS] власником будинку в цілому зазначено [PERSON], будинок має житлову площу 73,8 кв.м. та жилу 29,6 кв.м. (а.с. 6-11). З копії паспорта [PERSON] вбачається, що остання з 10 квітня 1987 року зареєстрована у [ADDRESS] (а.с. 12). Домовою книгою прописки громадян в будинку [ADDRESS] підтверджується, що в будинку зареєстровані: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с. 13-20). Довідкою, виданою головою квартального комітету № 27 від 23.10.2014 року підтверджено, що [PERSON] проживає з сім'єю по [ADDRESS], яка складається з: [PERSON] 1964 року народження в будинку зареєстрований, але не проживає з 2008 року по теперішній час, тобто 2014 року. Скарг на нього в квартальний комітет не надходило (а.с. 21, 34). З довідки, виданої головою квартального комітету від 17.03.2014 року вбачається, що [PERSON] зареєстрована разом з [PERSON] та [PERSON] по [ADDRESS] (а.с. 22, 34). В свідоцтві про народження серії [NUMBER] [PERSON], який народився [INFO] батьками записано: [PERSON] та [PERSON] (а.с. 23). 06 грудня 1985 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, про що в свідоцтві про укладення шлюбу зроблено актовий запис № 630. Прізвище після укладення шлюбу [PERSON] змінено на «[PERSON]» (а.с. 24). З копії паспорта [PERSON] вбачається, що останній з 01 липня 1986 року по 24 листопада 2006 року був зареєстрований [ADDRESS] та з 14 грудня 2006 року зареєстрований [ADDRESS] (а.с. 35). 20 січня 2008 року Амур-Нижньодніпровським відділом РАЦС Дніпропетровського міського управління юстиції зареєстровано шлюб [PERSON] з [PERSON], про що зроблена відповідна відмітка в паспорті [PERSON] (а.с. 35). Згідно відповіді Самарського РВ ДМУ ГУМВС України від 25 травня 2011 року №47/5431 [PERSON] повідомлено про те, що в ході перевірки, встановлено, що в діях [PERSON] відсутні ознаки складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України, в зв'язку з чим в порушенні кримінальної справи відмовлено. З [PERSON] проведено профілактичну бесіду та в подальшому буде складено протокол за адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 1732 КУпАП (а.с. 51). Дані правовідносини регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України та Житловим кодексом України. Стаття 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки само по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Стаття 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки само по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, а також ст. Протоколу № 1 до неї передбачають право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватись своїм майном, не допускаючи позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах не заборонених законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, в разі якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як встановлено судом з показів свідків та письмових доказів, [PERSON] дійсно за місцем реєстрації не проживає більше року, поважність його відсутності за адресою реєстрації в судовому засіданні відповідач не довів та не надав суду докази належні докази на підтвердження своїх заперечень. У відповідності до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. За змістом ст. 156 ЖК України право на користування житлом мають члени сім'ї, власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить. Так, в судовому засіданні було встановлено, що відповідач був зареєстрований в будинку з 2006 року однак, з показів свідків та письмових доказів вбачається, що він не проживає за вищевказаною адресою, а реєстрація в будинку носила формальний характер. Доводи [PERSON] щодо перешкод йому в заселенні до будинку з боку позивача не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду та спростовуються показами свідків та письмовими доказами в їх сукупності. Частиною 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Отже, вимоги позивача [PERSON] про зняття з державної реєстрації [PERSON] не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки саме по собі рішення суду про визнання особи, такою, що втратила право на користування житловим приміщенням і є підставою для зняття її з реєстрації. Згідно норм ст. 3 ЦПК України кожна особа вправі звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи інтересів, а в інтересах інших осіб, або державних чи суспільних інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог та заперечень. Суд не приймає до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. В силу ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом неодноразово роз'яснювались учасникам процесу положення ст.ст. 10, 11, 57-60, 61 ЦПК України та наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, а також те, що суд розглядає цивільні справи в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь справі, при цьому суд приймає до розгляду тільки ті докази, які мають значення по справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що сторони в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, мають право скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідними клопотаннями про витребування доказів та ін. Статтею 212 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Виходячи з встановлених в судовому засіданні обставин справи, діючого матеріального закону, з урахуванням роз'яснень, викладених в постанові пленуму ВССУ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», а також загальних засад цивільного судочинства відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного Кодексу України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та позбавлення її права користування спірним житлом підлягають частковому задоволенню. Перевіривши та з'ясувавши всі необхідні обставини справи та оцінюючи усі наявні докази по справі, досліджені в судовому засіданні в їх сукупності, приймаючи до уваги вищевикладене, суд приходить до висновку, що в задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] про вселення та встановлення порядку користування житловим будинком та зобов'язання не чинити перешкод у користуванні ним, необхідно відмовити в повному обсязі. Враховуючи, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, то у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Оскільки в задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] судом має бути відмовлено, судові витрати, понесені [PERSON] не відшкодовуються. На підставі викладеного та

Outcome: partial