Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-04 00:00:00

23.06.2015 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позовні вимоги мотивовано тим, що позивач є власником квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Відповідачка зареєстрована у вказаній квартирі, однак протягом трьох років у ній не проживає, жодних її речей в квартирі немає, участі у сплаті комунальних послуг та утриманні квартири відповідачка не приймає, кореспонденції за вказаною адресою не отримує. Позивачка зазначає, що будь-яких перешкод у користуванні квартирою вона відповідачці не чинила та з квартири остання виїхала добровільно і з власної волі не користується квартирою. Потреба у визнанні відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням обумовлена незначними доходами сім'ї позивача на які непосильним тягарем накладається сплата комунальних послуг. В судовому засіданні позивачка підтримала вимоги своєї позовної заяви з підстав викладених у ній, просить позов задовольнити і додатково пояснила суду, що відповідачка виїхала з квартири у травні 2012 року без пояснення будь-яких причин і до цього часу не поверталась. Відповідачка в судове засідання не з'явилась, причини неявки суду не повідомила. На адресу зареєстрованого місця проживання відповідача та її неповнолітнього сина судом було направлено судову повістку про виклик до суду, однак поштове відправлення повернулось з відміткою про закінчення терміну зберігання. Враховуючи положення ч. 5 ст. 74 ЦПК України, за наведених вище обставин, суд визнає повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи належним. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи зміст наведеної норми та викладені вище обставини, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду показав, що позивачка є його матір'ю, а відповідачка дружиною Приблизно на початку літа 2012 року відповідачка добровільно виїхала з квартири і до теперішнього часу не поверталась. Перешкод у користуванні квартирою відповідачці ніхто не чинив. Суд, вислухавши пояснення позивача та покази свідка, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі зібрані по справі докази у їх сукупності дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають до задоволення, з огляду на наступне. Позивач є власником кв. [ADDRESS], що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 27.01.2011 року (а.с. 6). Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до положень ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно довідки форми 3 від 10.06.2015 року, у зазначеній квартирі зареєстровані: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] (а.с. 5). Відповідно до положень ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Факт не проживання відповідача у належній позивачу квартирі понад встановлені законом терміни, підтверджується актом затвердженим начальником ЖРЕО-401 від 17.06.2015 року (а.с. 7), поясненнями позивача та показами свідка. Таким чином, як вбачається з позовної заяви та зібраних по справі доказів, відповідач не проживає в квартирі понад встановлений ст. 405 ЦК України термін. Незважаючи на те, що відповідачка не проживає в квартирі, вона з реєстраційного обліку не знімається, не приймає участі в утриманні квартири та не сплачує комунальні послуги, тому суд приходить до висновку, що позивач правомірно вимагає визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. На підставі викладеного,

Outcome: approved