Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-21 00:00:00

24.02.2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому з урахуванням уточнених вимог просить: усунути перешкоди у користуванні, розпорядженні належною їй на праві власності 38/100 частками домоволодіння за адресою: м. Харків, вул. Вятська, 83, та визнати [PERSON] та [PERSON] [INFO], такими що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: м. Харків, вул. Вятська, 83; зняти [PERSON] та [PERSON] [INFO] з реєстрації місця проживання за вказаною адресою. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що з 2010 року вона є власником 38/100 частин домоволодіння по вул. Вятська, 83. Вказане домоволодіння належало її чоловіку, яке вона отримала як спадщину. Після смерті її чоловіка у вказаному житловому будинку мешкає її син [PERSON], онук [PERSON]. Відповідачка зі своїм сином [PERSON] у вказаному будинку не проживала та не проживає. Відповідачка з сином була тимчасово зареєстрована у вказаному будинку до вирішення питання про її місце проживання. Однак, відповідачка, яка не є членом її сімї, не лише не знялася з реєстрації, а прописала і свою дитину [PERSON]. Відповідачка ніколи не сплачувала комунальні послуги, не приймала участь у витратах на утримання приміщення. Реєстрація відповідачів перешкоджає їй у користування та розпорядженні майном, реєстрація відповідачки без фактичного проживання не надає їй право на збереження за нею житла. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, надала пояснення відповідно до викладених в позові вимог. Спірне домоволодіння належало її чоловікові [PERSON] з 1987 року. 15.12.2009 року її чоловік помер, та вона в порядку спадкування за заповітом набула право власності на будинок в 2010 році. На час смерті її чоловіка в будинку вона проживала одна, а прописані були [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. У [PERSON] є син [PERSON] та донька [PERSON], зі своєю дружиною [PERSON] розірвав шлюб в 2016 року. Відповідачку зареєстрували у спірному будинку в 2007 році, щоб відповідачка ходила до школи. З 2014 року її син [PERSON] та її онук [PERSON] почали проживати у спірному будинку, а з 2015 року [PERSON] проживає в іншому будинку. Відповідачка не хоче виписувати зі спірного домоволодіння. Вона є пенсіонеркою, тому їй важко сплачувати комунальні послуги за відповідачку. Крім того, відповідачку розшукують кредитори, дзвонять їй, присилають їй листи щодо конфіскації майна, тому саме тому вона хоче її зняти з реєстрації. Відповідачка до її прописки у спірному будинку, була прописана за іншою адресою [ADDRESS], яка належала на праві власності [PERSON], та яка була потім продана 2007 року. Дозвіл на продаж вказаної квартири отримали в опікунській раді, оскільки [PERSON] була неповнолітньою, мабуть, тому її прописали у її спірному будинку. Відповідач [PERSON], яка діє також в інтересах дитини [PERSON] [INFO], позовні вимоги не визнала повністю, просила відмовити у задоволенні позову. Пояснила, що у спірному будинку вона проживала давно, коли була маленькою. з 2007 року вона була прописана по вул. Вятська, 83, яка належить її бабусі (позивачці). У вказаному домоволодінні вона була прописана у звязку з тим, що коли вона була неповнолітньою, потрібно було продати квартиру [ADDRESS], у якій вона була прописана, тому її батько прописав по вул. Вятській, щоб батькам опікунська рада надала дозвіл на продажу квартири. Позивачка не дозволяє їй проживати у спірному домоволодінні, та вона з дитиною фактично взагалі залишилася без житла. У спірному домоволодінні залишався її одяг, одяг її дитини, іграшки. Зараз мабуть вже нічого не залишилося. Їй нікуди виписатися. Зараз вона тимчасово проживає в БФ «Деполь Україна» на території монастиря. [PERSON] позовні вимоги просив задовольнити, пояснив, що він є братом відповідачки [PERSON] У спірному будинку проживають він та бабуся [PERSON], він також зареєстрований у цьому будинку. [PERSON] не зявився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, в ході судового розгляду позовні вимоги просив задовольнити, пояснив, що він є батьком відповідачки [PERSON] До спірному будинку приїжджали якісь люди, які погрожували бабусі конфіскувати майно чи вчинити інші дії, якщо [PERSON] не віддасть грошові кошти. А також, друга підстава це те, що бабусі важко сплачувати комунальні послуги за прописку [PERSON]. Представник Управління Служб у справах дітей Київського району м. Харкова Департаменту праці та соціальної політики ХМР проти позову заперечувала, зазначила, що у разі втрати дитиною права користування спірним житлом, то порушаться права дитини. Оскільки нормами Сімейного кодексу закріплено, що дитина повинна проживати з батьками, або одним з батьків, то мова тоді йде і про маму (відповідачку), за якою також має бути збережено право користування житлом. Позивачка пропонували переїхати відповідачці з дитиною до с. Шелудьківка, пров. Мічурина, 6, однак згідно з актом обстеження вказане житло не придатне для проживання, майже все вибито та знищено. На теперішній час відповідачка тимчасово проживає БФ «Деполь Україна», тому відповідачці з дитиною потрібно надати шанс. Представник Відділу реєстрації місця проживання у Київському районі м. Харкова Управління ведення Реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації ХМР не зявився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність. Суд, вислухавши учасників процесу, перевіривши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Як вбачається зі Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 01.09.2010 року, житловий будинок з надвірними будівлями по вул. Вятська, 83, у м. Харкові на праві власності належить позивачці [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину від 12.08.2010 року. Згідно з довідкою Адміністрації Київського району ХМР від 21.12.2015 року, у 38/100 частин житлового будинку по вул. Вятська, 83, у м. Харкові зареєстровані [PERSON] (наймач), [PERSON] (наймач), [PERSON] (наймач), [PERSON] (наймач). З паспорту відповідачки [PERSON] вбачається, що вона булу з 27.06.2007 року зареєстрована [INFO]. Відповідно до свідоцтва про народження, матірю [PERSON], [INFO], є [PERSON], а батьком «Сушко Роман Іванович». Відповідачка [PERSON] неодружена (одинока мати), у звязку зі скрутним матеріальним становищем з дитиною була направлена Центром соціальних служб для сімї, дітей та молоді Київського району м. Харкова Департаменту праці та соцполітики до «Центру матеріа та дитини». Як вбачається з довідок Всеукраїнського благодійного фонду «Деполь Україна» від 10.05.2016 року та 01.11.2016 року, [PERSON] [INFO] разом зі своїм малолітнім сином [PERSON], [INFO], є учасником проекту «Центр матері та дитини» БФ «Деполь Україна» з 25 квітня 2016 року. [PERSON] разом із сином опинилися в складних життєвих обставинах, вони залишилися без місця постійного проживання. На теперішній час вони фактично проживають за адресою: [INFO], на території римо-католицької спільноти монастирю «Ордену сестер малих місіонерок милосердя». 27.10.2016 року [PERSON] була відсутня на проекті тому, що займалася організацією похоронних заходів у звязку зі смертю біологічного батька своєї дитини. Згідно з витягом з договору про надання благодійної допомоги від 25.04.2016 року, Фонд, зокрема, надає право надання ліжка місця для тимчасового перебування матері та дитини. Як вбачається з акту обстеження Шелудьківської сільської ради Зміївського району Харківської області від 28.06.2016 року, житловий будинок в с. Шелудьківка по пров. Мічурина, 6, не придатний для проживання з дитиною. З позовної заяви та пояснень позивача вбачається, що підставами для усунення перешкод у володінні, користування та розпорядження її житловим будинком шляхом втрати права користування житлом відповідачів та зняття їх з реєстрації є те, що позивачка вимушена сплачувати комунальні послуги за відповідачку та те, що відповідачку розшукують кредитори, дзвонять позивачці через це, присилають їй листи щодо конфіскації майна, погрожують позивачці. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За принциповими положеннями ст.ст. 10, 11 ЦПК України, які встановлюють змагальність та диспозитивність цивільного процесу, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог і на підставі доказів сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, визначаючи коло доказів, які надаються суду, відповідно до положень ч. 1 ст. 60 ЦПК України. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 20 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004 № 1875-IV, споживач має право на несплату вартості житлово-комунальних послуг за період тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім'ї при відповідному документальному оформленні, а також за період фактичної відсутності житлово-комунальних послуг, визначених договором у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Як зазначалось у довідці Всеукраїнського благодійного фонду «Деполь Україна», з 25.04.2016 року відповідачка разом з сином фактично проживають за адресою: [INFO], на території римо-католицької спільноти монастирю «Ордену сестер малих місіонерок милосердя». Таким чином, позивачка має право звернутися до постачальників комунальних послуг з документальним підтвердженням тимчасової відсутності споживача (відповідача) з метою ненарахування комунальних платежів на відповідача. З приводу посилань позивача як на підставу для задоволення позову на те, що відповідачку розшукують кредитори, дзвонять позивачці через це, присилають їй листи щодо конфіскації майна, погрожують позивачці, то суд зазначає, що позивачка має право звернутися до правоохоронних органів з приводу погроз на її адресу, а факт наявності у відповідачів права на проживання у спірному будинку не тягне за собою для позивача цивільної відповідності за боргові зобовязання відповідача. Таким чином, в судовому засіданні позивачкою не доведено чинення відповідачами перешкод у володінні, користуванні та розпорядженні спірним будинком. Крім того, відповідачка разом з дитиною не має іншого житла для проживання, оскільки вони на території монастиря проживають тимчасово та вимушено, у звязку з необхідністю, тобто не проживають у спірному житловому будинку з поважних причин. Як зазначалось сторонами, відповідачка була прописана у спірному будинку в 2007 році, коли була неповнолітньою, у звязка з тим, що необхідна була згода опікунської ради на продаж квартири, у якій відповідачка раніше була зареєстрована. Вбачається, що у спірному будинку відповідачка не проживала у звязка у з тим, що її батьки проживали за іншою адресою. Як зазначила відповідачка, повернутися з дитиною проживати в спірному будинку не надавала згоди позивачка, тому вона вимушена була тимчасово проживати за іншими адресами, а потім і в монастирі. Стаття 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає право дитини на житло. Відповідно до вимог цього Закону держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Згідно зі ст. 18 зазначеного Закону кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Позбавлення дитини [PERSON], [INFO], права користування спірним будинком призведе до порушення його прав. Іншого житла приданого для проживання відповідачів у них немає. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобовязання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Згідно з ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР, ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» від 11.12.2003 року, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Враховуючи положення вказаного Закону, вимоги щодо зняття з реєстрації місця проживання заявлені передчасно, позивач фактично просить вирішити питання, що відносяться до компетенції органів державної влади, оскільки рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням є достатньою підставою для зняття особи з реєстрації. На підставі викладеного, позовні вимоги [PERSON] про усунення перешкоди у володінні, користуванні, розпорядженні майном та визнання особи такою, що втратила право користування, та зняття з реєстрації - задоволенню не підлягають. Суд постановляє рішення в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у справі доказів.

Outcome: dismissed