Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-14 00:00:00

22.05.2020 року позивач звернувся до суду з позовом до ТОВ «Востокстройгаз» про розірвання договору оренди землі, вказуючи, що йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 30.10.2019 року на праві приватної власності належить земельна ділянка з кадастровим номером 5323481800:00:002:0066 площею 4,1913 га, яка розташована на території Крутобалківської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області і призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Вищезазначена земельна ділянка відповідно до договору оренди землі від 06.03.2009 року орендодавцем [PERSON] , попереднім власником, була передана в оренду Товариству з обмеженою відповідальністю «Востокстройгаз» на строк 10 років. За час дії цього договору [PERSON] померла. Згідно додаткової угоди до договору оренди землі від 06.03.2009 року, зареєстрованої 10.09.2012 року, сторону орендодавця [PERSON] у зв`язку зі смертю замінено на спадкоємця [PERSON] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, та продовжено строк дії договору до 19.03.2028 року. [PERSON] помер [INFO] . Позивач [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 30.10.2019 року після померлого [PERSON] прийняв спадщину у вигляді земельної ділянки з кадастровим номером 5323481800:00:002:0066 площею 4,1913 га, яка розташована на території Крутобалківської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області і призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Позивач, як новий власник земельної ділянки, вважаючи, що орендар використовує її неефективно, звернувся до ТОВ «Востокстройгаз» про розірвання договору оренди від 06.03.2009 року з урахуванням додаткової угоди від 19.03.2018 року, та повернення йому земельної ділянки для самостійного обробітку. Підставою для розірвання договору та повернення земельної ділянки позивач вказує використання відповідачем ТОВ «Востокстройгаз» земельної ділянки способами, що суперечать екологічним вимогам, понижують родючість ґрунту, порушують правила сівозміни, що виразилося у висаджуванні відповідачем на орендованій земельній ділянці сільськогосподарських культур, зокрема соняшника, з порушенням визначеної законодавством періодичності. Ухвалою Новосанжарського районного суду Полтавської області від 25.05.2020 року відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання (а.с. 30). Ухвалою Новосанжарського районного суду Полтавської області від 25.06.2020 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті (а.с. 60). Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю з підстав, викладених у позові. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на підстави, викладені у відзиві на позовну заяву. Вислухавши пояснення сторін, свідків, давши оцінку матеріалам справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, надавши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. У відповідності зі ст.ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих сторонами. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. З матеріалів справи вбачається, що відповідно до договору оренди землі від 06.03.2009 року, укладеного між орендодавцем [PERSON] та орендарем ТОВ «Востокстройгаз» в особі директора Харченка М.О., орендодавець передала, а орендар прийняв в строкове платне користування земельну ділянку площею 4,19 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Крутобалківської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області, строком на 10 років. Договір зареєстрований у відділі Держкомзему у Новосанжарському районі, про що у державному реєстрі земель вчинено запис від 10.09.2012 року за № 532340004001472 (а.с. 6, 7). Як вбачається з додаткової угоди до договору оренди землі від 06.03.2009 року, укладеної 19.03.2018 року, сторону орендодавця [PERSON] , у зв`язку із смертю, замінено на спадкоємця [PERSON] на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом серії НМА № 503872 від 16.05.2017 року, строк дії договору продовжено до 19.03.2028 року. Крім того, в додатковій угоді уточнено площу земельної ділянки, яка становить 4,1913 га, та зазначено її кадастровий номер 5323481800:00:002:0066 (а.с. 8). Зазначена додаткова угода (право оренди земельної ділянки) зареєстрована 12.04.2018 року за номером запису про інше речове право 25776058, про що свідчить інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, інформаційна довідка № 197370676 від 23.01.2020 року (а.с. 9). На підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 30.10.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Новосанжарського районного нотаріального округу Полтавської області П?ятенко Л.І. та зареєстрованого в реєстрі за № 1076, спадкоємцем зазначеного в заповіті [PERSON] , який помер [INFO] , є [PERSON] . Спадщина, на яку видано зазначене свідоцтво складається з земельної ділянки з кадастровим номером 5323481800:00:002:0066 площею 4,1913 га, яка розташована на території Крутобалківської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області і призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с. 10). Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 30.01.2019 року, індексний номер витягу 186874063, вищезазначена земельна ділянка з 30.10.2019 року перебуває в приватній власності [PERSON] , номер запису про право власності 33921197 (а.с. 11, 12). 16.12.2019 року [PERSON] звернувся до ТОВ «Востокстройгаз» з проханням повернути йому земельну ділянку для самостійного обробітку (а.с. 13), на що отримав лист-відповідь від 15.01.2020 року, в якому зазначено, що пунктом 40 розділу «Зміна умов Договору і припинення його дії» передбачено, що перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи, а також реорганізація юридичної особи - орендаря, не є підставою для зміни умов або розірвання Договору, таким чином строк дії спірного договору закінчується 19 березня 2028 року (а.с. 14). 27.02.2020 року представник позивача, адвокат Сенкевич В.І. звернувся до ТОВ «Востокстройгаз» з проханням «навести фактичний перелік сільськогосподарських культур, які були вирощені на земельній ділянці (земельному масиві, на якому вона розташована), кадастровий номер земельної ділянки 5323481800:00:002:0066, за період з 2013 по 2019 роки включно» (а.с. 17), у відповіді на яке йому було відмовлено (а.с. 18). Відповідно до долучених до матеріалів справи записів, які збереглися після померлого спадкодавця позивача, на земельній ділянці, що розташована на полі № 7 , ТОВ «Востокстройгаз» зібрало врожай таких культур: у 2013 і 2015 роках - зерно пшениці; у 2014 і 2017 роках - зерно соняшника; у 2016 і 2018 роках - зерно кукурудзи (а.с. 19). Також, оглянувши спірну земельну ділянку в травні 2020 року, [PERSON] переконався, що відповідач засіяв її соняшником (а.с. 20-24), а у 2019 році було вирощено кукурудзу. Відповідно до частини першої статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Статтею 5 ЗК України визначені основні принципи земельного законодавства, серед яких зазначено принцип раціонального використання та охорони земель. Раціональним вважається таке використання сільськогосподарських земель, у ході якого забезпечується одержання сталих високих урожаїв сільськогосподарських культур, запобігання необґрунтованому вилученню земель зі сфери сільськогосподарського виробництва для потреб інших галузей народного господарства, збереження та підвищення родючості ґрунтів, охорона навколишнього середовища. Частиною 1 ст. 96 ЗК України та ч. 3 ст. 410 ЦК України передбачено, що землекористувач зобов`язаний ефективно використовувати земельну ділянку відповідно до її цільового призначення, підвищувати її родючість, застосовувати природоохоронні технології виробництва, утримуватися від дій, які можуть призвести до погіршення екологічної ситуації. Зокрема, ст. 96 ЗК України передбачені обов`язки землекористувачів: забезпечувати використання землі за цільовим призначенням та за свій рахунок приводити її у попередній стан у разі незаконної зміни її рельєфу, за винятком випадків незаконної зміни рельєфу не власником такої земельної ділянки; додержуватися вимог законодавства про охорону довкілля; своєчасно сплачувати земельний податок або орендну плату; не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; підвищувати родючість ґрунтів та зберігати інші корисні властивості землі; своєчасно надавати відповідним органам виконавчої влади та органам місцевого самоврядування дані про стан і використання земель та інших природних ресурсів у порядку, встановленому законом; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон; зберігати геодезичні знаки, протиерозійні споруди, мережі зрошувальних і осушувальних систем. Законом можуть бути встановлені інші обов`язки землекористувачів. Згідно зі статтею 141 ЗК України підставою припинення права користування земельною ділянкою є, зокрема, використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам, використання земельної ділянки не за цільовим призначенням. Частинами 2, 3 ст. 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюються в тому числі шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав. Згідно ст.ст. 1, 35, 37 Закону України «Про охорону земель», родючість ґрунту - це здатність ґрунту задовольняти потреби рослин в елементах живлення, воді, повітрі і теплі в достатніх кількостях для їх нормального розвитку, які в сукупності є основним показником якості ґрунту. Землекористувачі зобов`язані, зокрема: підвищувати родючість ґрунтів та зберігати інші корисні властивості землі на основі застосування еколого-безпечних технологій обробітку і техніки, здійснення інших заходів, які зменшують негативний вплив на ґрунти, запобігають безповоротній втраті гумусу, поживних елементів тощо; дотримуватися стандартів, нормативів при здійсненні протиерозійних, агротехнічних, агрохімічних, меліоративних та інших заходів, пов`язаних з охороною земель, збереженням і підвищенням родючості ґрунтів. З метою здійснення контролю за динамікою родючості ґрунтів систематично проводиться їх агрохімічне обстеження, видаються агрохімічні паспорти, в яких фіксуються початкові та поточні рівні забезпечення поживними речовинами ґрунтів і рівні їх забруднення. Використання земельних ділянок способами, що призводять до погіршення їх якості, забороняється. Згідно ст. 33 Закону України «Про охорону земель» нормативи оптимального співвідношення земельних угідь встановлюються для запобігання надмірному антропогенному впливу на них, у тому числі надмірній розораності сільськогосподарських угідь. До нормативів оптимального співвідношення земельних угідь належать, зокрема, оптимальне співвідношення земель сільськогосподарського призначення. Статтею 33-1 вказаного Закону (в редакції, чинній на час укладення договору оренди) передбачено, що нормативи оптимального співвідношення культур у сівозмінах у різних природно-сільськогосподарських регіонах встановлюються для досягнення високих і стабільних урожаїв та запобігання виснаженню і втраті родючості ґрунтів внаслідок ґрунтовтоми. Нормативи оптимального співвідношення культур у сівозмінах визначають структуру посівних площ для різних природно-сільськогосподарських регіонів та перелік установлених культур для вирощування у цих регіонах. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2010 року № 164 затверджено Нормативи оптимального співвідношення культур у сівозмінах в різних природно-сільськогосподарських регіонах. З примітки до вказаних вище Нормативів видно, що допустимі норми періодичності вирощування культури на одному і тому самому полі становлять: для пшениці озимої - не менше ніж через два роки; для кукурудзи в сівозміні або на тимчасово виведеному із сівозміни полі - протягом двох-трьох років поспіль; для соняшника - не менше, ніж через сім років. Нормативи оптимального співвідношення культур у сівозмінах в різних природно-сільськогосподарських регіонах, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2010 року № 146, є загальними, в той час як відповідні нормативи для окремо визначеної земельної ділянки мають встановлюватися на підставі даних агрохімічного паспорта цієї ділянки. На зазначенні норми права посилаються сторони, ці норми регулюють порядок розробки проектів землеустрою, що забезпечують еколого-економічне обґрунтування сівозміни та впорядкування угідь, тому застосовуються судом. Судом досліджені докази, на які посилається представник відповідача, а саме: довідку ТОВ «Востокстройгаз» № 132 від 19.06.2020 року, відповідно до якої земельна ділянка з кадастровим номером 5323481800:00:002:0066, яка належить [PERSON] , знаходиться на полі № 7 бригади № 1 на території Крутобалківської сільської ради Драбинівської ОТГ Новосанжарського району Полтавської області (а.с. 48), довідку про стан родючості ґрунту земельної ділянки з кадастровим номером 5323481800:00:002:0066, надану Полтавською філією ДУ «Держгрунтохорона» Державної установи «Інститут охорони ґрунтів України», відповідно до якої «проведені дослідження на даній земельній ділянці, що відносяться до чорноземів звичайних середньо гумусних глибоких, родючість ґрунту відповідно до проведених аналізів не погіршилася» (а.с. 65). Крім того, представником відповідача надані еколого-агрономічний паспорт поля № 7 площею 113,00 га з середньо-зваженими величинами стану ґрунту станом на 2012 рік (а.с. 49), агрохімічний паспорт поля, земельної ділянки № 7 площею 113,00 га станом на 2019 рік (а.с. 50), які на переконання суду не є належними доказами, оскільки на одному із зазначених паспортів місце розташування поля № 7 площею 113,00 га, яке перебуває у користуванні ТОВ «Востокстройгаз», вказано с. Крута Балка, на іншому - с. Вільний Степ Новосанжарського району Полтавської області. Відповідно до ст. 35 Закону власники і землекористувачі, в тому числі орендарі земельних ділянок, при здійсненні господарської діяльності зобов`язані, зокрема: дотримуватися вимог земельного та природоохоронного законодавства України; проводити на земельних ділянках господарську діяльність способами, які не завдають шкідливого впливу на стан земель та родючість ґрунтів; забезпечувати захист земель від ерозії, виснаження, забруднення, засмічення, засолення, осолонцювання, підкислення, перезволоження, підтоплення, заростання бур`янами, чагарниками і дрібноліссям тощо. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель, агрохімічна паспортизація земель сільськогосподарського призначення - обов`язкове агрохімічне обстеження ґрунтів з видачею агрохімічного паспорта поля, земельної ділянки, в якому фіксуються початкові та поточні рівні забезпечення поживними речовинами ґрунтів, рівні їх забруднення токсичними речовинами та радіонуклідами. Положеннями ст. 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» визначено, що псування земель - це порушення природного стану земель, яке здійснюється без обґрунтованих проектних рішень, погоджених та затверджених в установленому законодавством порядку, забруднення їх хімічними, біологічними та радіоактивними речовинами, в тому числі тими, що викидаються в атмосферне повітря, засмічення промисловими, побутовими та іншими відходами, неочищеними стічними водами, порушення родючого шару ґрунту, невиконання вимог встановленого режиму використання земель, а також використання земель у спосіб, що погіршує їх природну родючість. Згідно зі ст. 52 Закону України «Про землеустрій» проекти землеустрою, що забезпечують еколого-економічне обґрунтування сівозміни та впорядкування угідь, розробляються за заявою землевласників або землекористувачів з метою організації сільськогосподарського виробництва і впорядкування сільськогосподарських угідь у межах землеволодінь та землекористувань для ефективного ведення сільськогосподарського виробництва, раціонального використання та охорони земель, створення сприятливого екологічного середовища і покращання природних ландшафтів. Дана норма матеріального права вказує про розробку даних проектів землеустрою лише за заявою землевласників вабо землекористувачів та встановлює мету даного виду проекту землеустрою. Згідно зі статтею 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. За змістом ст. 15 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, чинній на час укладення спірного договору) істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Відповідно до умов Договору оренди та абзацу третього ч. 1 ст. 24 ЗУ «Про оренду землі» орендодавець має право вимагати від орендаря дотримання екологічної безпеки землекористування та збереження родючості ґрунтів, додержання державних стандартів, норм і правил. Одним із обов`язкових заходів із забезпечення збереження родючості ґрунтів, які має здійснити землекористувач, є розробка і дотримання проектів землеустрою, що забезпечують еколого-економічне обґрунтування сівозміни та впорядкування угідь. Вказаний обов`язок встановлений у ч. 4 ст. 22 ЗК України, згідно з якою земельні ділянки сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва використовуються відповідно до розроблених та затверджених в установленому порядку проектів землеустрою, що забезпечують еколого-економічне обґрунтування сівозміни та впорядкування угідь і передбачають заходи з охорони земель. Як було встановлено судом, передбачений законодавством обов`язок відповідач не виконав і проект землеустрою, що забезпечує еколого-економічне обґрунтування сівозміни та впорядкування угідь щодо земельної ділянки, не був розроблений, що може загрожувати збереженню стану орендованої земельної ділянки. Статтею 25 Закону України «Про оренду землі» визначені обов`язки орендаря, зокрема, орендар земельної ділянки зобов`язаний: приступати до використання земельної ділянки в строки, встановлені договором оренди землі, але не раніше державної реєстрації відповідного права оренди;виконувати встановлені щодо об`єкта оренди обмеження (обтяження) в обсязі, передбаченому законом або договором оренди землі; дотримуватися режиму використання земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення; у п`ятиденний строк після державної реєстрації права оренди земельної ділянки державної або комунальної власності надати копію договору відповідному податковому органу. Вищезазначеними нормами регулюється порядок розірвання договору оренди, тому ці норми застосовуються судом. Вказані вище висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постановах від 20 січня 2016 року № 6-1998цс15 та № 6-1980цс15. На час укладання та державної реєстрації договору оренди частина четверта статті 22 Земельного кодексу України мала таку редакцію: «Земельні ділянки сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва використовуються відповідно до розроблених та затверджених в установленому порядку проектів землеустрою, що забезпечують еколого-економічне обґрунтування сівозміни та впорядкування угідь і передбачають заходи з охорони земель». Частину четверту статті 22 виключено на підставі Закону № 191-VIII від 12.02.2015 року. Проекти землеустрою, що забезпечують еколого-економічне обґрунтування сівозміни та впорядкування угідь, розробляються за заявою землевласників або землекористувачів з метою організації сільськогосподарського виробництва і впорядкування сільськогосподарських угідь у межах землеволодінь та землекористувань для ефективного ведення сільськогосподарського виробництва, раціонального використання та охорони земель, створення сприятливого екологічного середовища і покращання природних ландшафтів (частина перша статті 52 Закону України «Про землеустрій» в редакції на час виникнення спірних правовідносин). Відповідно до частини першої статті 32 Закону України «Про оренду землі» на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ст. 638 ЦК України). За правилами статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути розірваний або змінений за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладанні договору. Аналогічна норма закріплена і в статті 31 Закону України «Про оренду землі». Відповідно до пункту третього частини 1 статті 783 ЦК України наймодавець має право вимагати розірвання договору найму, якщо наймач своєю недбалою поведінкою створює загрозу пошкодження речі. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. За правилами частин 2, 3 ст. 89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;як розподілити між сторонами судові витрати;чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (Pronina v. Ukraine), № 63566/00, § 23). В ході судового розгляду представник відповідача не скористався правом заявити клопотання про призначення відповідної судової еколого-ґрунтознавчої експертизи, з метою встановлення погіршення стану родючості земельних ділянок внаслідок його дій, оскільки для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, необхідний висновок експерта, який не можуть замінити інші засоби доказування. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного суду України від 12 грудня 2018 року, справа №143/1205/16-ц (провадження 61-2979св18). Таким чином, встановлені судом обставини свідчать про те, що відповідач ТОВ «Востокстройгаз» використовує належну [PERSON] земельну ділянку на власний розсуд, без дотримання правил державного контролю за користуванням землею, ніяких дій, направлених на поліпшення і рекультивацію земельних ділянок, не проводить. Також, надані позивачем та витребувані судом докази на підтвердження того факту, що після використання земельної ділянки відповідачем родючість ґрунту значно зменшилась, у зв`язку з чим позивач в подальшому не матиме змоги ефективно та прибутково користуватися нею, та того факту, що таке погіршення відбулося, і відбулося саме з вини відповідача є баззаперечними. Представником відповідача не надано жодного належного доказу на підтвердження своєї позиції за вказаними обставинами. Свідок [PERSON] суду пояснила, що відповідач при оренді земельної ділянки не дотримується екологічних вимог та не ефективно використовує земельну ділянку, не дотримується сівозмін. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача щодо розірвання договору оренди землі від 06.03.2009 року з врахуванням додаткової угоди від 19.03.2018 року, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат між сторонами, у відповідності до приписів ст. 141 ЦПК України, враховуючи результат розгляду справи, а також те, що позивач є особою з інвалідністю ІІ групи та відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, суд вважає за необхідне стягнути судовий збір з відповідача в розмірі 2102 грн. на користь держави. Згідно п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірними із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно наданих стороною позивача договору про надання професійної правничої допомоги від 23.01.2020 року (а.с. 26), ордерів на надання правової допомоги серії ПТ № 164032 від 21.05.2020 року (а.с. 28) та серії ПТ № 163897 від 26.022020 року (а.с. 70), акту прийому-передачі від 26.10.2020 року до договору про надання професійної правничої допомоги, квитанції до прибуткового касового ордеру № 7/01-20 від 23.01.2020 року, витрати на правничу допомогу склали 7500 грн. 00 коп., які слід стягнути з відповідача на користь позивача. Пояснення позивача [PERSON] , допитаного як свідка, не спростовують висновків суду. На підставі викладеного та

Outcome: approved