Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-07 00:00:00

23.10.2017 року представник позивача [PERSON] - [PERSON](далі - позивач) звернулася до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги наступним. 31.01.2001 року [PERSON] (далі позивач) уклав з [PERSON] (далі відповідач), договір купівлі продажу № НГР-314, згідно якого купив у [PERSON] жилий будинок з господарськими побудовами та земельну ділянку площею 0,57 га за адресою: вул. Пушкіна, 16, с. Лутайка Гребінківського району Полтавської області. Договір [PERSON] та [PERSON] вирішили оформити на Українській універсальній біржі, вважаючи, що дана угода не потребує наступного нотаріального посвідчення. 31 січня 2001 року договір купівлі продажу нерухомого майна між ними був укладений в письмовій формі та відповідно з вимогами встановленими в законі, зареєстрований на УУБ в журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю на підставі укладеного 31.01.2001 року біржового контракту № НГР 314. Вказана біржова угода [PERSON] зареєстрована в Лубенському МБТІ за реєстровим № 1118, однак на даний час виникло питання оформлення документів на вказаний житловий будинок для його відчуження і в нотаріальній конторі [PERSON] повідомили, що договори укладені на УУБ необхідно було нотаріально посвідчувати. В звязку з тим, що відповідач похилого віку та не бажає приїздити в м. Гребінка Полтавської області для укладення договору в нотаріуса, нотаріально посвідчити в даний час вищевказану угоду купівлі продажу житлового будинку не видається можливим. Фактично всі умови договору купівлі продажу [PERSON] та продавцем були виконані. За домовленістю між ними будинок та земельна ділянка продавцем була продана, продавцю були передані гроші в розмірі 200 грн. Продавцем передано та [PERSON] як покупцем прийнято жилий будинок з господарськими побудовами і земельна ділянка площею 0,57 га за адресою: вул. Пушкіна, 16, с. Лутайка, Гребінківського району Полтавської області. Таким чином, укладена між [PERSON] та [PERSON] угода по купівлі продажу нерухомого майна виконана в повному обсязі, а тому [PERSON] вважає її дійсною. Вказаний договір купівлі продажу фактично відбувся, оскільки позивач повністю сплатив продавцю кошти та користується жилим будинком з господарськими побудовами, здійснює їх поточні ремонти, сплачує комунальні послуги, однак формально права власності на жилий будинок з господарськими побудовами не набув. З огляду на викладене, позивач просить визнати договір купівлі продажу дійсним, та визнати за ним право власності на вищевказаний житловий будинок з господарськими побудовами т земельну ділянку. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без її участі та участі позивача, просить позов задовольнити. Відповідач подала заяву згідно якої позов визнає, просить справу розглядати без її участі. Зясувавши обставини, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов належить задовольнити, виходячи з наступних встановлених обставин і відповідних їм правовідносин. Відповідно до частини 4 статті174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до статті 3 ЦПК України та статті 15 ЦК України у порядку цивільного судочинства підлягає захисту порушене, невизнане або оспорюване право. Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права, одним із способів якого є визнання права. Пункт 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України від 16 січня 2003 року визначає: щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. А тому, оскільки договір між позивачем і відповідачем був укладений 31.01.2001 року, суд приходить до висновку, що до даних відносин положення ЦК України від 16 січня 2003 року застосуванню не підлягають, а застосовуються норми ЦК УРСР в редакції чинній на момент укладення договору. Судом встановлено, що 31.01.2001 року [PERSON] як продавець та [PERSON] як покупець уклали договір купівлі-продажу нерухомого майна № НГР-314 на Українській універсальній біржі, а саме жилого будинку з господарськими побудовами і земельної ділянки площею 0,57 га, що знаходиться за адресою: Полтавська область, Гребінківський район, с. Лутайка, вул. Пушкіна № 16 /а.с.5/. Згідно довідки виданої комунальним підприємством «Лубенське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» № 189-Т від 18.10.2017 року, станом на 29.12.2012 року в КП «Лубенське МБТІ» 31.01.2001 року за [PERSON] зареєстровано нерухоме майно за адресою: с. Лутайка, вул. Пушкіна, № 16, Полтавська область, згідно договору купівлі продажу, реєстровий № НГР 314 від 31.01.2001 року, який зареєстровано на Українській Універсальній біржі /а.с. 7/. Як вбачається з відповіді на запит Відділу у Гребінківському районі Міжрайонного управління у Гребінківському та Пирятинському районах ГУ Держгеокадастру у Полтавській області № 310 від 06.11.2017 року /а.с. 38-39/ та копії Державного акту на право власності на землю серії IV-ПЛ № 001994 /а.с. 8, [PERSON] на підставі договору купівлі продажу за реєстровим номером № НГР 314 від 31.01.2001 року була передана у приватну власність земельна ділянка площею 0,57 га в межах згідно з планом, яка розташована на території Короваївської сільської ради за адресою: с. Лутайка, вул. Пушкіна, № 16, Гребінківський район, Полтавська область, для будівництва, обслуговування жилого будинку та господарських будівель і споруд, ведення особистого підсобного господарства. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Як встановлено судом, і не заперечується сторонами, умови договору купівлі продажу визначені в ст. 224 ЦК УРСР було виконано, жодних претензій чи спору з цього приводу у сторін немає. Згідно ст. 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. В той же час, при укладанні договору купівлі-продажу будинку сторони керувались ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10 грудня 1991 року за № 1956-XII, де вказано, що угоди зареєстровані на біржі не підлягають нотаріальному посвідченню. Згідно ч. 3 ст. 9 ЖК України громадяни мають право придбати житло на біржових торгах. У відповідності зі ст. 12 Закону України «Про власність» від 7 лютого 1991 року за № 697-XII, який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, громадяни набувають право власності в разі укладання угод, які не заборонені Законом. Таким чином, спірні правовідносини на момент їх виникнення були врегульовані різним чином одночасно нормами ЦК УРСР та Законом України «Про товарну біржу» від 10 грудня 1991 року за № 1956-XII, тобто існувала колізія норм права. Враховуючи доктрину пріоритетності спеціальних норм права над загальними, суд приходить до висновку, що на момент укладення та реєстрації позивачем на товарній біржі договору купівлі-продажу слід було керуватися передусім нормами Закону України «Про товарну біржу» від 10 грудня 1991 року за № 1956-XII, а тому нотаріальне посвідчення даного договору не було потрібне. Відповідно до інформаційних довідок №102989641 та № 102989830 від 08.11.2017 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відомості щодо житлового будинку та земельної ділянки за адресою: с. Лутайка, вул. Пушкіна, 16, Гребінківський район, Полтавська область, в реєстрі відсутні /а.с. 40,41/. Згідно інформаційної довідки ПП «Бюро послуг та консультацій» від 13.10.2017 року самовільного будівництва та перепланування не виявлено. Демонтована вбиральня «Г» не відноситься до самочинного будівництва /а.с. 14/. За таких обставин, з метою забезпечення права позивача вільно користуватися та розпоряджатися придбаним будинком, заявлені позовні вимоги належить задовольнити. На підставі ст. ст. 224, 227 ЦК УРСР, ч. 3 ст. 9 ЖК України, ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10 грудня 1991 року за № 1956-XII, ст. 12 Закону України «Про власність» від 7 лютого 1991 року за № 697-XII,

Outcome: approved