Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-26 00:00:00

24.04.2014 року позивач звернувся до Київського районного суду м. Харкова з позовною заявою про поділ сумісно приватизованого майна - квартири [ADDRESS], в якій з подальшим уточненням просить виділити йому кімнату з балконом в квартирі, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], а іншу частину квартири передати у сумісне користування сторін. В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що позивач є інвалідом 2-ї групи, є основним орендарем та отримав дану квартиру по переселенню в 1989 році. За останні роки, позивач відчув не розуміння з боку своїх рідних, тому пропонував їм змінити місце проживання, але вимоги позивача залишилися без задоволення. На сьогодні, у зв'язку з погіршенням стану здоров'я позивача, йому необхідне чисте повітря, крім того, суттєво зіпсувались стосунки з родичами, тому позивач звернувся з даним позовом до суду. В судове засідання позивач з'явився, позов підтримав в повному обсязі, просив задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, причину неявки суду не повідомив. Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, вважає позовні вимоги [PERSON] такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступного: Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності сторонам, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 11.12.2003 року реєстр. № 2А-03-220037 та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно. (а.с. 4-5). Позивач є інвалідом 2-ї групи з 16.07.2013 року, що підтверджуєся довідкою. (а.с. 9). Судом також встановлено, що вищевказані особи набули право спільної сумісної власності на квартиру в порядку приватизації, згідно Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». В силу положень ст. ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст. 319 Цивільного кодексу України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі й щодо права спільної власності. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Виходячи з цих положень правовий режим спільної власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Ст.372 ЦК України передбачає, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі такого поділу, вважається, що частка співвласників у праві спільної сумісної власності є рівною, і у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідно до висновку будівельно- технічної експертизи № 7765 від 22.09.2014 року, здійснити поділ квартири [ADDRESS] між співвласниками не надається можливим. На розгляд суду запропоновано 2 варіанти порядку користування квартирою. Виділити [PERSON] житлову кімнату « 2» з балконом, [PERSON] житлову кімнату « 3», а іншу частину квартири [ADDRESS] надати в спільне користування можливо лише зі значним відступом від ідеальних часток. (а.с. 31-39). Таким чином, запропонований позивачем варіант поділу квартири та визначення порядку користування квартирою є неможливий, тому що значно порушує права відповідача. Ст. 11 ЦПК України передбачає розгляд цивільних справ не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Суд оцінивши наявні у справі докази на підставі свого внутрішнього переконання та за критеріями їх належності, допустимості і достовірності, давши належну оцінку доказів, приходить до висновку що позов не підлягає задоволенню, оскільки між співвласниками спірної квартири не було досягнуто домовленості щодо розміру часток та порядку користування квартирою, а здійснити поділ даної квартири неможливо. Виходячи з наведеного,

Outcome: dismissed