Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-24 00:00:00

24.02.2016р. [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «Мостобудівне управління-3» та просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні за період з 09.07.2015р. по 09.12.2015р. в сумі 12 839 грн. 04 коп. з врахуванням індексу інфляції, а також 2 000 грн. у відшкодування моральної шкоди і 1 500 грн. витрат на правову допомогу, обгрунтовуючи позов наступним. Рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 20.05.2015р. позовні вимоги [PERSON] задоволені частково, стягнуто з ПАТ «Мостобудівне управління-3» на користь позивача в рахунок оплати компенсації за невикористану відпустку та оплату простою, з урахуванням індексу інфляції в розмірі 5 047 грн. 21 коп. без утримання податку та інших обов*язкових платежів, а в іншій частині позовних вимог відмовлено. 19.08.2015р. Апеляційний суд м.Києва постановив нове рішення, яким рішення Святошинського районного суду м.Києва від в частині стягнення: з ПАТ «Мостобудівне управління-3» на користь [PERSON] оплати компенсації за невикористану відпустку та оплати за час простою, з урахуванням індексу інфляції в розмірі 5 047 грн. 21 коп. та відмови в задоволенні позовних вимог [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, а також відшкодування судового збору, - скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким стягнуто з ПАТ «Мостобудівне управління-3» на користь [PERSON] компенсацію за невикористану відпустку та оплату за час простою, з урахуванням інфляції, в розмірі 10 478 грн. 12 коп., а також середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 32 498 грн. 82 коп. без утримання податку та інших обов*язкових платежів, а всього: 42 976 грн. 94 коп. та вирішено питання про судові витрати, в іншій частині рішення суду залишено без змін. Постановою державного виконавця ВДВС Голосіївського РУЮ у м.Києві Московенка С.М. від 19.11.2015р. відкрито виконавче провадження по виконанню виконавчого листа №759/20979/14 від 16.09.2015р. про стягнення з ПАТ «Мостобудівне управління-3» на користь [PERSON] 42 976 грн. 94 коп. згідно рішення Апеляційного суду м.Києва від 19.08.2015р., копію якої було направлено боржнику, який виконав судове рішення шляхом перерахування суми боргу платіжним дорученням №919 від 27.11.2015р. Позивач вважав, що має місце затримка відповідача у здійсненні повного розрахунку при звільненні та просив задовольнити позов на підставі Рішення Конституційного Суду України №4-рп/2012 від 22.02.2012р. В судовому засіданні позивач і його представник позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві та на порушення трудових і майнових прав позивача, а також пояснили про те, що відповідач не вчиняв жодних дій на добровільне виконання судового рішення, не з*ясував у позивача його банківські рахунки для перерахування коштів, не зв*язувався із ним у будь-який спосіб, ухилявся від добровільного виконання судового рішення, у зв*язку із чим виникло прострочення, а він, позивач, був вимушений отримати виконавчий лист і звернутися до виконавчої служби для примусового виконання судового рішення. Крім цього, в останньому судовому засіданні позивач надав суду розрахунок інфляційних витрат без визначення конкретної суми стягнення (а.с. 91), а також подав розрахунок витрат на правову допомогу в сумі 2 000 грн. (а.с. 90). Представник відповідача проти позову заперечував, посилаючись на його необґрунтованість і безпідставність, а також пояснив про те, що ПАТ «Мостобудівне управління-3» невідкладно після отримання постанови про відкриття виконавчого провадження від 19.11.2015р. в семиденний строк, як того вимагав державний виконавець, добровільно виконало судове рішення і платіжним дорученням №919 від 27.11.2015р. перерахувало позивачу борг за судовим рішенням в сумі 42 976 грн. 94 коп. Вважав, що рішення суду виконано боржником добровільно і в повному обсязі, а тому прострочка у його виконанні відсутня. Представник відповідача зазначив, що, на його думку, Рішення Конституційного Суду України №4-рп/2012 від 22.02.2012р. до спірних правовідносин застосуванню не підлягає, оскільки не регулює спірних правовідносин враховуючи те, що [PERSON] законно був звільнений за прогул. Також, звернув увагу суду на ті обставини, що позивач не надав суду жодного доказу в обґрунтування спричиненої йому моральної шкоди в розмірі 2 000 грн., він ніяких моральних страждань або переживань від неотримання коштів не отримав, оскільки сам підтвердив те, що отримані від відповідача кошти роздав на Майдані. Крім цього, представник відповідача вважав, що понесення позивачем витрат на правову допомогу в сумі 2 000 грн. є недоведеним, акти приймання-передачі виконаних робіт і детальний розрахунок витрат на правову допомогу в справі відсутній. У зв*язку із наведеним, просив в позові відмовити. Заслухавши пояснення позивача і його представника, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає за необхідне у задоволенні позову відмовити, виходячи з наступного. Згідно частини 1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов*язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 20.05.2015р. позовні вимоги [PERSON] задоволені частково, стягнуто з ПАТ «Мостобудівне управління-3» на користь позивача в рахунок оплати компенсації за невикористану відпустку та оплату простою, з урахуванням індексу інфляції в розмірі 5 047 грн. 21 коп. без утримання податку та інших обов*язкових платежів, а в іншій частині позовних вимог відмовлено (а.с. 45-49 - копія рішення суду). 19.08.2015р. Апеляційний суд м.Києва постановив нове рішення, яким рішення Святошинського районного суду м.Києва від 20.05.2015р. в частині стягнення: з ПАТ «Мостобудівне управління-3» на користь [PERSON] оплати компенсації за невикористану відпустку та оплати за час простою, з урахуванням індексу інфляції в розмірі 5 047 грн. 21 коп. та відмови в задоволенні позовних вимог [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, а також відшкодування судового збору, - скасував та ухвалив в цій частині нове рішення, яким стягнув з ПАТ «Мостобудівне управління-3» на користь [PERSON] компенсацію за невикористану відпустку та оплату за час простою, з урахуванням інфляції, в розмірі 10 478 грн. 12 коп., а також середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 32 498 грн. 82 коп. без утримання податку та інших обов*язкових платежів, а всього: 42 976 грн. 94 коп. та вирішив питання про судові витрати, в іншій частині рішення районного суду залишив без змін (а.с. 50-53 - копія рішення суду). При цьому, з тексу вказаного вище судового рішення вбачається, що Апеляційний суд прийшов до висновку про необхідність виплати позивачеві середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 04.06.2014р. по 08.07.2015р. у зв*язку із тим, що саме цей проміжок часу охоплювався позовними вимогами позивача, тобто, суд прийняв рішення відповідно до правил частини 1 ст.11 ЦПК України, в межах заявлених позовних вимог. Постановою державного виконавця ВДВС Голосіївського РУЮ у м.Києві Московенка С.М. від 19.11.2015р. відкрито виконавче провадження по виконанню виконавчого листа №759/20979/14 від 16.09.2015р. про стягнення з ПАТ «Мостобудівне управління-3» на користь [PERSON] 42 976 грн. 94 коп. згідно рішення Апеляційного суду м.Києва від 19.08.2015р. та запропоновано боржнику виконати судове рішення добровільно в строк до 7 днів з моменту винесення цієї постанови, а також зазначено про наслідки не виконання судового рішення в добровільному порядку (а.с. 32-33 - копія постанови). Із вказаної постанови державного виконавця вбачається, що виконавчий лист №759/20979/14 був виданий стягувачу Святошинським районним судом м.Києва 16.09.2015р., а пред*явлений до виконання останнім - 16.11.2015р. Листом №1745/6 від 19.11.2015р. ВДВС Голосіївського РУЮ у м.Києві копія постанови про відкриття виконавчого провадження від 19.11.2015р. була надіслана боржнику - ПАТ «Мостобудівне управління-3» (а.с. 31 - копія супровідного листа). Як вбачається з платіжного доручення №919 від 27.11.2015р., боржник перерахував стягувачу [PERSON] суму стягнення в повному розмірі 42 976 грн. 94 коп. (а.с. 30 - копія платіжного доручення). Відмовляючи в позові, суд виходив з наступного. Так, період стягнення середнього заробітку за час розрахунку при звільненні визначений позивачем в позові з 09.07.2015р. по 09.12.2015р. При цьому, як встановлено судом, дата початку періоду затримки - 09.07.2015р. отримана позивачем із мотивувальної частини рішення Апеляційного суду м.Києва від 19.08.2015р., яка визначена колегією суддів в межах заявлених [PERSON] позовних вимог. Тобто, дата 09.07.2015р. не може бути визнана початком прострочення стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача, по перше, у зв*язку із тим, що позовних вимог про стягнення коштів за більший період сам позивач не заявляв при розгляді справи по суті, а по друге, період часу з 08.07.2015р. по 19.08.2015р. (день постановлення рішення Апеляційний судом м.Києва) був предметом судового розгляду Апеляційного суду м.Києва на предмет існування правових підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, однак Апеляційний суд м.Києва не знайшов таких правових підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за більший проміжок часу, а визначив цей період як з 04.06.2014р. по 08.07.2015р. і таке судове рішення відповідно до правил ст.319 ЦПК України набрало законної сили з моменту його проголошення. Що стосується дати закінчення періоду затримки проведення розрахунку з позивачем, суд вважає за необхідне вказати про наступне. У відповідності до частини 2 ст.368 ЦПК України, за кожним судовим рішенням, яке набрало законної сили, за заявою осіб, на користь яких воно ухвалено … видається один виконавчий лист… Тобто, цивільний процесуальний закон надає особі, на користь якої ухвалено судове рішення, право отримати виконавчий лист, однак при цьому цивільно-процесуальний закон не покладає на таку особу обов*язку отримати виконавчий документ. З наведеного випливає, що особа, на користь якої ухвалено судове рішення, має право за своїм бажанням не отримувати виконавчий лист взагалі. В пункті 1) частини 1 ст.19 Закону України «Про виконавче провадження» вказано, що державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення. З аналізу змісту вказаної норми права випливає висновок, що виконавче провадження може бути відкрито лише за заявою стягувача при його волевиявленні отримати присуджене за судовим рішенням. Згідно частини 2 ст.25 вказаного вище Закону, державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа викосить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника збору і витрат, пов*язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. Таким чином, законодавець визначає про те, що примусове виконання судового рішення і відповідно прострочка у його виконанні починається після спливу семиденного строку для добровільного виконання судового рішення, у разі його не виконання боржником у цей строк. При цьому, ні діючий ЦПК України, ні Закон «Про виконавче провадження» не зобов*язує стягувача до отримання постанови про відкриття виконавчого провадження та пропозиції державного виконавця, ґрунтованої на вимозі стягувача, шукати самостійно спосіб виконання судового рішення, стосовно якого боржник не звернувся за отриманням виконавчого документу та не пред*явив його до виконання у встановленому Законом України «Про виконавче провадження» порядку, висловивши таким чином своє волевиявлення стосовно отримання присудженого за судовим рішенням. В спірному випадку судом встановлено, що ПАТ «Мостобудівне управління-3» як боржник виконало судове рішення в семиденний строк, наданий державним виконавцем для його добровільного виконання, у зв*язку із чим правові підстави стверджувати про існування прострочення відсутні. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності і взаємному зв*язку в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з врахуванням інфляційних витрат, суд вважає за необхідне в цій частині позовних вимог відмовити, у зв*язку із їх недоведеністю. Що стосується посилання позивача як на правову підставу позову на Рішення Конституційного Суду України №4-рп/2012 від 22.02.2012р. Так, стаття 116 КЗпП України передбачає, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення… В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. У відповідності до ст.117 КЗпП УКраїни, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Як вбачається зі змісту Рішення Конституційного Суду України №4-рп/2012 від 22.02.2012р., воно стосується правовідносин, які випливають із невиконання власником або уповноваженим ним органом свого обов*язку по виплаті звільненому працівнику не оспорюваних сум при звільненні. В спірному випадку мав місце судовий спір щодо сум, які належать до стягнення позивачу, а тому їх стягнення повинно було відбуватися і відбувалось в порядку Закону України «Про виконавче провадження». Стосовно стягнення моральної шкоди. Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у випадку, якщо порушення його законних прав призвело до моральних страждань, втраті нормальних життєвих зв*язків і вимагає від нього додаткових зусиль для організації його життя. Приймаючи до уваги, що в даному випадку порушення відповідачем законних прав позивача судом не встановлено, а тому правових підстав для відшкодування моральної шкоди і задоволення позовних вимог в цій частині також немає. Оскільки суд прийшов до висновку про відмову [PERSON] в позові, судові витрати у вигляді витрат на правову допомогу відповідно до вимог ст.88 ЦПК України стягненню з відповідача не підлягають.

Outcome: dismissed