Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-13 00:00:00

22 грудня 2020 року [PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернувся в суд з позовом до Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс» (далі - відповідач) про стягнення заборгованості по заробітній платі, Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач не у повному обсязі нараховував та виплачував йому заробітну плату. В ході судового розгляду позивач неодноразово змінював суму заробітної плати, яку він просить суд стягнути. Остаточно, у клопотанні про зменшення позовних вимог від 30 червня 2021 року, позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по заробітній платі за період з 23 серпня 2016 року по 28 лютого 2018 року у розмірі 15 225,82 грн. Відповідач у письмовому відзиві позовні вимоги заперечив та просив суд відмовити у їх задоволенні. В судове засідання сторони не прибули. Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, з таких підстав. Судом встановлено, що у період з 23 серпня 2016 року по 26 лютого 2020 року працював у відповідача на посаді юрисконсульта. Наказом відповідача від 31 січня 2017 року №7-ос позивачу був встановлений режим неповного робочого тижня з робочими днями вівторок, середа, четвер, з оплатою праці пропорційно відпрацьованого часу. Наказом відповідача від 07 лютого 2018 року №34-ВК позивачу був встановлений неповний робочий тиждень при тривалості робочого дня, а саме - вівторок, середа, четвер, вихідні дні - понеділок, п`ятниця, субота неділя. Наказом відповідача від 26 лютого 2020 року №40-ВК позивача було звільнено із роботи на підставі ст.38 КЗпП України, за власним бажанням. Позивач не погодився з таким рішенням відповідача та оскаржив його у судовому порядку. Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 липня 2020 року у цивільній справі №161/4725/20, визнати незаконним та скасовано наказ Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс» від 26 лютого 2020 року № 40-ВК в частині зазначення строків та підстав звільнення [PERSON] . Змінено формулювання звільнення [PERSON] із посади юрисконсульта філії «Волинський державний обласний навчально-курсовий комбінат» УДП «Укрінтеравтосервіс», а саме вважати його звільненим з 31 січня 2020 року, за власним бажанням, у зв`язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавство про працю, на підставі частини третьої статті 38 Кодексу законів про працю України. Стягнуто з Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс» на користь [PERSON] вихідну допомогу у розмірі 7 153,65 грн. Вказане рішення суду в апеляційному порядку не оскаржувалося та набрало законної сили 28 серпня 2020 року. Надаючи свою правову оцінку відносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає таке. Статтею 1 Закону України «Про оплату праці» (далі - Закон) визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства. Частиною третьою статті 3 Закону визначено, що мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників, за будь-якою системою оплати праці. У частині першій статті 24 цього ж Закону передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Проаналізувавши надані сторони розрахунки нарахованої та виплаченої заробітної плати за період з 23 серпня 2016 року по 28 лютого 2018 року, суд дійшов висновку, що відповідач у повному обсязі та у відповідності до вимог чинного законодавства нарахував та виплатив позивачу заробітну плату за цей період. Так, наданий до позову розрахунок позовних вимог суд відхиляє, оскільки в ньому позивач помилково не враховує, як факт встановлення йому неповного робочого тижня з відповідною оплатою праці пропорційно відпрацьованому часу, так і відповідні відрахування податку на доходи фізичних осіб (18%) та військового збору (1,5%) з його заробітку. Фактично позивач в позові вважає, що йому необхідно було виплачувати заробітну плату без врахування податків та зборів, що прямо суперечить вимогам п.п.164.2.1 п.164 ст.164, п.п.1.2 п.16-1 підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України. Доданий до клопотання про зменшення позовних вимог від 30 червня 2021 року розрахунок також є невірним, оскільки позивач не враховує факт встановлення йому неповного робочого тижня з відповідною оплатою праці пропорційно відпрацьованому часу. Фактично вірним є розрахунок відповідача, який наданий ним разом з додатковими поясненнями від 06 вересня 2021 року, з якого слідує, що заробітна плата позивачу у період з 23 серпня 2016 року по 28 лютого 2018 року була повністю виплачена, з врахуванням встановлення йому режиму неповного робочого тижня, розміру мінімальної заробітної плати за відповідний період, посадового окладу позивача, а також з відрахуванням податку на доходи фізичних осіб та військового збору. Будь-якого мотивованого контррозрахунку на розрахунок відповідача, позивач суду не надав, а надані ним розрахунки були відхилені судом вище як нерелевантні. Оскільки відповідач належними та допустимими доказами довів правильність нарахування та виплати позивачу заробітної плати за період з 23 серпня 2016 року по 28 лютого 2018 року, суд дійшов висновку, що слід відмовити у задоволенні позову. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed