Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-09 00:00:00

23 жовтня 2015 року [PERSON]. звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства « Азовелектросталь » про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку, моральної шкоди зазначивши, що вона перебувала у трудових відносинах у ПАТ «Азовелектросталь » з 01.09.2011 року по 05.02.2015 рік, після чого була звільнена. У порушення вимог ст.116 КЗпП України при звільненні їй не була виплачена нарахована заробітна плата, фактичнгол відповідач розрахувався з нею 29.09.2015 року. Таким чином, у відповідності до вимог ст. 117 КЗпП України відповідач має сплатити їй середній заробіток під час затримки розрахунку при звільненні. В звязку з викладеним просила стягнути на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06.02.2015 року по день ухвалення рішення судом .. Крім того, вважала, що діями відповідача їй була заподіяна моральна шкода, оскільки відповідачем було грубо порушено її право на отримання заробітної плати, яку вона оцінює у розмірі 500 грн.. Позивачка до судового засідання не зявилася, про дату, час та місце судового засідання повідомлена належним чином, надала до суду заяву, в якій просила розглянути позовні вимоги за її відсутністю , та у присутності її представника з ТОВ «Гарант Правосуддя» , проти винесення заочного рішення не заперечувала. Представник позивачки з Т ОВ «Гарант Правосуддя» - [PERSON], надав заяву, якою просив розглянути справу у його відсутності, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Представник відповідача в судове засідання не зявився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, причину неявки суду не повідомив, заява про розгляд справи за його відсутності до суду не надходила, разом з тим надав суду заперечення проти позову, де зазначили, що позов відповідач не визнає , оскільки заборгованість по заробітній платі перед [PERSON] була повністю погашена 29.09.2015 року. Враховуючи, що позивачка в день звільнення не працювала та з вимогою про розрахунок до відповідача не зверталась, просили в задоволенні позову щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відмовити, бо вона звернулася до суду вже після проведення з нею розрахунку. Також позивачкою не надано доказів спричинення їй моральної шкоди. Просили в позові відмовити. Відповідно до ст. 197 ЦПК України у звязку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд вважає, за можливе відповідно до ст. 224 ЦПК України ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, дослідивши матеріали по справі вважає, що позов [PERSON] до Публічного акціонерного товариства « Азовелектросталь » про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, моральної шкоди підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Судом встановлено, що [PERSON] з 01 вересня 2011 року перебувала у трудових відносинах з ПАТ «Азовелектросталь», після чого 05 лютого 2015 року її було звільнено у звязку зі скороченням за ч. 1 ст. 40 КЗпП України. На час звільнення [PERSON] їй була нарахована, але не виплачена заробітна плата у розмірі 6494 грн. 23 коп.. , яка фактично була сплачену позивачці станом на 29.09.2015 року. Заперечуючи проти позову відповідач посилався на те,що позивачка на день звільнення не працювала, з вимогою про розрахунок до відповідача не зверталась, розрахунок з нею був проведений 29 вересня 2015 року,а до суду вона звернулася 23 жовтня 2015 року, тому не має права на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Заперечення відповідача в цій частині є обґрунтованими та такими,що відповідають вимогам Закону. Статтею 115 КЗпП України визначено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. На підставі ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Як вбачається з матеріалів справи позивач в день звільнення не працював, з вимогою про розрахунок на час звільнення та після звільнення до відповідача не звертався. 29 вересня 2015 року з позивачем було проведено повний розрахунок по заборгованій заробітній платі, як зазначено у позовній заяві. До суду про стягнення середнього заробітку позивачка звернулася 23 жовтня 2016 року, тобто вже після проведення з нею розрахунку. За таких обставин, та у відповідності до вимог ст.. 116 КЗпП України, позов в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення задоволенню не підлягає. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом вказаного положення, законною підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У відповідності із п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року із змінами внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25 травня 2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань фізичних, душевних, психічних) та з урахування інших обставин. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином судом встановлено, що внаслідок не виплати відповідачем позивачу частини заробітної плати, останньому була спричинена моральна шкода. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, характер порушення прав позивача, істотність вимушених змін у його житті через тривалу невиплату заробітної плати та зусиль, вжитих для відновлення трудових прав, через перебування у важкому матеріальному стані , погоджується з позивачем та приходить до висновку, що достатньою і справедливою буде компенсація моральної шкоди в розмірі 500 грн. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати у вигляді судового збору в сумі 487,20 гривень за вимоги не майнового характеру.

Outcome: partial