Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-18 00:00:00

22 червня 2017 року [PERSON] звернулась до Слов'янського міськрайонного суду Донецької області із позовом до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд з України дитини без згоди та супроводу батька. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що сторони мають спільну малолітню дитину [PERSON], [INFO], який проживає разом із позивачкою. Відповідач матеріально не допомагає, успіхами в навчанні сина та його духовним життям не цікавиться. [PERSON] відвідує курси з вивчення англійської мови та мріє подорожувати в інші країни. Позивачка має можливість виїхати із сином до Туреччини для відпочинку та розширення світогляду дитини, однак відповідач добровільно своєї згоди на виїзд дитини не надає. Оскільки відповідач ігнорує інтереси сина та не надає своєї згоди на його виїзд за кордон, позивачка вимушена була звернутися до суду та просити суд ухвалити рішення яким надати дозвіл малолітньому [PERSON], [INFO], на тимчасовий виїзд разом із матір'ю [PERSON], [INFO], без нотаріально оформленої згоди та без супроводу батька [PERSON], [INFO], за межі України до Туреччини з 01 серпня 2017 року по 31 серпня 2017 року. Позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] яка діє на підставі договору про надання юридичних послуг від 02 червня 2017 року (а.с.10), в судове засідання не з'явились, подали до суду заяви з проханням розгляд справи проводити у їх відсутності, позов задовольнити. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомленим про місце, дату та час розгляду справи, у судове засідання не з'явився, 18 липня 2017 року подав до суду заяву з проханням розгляд справи проводити у його відсутності, проти задоволення позову не заперечував. Зазначив, що він не має можливості приїхати до суду оскільки перебуває за межами області, рішення просив ухвалити в межах чинного законодавства. Крім того зазначив, що ніколи не чинив та не чинить перешкод у виїзді дитини на відпочинок до Туреччини. Позивачка із вимогою про надання дозволу на виїзд дитини до нього не зверталась. Він не заперечує проти того, щоб його син поїхав до Туреччини. Представник органу опіки та піклування Райгородоцької селищної ради Слов'янського району Донецької області, будучи належним чином повідомленим про місце, дату та час розгляду справи у судове засідання не з'явився. 19 липня 2017 року від виконкому Райгородоцької селищної ради Слов'янського району Донецької області надійшла заява з проханням розгляд справи проводити у відсутності представника Ради, проти задоволення позову не заперечував. Враховуючи наведене, суд вважає можливим провести розгляд справи по суті у відсутність позивача, відповідача та представника органу опіки та піклування. Вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, суд у межах заявлених позовних вимог (стаття 11 ЦПК України) установив наступне. З 20 жовтня 2012 року позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі. Рішенням Слов'янського міськрайонного суду від 03 листопада 2016 року шлюб між ними був розірваний (а.с. 5,5з.б.). Згідно із свідоцтвом про народження [NUMBER], [PERSON] народився [INFO] року. Його батьками записані: [PERSON] та [PERSON] (а.с. 4). Після припинення шлюбних відносин між сторонами їх син [PERSON] залишився проживати з матір'ю - позивачкою по справі, з якою і проживає на даний час, що зокрема стверджується актом Райгородоцької селищної ради від 27 вересня 2016 року про місце проживання (а.с. 6). Відповідно до положення частини 3 статті 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну і оформлення документів для зарубіжних поїздок визначається Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року. Згідно із п. 2 частини 2 статті 4 вказаного Закону України, за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до п.2 статті 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків здійснюється у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставин, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Метою виїзду за межі України з малолітньою дитиною позивачка зазначила необхідність поїздку разом із сином на відпочинок до Туреччини. Принципом 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року передбачається, що «…малолітнє дитя не повинне крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучений зі своєю матір'ю». Відповідно до статті 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до положень статей 10 та 11 ЦПК України, цивільне судочинство в Україні здійснюється на засадах змагальності сторін та диспозитивності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 174 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідачі - визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Якщо відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем викладено в адресованих суду письмових заявах, ці заяви приєднуються до справи. Згідно із ч. 4 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Так, відповідачем [PERSON] на адресу суду було подано заяву, зі змісту якої видно, що останній, позов [PERSON] визнає та не заперечує проти його задоволення. Суд приймає до уваги таку заяву відповідача у зв'язку із наявністю для того законних підстав, та вважає за можливе задовольнити вимоги позивачки. Принцип 7 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року передбачає безумовний пріоритет інтересів дитини для тих, на кому лежить відповідальність за його освіту і виховання. Оскільки сторони однією сім'єю не проживають і фактичне місце проживання дитини визначене з позивачкою, то, цей обов'язок покладено на матір - позивачку по справі, яка повинна постійно доглядати дитину, піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, як це і передбачено положеннями статті 150 Сімейного кодексу України. Згідно із Конвенцією про права дітей, ратифікованою Верховною Радою України за № 789 від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Проаналізувавши встановлені обставини по справі та надані сторонами докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що заявлені позовні вимоги є обґрунтованими, оскільки інтереси позивачки повністю відповідають інтересам її сина, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги та надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини з України без дозволу та супроводу батька з 01 серпня 2017 року по 31 серпня 2017 року. Суд вважає, що зазначений тимчасовий виїзд дитини не буде порушенням будь-яких прав відповідача відносно сина. Позивачка не вимагає компенсації за понесені судові витрати, пов'язані із зверненням до суду і розглядом цивільної справи.

Outcome: approved