Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-01 00:00:00

23.07.2019 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, мотивуючи вимоги тим, що 22.05.2018 року позивач надала відповідачу позику в розмірі 5000 доларів США, які він зобов`язався повернути в строк до 30.12.2018 року. Гроші відповідачу були передані в повному обсязі, але в порушення умов договору відповідач борг не повернув та ухиляється від його повернення, чим порушує умови договору. На підставі викладеного просила стягнути з [PERSON] основний борг у розмірі 5000 доларів 00 центів США, 3% річних в розмірі 113 доларів США 42 цента США, а також понесені нею судові витрати. 09 серпня 2019 року провадження у справі було відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 10 вересня 2019 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, шляхом отримання судового виклику, про що свідчить зворотнє повідомлення про вручення, причини неявки суду не повідомив. В порядку статті 280 ЦПК України, зі згоди представника позивача суд вважає можливим провести розгляд справи у відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази у межах заявлених позовних вимог, встановив наступне. Зі змістом статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість сторін, що виражає узгоджену волю сторін, яка спрямована на досягнення конкретної мети, тобто договір це юридичний факт, на підставі якого виникають цивільні права та обов`язки. Свобода договору, закріплена у статті 627 Цивільного кодексу України, означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Частиною 1 ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Судом встановлено, що 22 травня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики на суму 5000,00 доларів США, за умовами якого відповідач зобов`язався повернути позивачу вказану суму боргу до 30.12.2018 року. Даний факт підтверджується розпискою укладеною між сторонами та підписом відповідача /а.с.8/. Відповідно до вищевказаного договору кінцевий час повернення грошових коштів зазначено до 30 грудня 2018 року. Станом на 23 липня 2019 року відповідачем кошти не повернуто. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлений договором. Суд, оцінюючи договір позики в розумінні положень ЦК України вважає, що безумовно між сторонами, в даному випадку, укладений договір позики, письмова форма якого внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальником боржнику, яким у спірних правовідносинах виступає відповідач. Крім того, суд звертає увагу на правові висновки Верховного Суду України у спорі про стягнення боргу за договором позики від 18 вересня 2013 року, де вказано, що «…за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладання, та і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору…». Як вбачається з тексту договору, позивачем надані відповідачу кошти, тобто свої зобов`язання [PERSON] виконала в повному обсязі. Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Як вбачається з тексту договору позики, був встановлений строк повернення позики - до 30.12.2018 року. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до постанови від 16.01.2019 року по справі №373/2054/16-ц Великої Палати Верховного суду вбачається, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18. Проаналізувавши встановлені фактичні обставини по справі, оцінивши представлені сторонами в силу статті 81 ЦПК України докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що [PERSON] належним чином не виконує зобов`язання, передбачені укладеним договором позики, такі дії відповідача є неправомірними, тому позовні вимоги [PERSON] про стягнення основного боргу в розмірі 5 000,00 доларів США підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором. Представник позивач вважає, що оскільки відповідач прострочив виконання взятих перед позивачем зобов`язань, тому окрім суми боргу він має також сплатити відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України: три відсотки річних від простроченої суми. Також відповідно до постанови від 16.01.2019 року по справі №373/2054/16-ц Великої Палати Верховного суду аналізуючи правові норми ст. ст. 509, 524, 533-535, 625 ЦК України дійшли висновка про те, що при обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. За таких обставин відповідач зобов`язаний сплатити позивачу 3% річних від простроченої суми, що становить 113,42 доларів США. Отже, з урахуванням викладеного, суд вважає позовні вимоги доведеними та обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь позивача в розмірі 1309,59 грн. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved