Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-11 00:00:00

23.08.2016 року [PERSON] звернулись до Бериславського районного суду Херсонської області з вищезазначеною позовною заявою, яку обґрунтовує тим, що 17 лютого 2016 року він звернувся до Бериславської районної державної адміністрації Херсонської області з заявою про передачу земельних ділянок в оренду для створення фермерського господарства. Бериславська районна державна адміністрація, листом від 23.03.2016 року № 09/01-15-361/16, відмовила йому у наданні земельних ділянок для створення фермерського господарства, зазначивши, що земельними ділянками сільськогосподарського призначення державної власності розпоряджається Головне управління Держгеокадастру у Херсонській області, із посиланням на 122 статтю Земельного кодексу України, а також з причини, що земельні ділянки державної власності або прав на них, зокрема оренди, підлягають продажу на земельних торгах із посиланням на 134 статтю Земельного кодексу України. Позивач вважає, що у райдержадміністрації не було правових підстав для відмови у задоволенні його заяви про виділення земельних ділянок для введення фермерського господарства, оскільки з огляду на положення статей 22,31,93,124 ЗК України землі сільськогосподарського призначення можуть надаватися громадянам для ведення фермерського господарства та використовуватися цим господарством, зокрема, на умовах оренди. Відносини, повязані зі створенням, діяльністю та припиненням діяльності фермерських господарств, регулюються, крім Земельного кодексу України, спеціальним Законом України « Про фермерське господарство» та іншими нормативно-правовими актами, а Земельний кодекс України є загальним. Відповідно до частин першої та другої статті 1 Закону №973 IV фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян зі створенням юридичної особи, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм для ведення фермерського господарства, відповідно до закону. Фермерське господарство може бути створене одним громадянином України або кількома громадянами України, які є родичами або членами сімї , відповідно до закону. Можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо повязана з наданням (передачею) йому земельних ділянок для ведення фермерського господарства, що є обовязковою умовою для державної реєстрації фермерського господарства (ст. 8 Закону №973 IV). Порядок надання (передачі) земельних ділянок для ведення фермерського господарства передбачений спеціальним Законом України «Про фермерське господарство». Так, згідно з абзацом 1 частини першої ст..7 цього Закону ( у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) для отримання (придбання) у власність або в оренду земельної ділянки державної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до відповідної районної державної адміністрації . Для отримання у власність або в оренду земельної ділянки із земель комунальної власності з метою введення фермерського господарства громадяни звертаються до місцевої ради. Згідно п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді земельних справ» та згідно ч.ч.2,4 ст. 7 Закону України «про фермерське господарство», у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, заяву громадянина про надання земельної ділянки у власність або в оренду районна або міська державні адміністрації або орган місцевого самоврядування розглядають у місячний строк і в разі її задоволення дають згоду на підготовку землевпорядною організацією проекту відведення земельної ділянки. У разі відмови органів державної влади та органів місцевого самоврядування у наданні земельної ділянки для ведення фермерського господарства питання вирішується судом. Рішення суду про задоволення позову є підставою для відведення земельної ділянки в натурі ( на місцевості), видачі документа, що посвідчує право власності або укладання договору оренди. Відповідач не задовольнив заяву позивача про надання земельної ділянки в оренду, відмовивши своїм листом від 23.03.20156 року №09/01-15-361/16 у її наданні для створення фермерського господарства, у зв»язку з чим позивач вважає що відповідач порушив його законне право на отримання земельної ділянки для створення фермерського господарства, незважаючи на те, що позивач має спеціальну освіту, досвід роботи у сільському господарстві та матеріальний ресурс, також районна державна адміністрація не мала правових підстав для відмови у задоволенні заяви про передачу земельних ділянок для створення фермерського господарства позивачу, оскільки згідно ст. 7 Закону України « Про фермерське господарство», саме райдержадміністрація приймає рішення про передачу земель державної власності в оренду для створення фермерського господарства, і для цього виду використання ( створення фермерського господарства) в силу ч.2 ст. 124 Земельного кодексу України аукціони не проводяться. Позивач просить суд визнати протиправною відмову Бериславської районної державної адміністрації Херсонської області у наданні йому дозволу на виготовлення землевпорядної документації щодо відведення земельних ділянок в оренду для створення фермерського господарства. Дати дозвіл позивачу на виготовлення землевпорядної документації щодо відведення земельних ділянок в оренду для створення фермерського господарства строком на 20 років, з орендною платою 3% від нормативної грошової оцінки землі, а саме: земельної ділянки з кадастровим номером 6520681800:03:087:0300, площею 31,9227 гектарів, розташованої на території Качкарівської сільської ради Бериславського району Херсонської області в контурі №88; земельної ділянки з кадастровим номером 6520681800:03:054:0001, площею 68,0630 гектарів, розташованої на території Качкарівської сільської ради Бериславського району Херсонської області в контурі №69. В судовому засіданні представник позивача за доручення [PERSON] підтримав позов у повному обсязі та наполягав на його задоволенні. Представник відповідача за дорученням [PERSON] позов не визнала, суду пояснила, що відповідач не порушив права позивача на отримання земельної ділянки для створення фермерського господарства. Оскільки у зв»язку зі змінами у земельному законодавстві з 01.01.2013 року відповідач позбавлений права на надання земельних ділянок для створення фермерського господарства про що позивачу було направлено листа та рекомендовано звернутися до належного органу. Представник третьої особи [PERSON] суду пояснила, що з 01.01.2013 року у зв»язку зі змінами у земельному законодавстві Головне управління Держгеокадастру у Херсонській області здійснює розпорядження землями державної власності у межах, визначених Земельним кодексом та передає земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків визначених п.8 ст..122, у власність або у користування для всіх потреб. З огляду на ст..134 Земельного кодексу України земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них, підлягають продажу окремими лотами на конкурентних засадах. Вважає, що дії відповідача повністю відповідають діючому закону, а вимоги позивача є необгрунтованими та безпідставними. Вислухавши пояснення представника позивача, відповідача та третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд вважає позовну заяву не підлягаючою задоволенню із наступних підстав: У відповідності до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 4 статті 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи: розяснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє їхніх прав у випадках встановлених нормами ЦПК України. Судом встановлені наступні обставини та відповідні до них правовідносини : Відповідно до пункту 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді земельних справ» при розгляді справ за позовами до органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування в разі незгоди з рішенням з питань, віднесених у галузі земельних відносин до їх компетенції (зокрема, про відмову в передачі земельної ділянки у власність чи користування , у продажі земельної ділянки, в наданні дозволу і вимог на розроблення проекту відведення земельної ділянки тощо), суд за наявності підстав для задоволення позову визнає рішення такого органу недійсним і зобовязує його залежно від характеру спору виконати певні дії, передбачені його компетенцією (або не вчиняти чи причинити їх), на захист порушеного права, як цього вимагає законодавств, або надає право позивачеві вчинити певні дії для усунення порушень його права. Суд вирішує ці питання по суті, якщо це відповідає закону ( наприклад визнає за ч.3 с.1 Закону України від 5 червня 2003 р. №899 IV (899-15) «Про порядок виділення в натурі ( на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) право на земельну часту (пай), якщо районною ( міською) державною адміністрацією безпідставно відмовлено у видачі документа, що посвідчує право на земельну частку ( пай); вирішує відповідно до частини четвертої ст. 7 Закону України від 19 червня 2003 року №973-IV (973-15) « Про фермерське господарство» питання про надання земельної ділянки у власність або оренду для створення фермерського господарства, якщо відповідна районна (міська) державна адміністрація чи орган місцевого самоврядування безпідставно відмовили в цьому або, незважаючи на рішення суду, що зобовязує їх розглянути заяву з цього приводу, не розглядають її за наявності необхідних документів. У даному випадку права та законні інтереси позивача, щодо надання йому земельної ділянки для створення фермерського господарства саме відповідачем не порушені, оскільки дане питання не було предметом розгляду відповідачем та по даному питання відповідач не приймав відповідне рішення, оскільки станом на час звернення позивача до відповідача з заявою про надання земельної ділянки в оренду відбулась зміна у земельному законодавстві та відповідач позбавлений у зв»язку з цим прийняти щодо даного спору відповідне рішення. З 01.01.2013 року відповідно до ст..15-1, 122 Земельного кодексу України та Положення про Головне управління Держгеокадастру у Херсонській області, затвердженого наказом Держгеокадастру України від 03.03.2015 року №28 ( зі змінами), головне управління Держгеокадастру у Херсонській області в межах області: здійснює розпорядження землями державної власності у межах, визначених Земельним кодексом та передає земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків визначених п.8 ст..122, у власність або у користування для всіх потреб. Тобто для вирішення даного спору позивачу у відповідності до ст..124 Земельного кодексу України необхідно звернутися до Головного управління Держгеокадасту у Херсонській області. З огляду на вимоги ст..134 Земельного кодексу України земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них ( оренда, суперфіцій, емфітевзис), у тому числі з розташованими на них об»єктами нерухомого майна державної або комунальної власності, підлягають продажу окремими лотами на конкурентних засадах ( земельних торгах), крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до змісту ст.ст. 11, 15 ЦК України цивільні права і обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист же цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Тобто, у розумінні закону, субєктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Невизнання цивільного права полягає в пасивному запереченні наявності у особи субєктивного цивільного права, зокрема, на майно, на право користування майном, на спадкування, на частину в загальному майні, яке безпосередньо не спричиняє шкоду субєктивному праву, але створює невпевненість у правовому статусі носія суб»єктивного права. Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених ст.16 ЦК України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення. Зі змісту ч. 3 ст. 16 ЦК України вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Визначення ст. 16 ЦК способів захисту цивільних прав та інтересів має важливе значення в реалізації завдань цивільного судочинства - забезпечення справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду і вирішення цивільних прав для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, для яких законом або договором не встановлено способу їх захисту. За ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод виконання якої є обов'язковим для України визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав. І це означає, що особа має право пред'явити у суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправдованою. У таких випадках слід виходити із загальних засад захисту прав, свобод та інтересів визначених Конституцією, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод ( правовий висновок ВСУ від 21 травня 2012 року у справі № 6 - 20 цс 11). Крім того, законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (даліКонвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст. ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Саме такого висновку дійшов Верховний Суд України в своїй Постанові від 12.06.2013 року №6-32цс13. Дана постанова прийнята з підстав передбачених п.1 ч.1 ст. 355 ЦПК України, а тому висновки викладені в ній є обов'язковими для всіх судів України (ч. 2 ст.214, ч.1 ст. 360-7 ЦПК України). Суд вважає, що права позивача, що ним оспорюються не порушені, а тому не підлягають захисту та у задоволенні позову належить відмовити за його необґрунтованістю. На підставі викладеного, в межах заявлених позивачем вимог, з урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства,

Outcome: dismissed