Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-16 00:00:00

22 лютого 2021 року позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до Івано-Франківської міської ради про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 10.03.2020 року по 11.02.2021 року та відшкодування моральної шкоди в розмірі 10 000 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Івано-Франківського міського суду від 10 березня 2020 року скасовано наказ начальника КП «Муніципальна варта» про звільнення [PERSON] з роботи, поновлено [PERSON] на роботі на посаді заступника начальника - начальника відділу охорони об`єктів комунального майна КП «Муніципальна варта», стягнуто з КП «Муніципальна варта» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25.03.2019 року до дня поновлення на роботі, стягнуто моральну шкоду в розмірі 5000 грн. Але, рішення суду в частині поновлення на роботі не було виконано керівником КП «Муніципальна варта». 11 лютого 2021 року КП «Муніципальна варта» припинено на підставі рішення засновника - Івано-Франківської міської ради. Оскільки саме з вини КП «Муніципальна варта» відбулась затримка виконання рішення суду про поновлення на роботі тому є підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі на підставі ст. 236 КЗпП за період з 10 березня 2020 року по 11 лютого 2021 року в сумі 102 382 грн. 02 коп. Належним відповідачем у справі є Івано-Франківська міська рада у відповідності до ст. 240-1 КЗпП, оскільки саме вона була засновником КП «Муніципальна варта» 16 березня 2021 року представник відповідача подала до суду відзив на позовну заяву в якому зазначила, що Івано-Франківська міська рада позовних вимог не визнає, оскільки не є належним відповідачем за позовом [PERSON] , у трудових відносинах із міської радою позивач не перебував та не перебуває. Підстав для виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу немає, оскільки рішення суду в частині виплати середнього заробітку виконано КП «Муніципальна варта». Відбулась повна ліквідація КП «Муніципальна варта» і обов`язку на працевлаштування працівників на власнику немає. Засновник (учасник) юридичної особи не відповідає за зобов`язаннями юридичної особи , а юридична особа не відповідає за зобов`язаннями її учасника (засновника), крім випадків встановлених установчими документами та законом. Тому є безпідставними позовні вимоги до Івано-Франківської міської ради. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги в частині стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу підтримали з мотивів наведених в позовній заяві, вимги в частині відшкодування моральної шкоди не підтримали. Представники відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила в задоволенні позову відмовити з підстав наведених у відзиві. Заслухавши пояснення позивача та його представника, пояснення представника відповідача, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 01 березня 2020 року визнано незаконним та скасовано наказ начальника КП «Муніципальна варта» №70 про звільнення з роботи від 25.03.2019 року. Поновлено [PERSON] на роботі на посаді заступника начальника - начальника відділу охорони об`єктів комунального майна КП «Муніципальна варта» з 25.03.2019 року. Стягнуто з КП «Муніципальна варта» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 25.03.2019 року по 10.03.2020 року, з відрахуванням всіх встановлених законодавством податків і платежів. Стягнуто з КП «Муніципальна варта» на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 5000 грн. Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць звернуто до негайного виконання. Вказане рішення набрало законної сили 10 листопада 2020 року на підставі постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 10 листопада 2020 року, якою змінено рішення суду від 01 березня 2020 року в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та визначено суму до стягнення 105 444 грн. 73 коп. (а.с.24-34). На виконання рішення суду від 01 березня 2020 року в частині негайного виконання було видано виконавчий лист. Як вбачається із відповіді начальника Івано-Франківського МВ ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління юстиції (м. Івано-Франківськ) виконавче провадження № 62358941 з виконання виконавчого листа № 344/7346/19 від 10 березня 2020 року виданого Івано-Франківським міським судом про поновлення [PERSON] на роботі з 25 березня 2019 року завершене 28 серпня 2020 року на підставі п. 11 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» (повернення ВД у випадку передбаченому ч. 3 ст. 63 ЗУ «Про виконавче провадження». Інші виконавчі провадження про стягнення моральної шкоди та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 25 березня 2019 року по 10 березня 2020 року в сумі 105 444 грн. 73 коп. було завершено 02 лютого 2021 року та 08 лютого 2021 року відповідно на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 ЗУ «Про виконавче провадження», а саме: фактичне повне виконання рішення суду (а.с.51). Отже, рішення суду від 01 березня 2020 року про поновлення на роботі [PERSON] не виконано до цього часу. У зв`язку з цим розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12020090010002585 за ч. 2 ст. 382 КК України (а.с.35). 11 лютого 2021 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань внесено запис про державну реєстрацію припинення юридичної особи КП «Муніципальна варта» на підставі рішення власника (а.с.55). Отже, рішення суду в частині поновлення на роботі [PERSON] провинно було бути виконано до момент припинення КП «Муніципальна варта». Більше того, рішення суду в частині відшкодування моральної шкоди та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу було виконано буквально за декілька днів до внесення запису про припинення юридичної особи. Жодних поважних, обґрунтованих причин того чому не було винесено наказ про поновлення [PERSON] на роботі та таким чином виконано рішення суду від 01 березня 2020 року представником відповідача суду не наведено. Відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Відповідно до ст. 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов`язковості і підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні. Разом з тим наведене не означає, що дії з виконання рішення про поновлення на роботі повинні відбуватися негайно після проголошення рішення незалежно від волі працівника, поновленого судом. Визнане судом право працівника на поновлення на роботі має приватний характер, тому воно не може бути реалізоване без волевиявлення цього працівника. Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником наказу про це, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків. Виконання рішення вважається закінченим з моменту фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акта органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення. Тобто рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника. Відповідно до ст. 236 КЗпП у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Керівником КП «Муніципальна варта» наказу про поновлення на роботі [PERSON] не було видано, вимог чинного законодавства не дотримано, саме з вини КП «Муніципальна варта» відбулась затримка виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі, що є підставою для стягнення на користь позивача середнього заробітку у відповідності до ст. 236 КЗпП. Розмір середнього заробітку позивача встановлений рішенням Івано-Франківського апеляційного суду від 10 листопада 2020 року та складає 437 грн. 53 коп. Період невиконання рішення суду про поновлення на роботі становить із 11 березня 2020 року по 11 лютого 2021 року включно (день коли внесено запис про припинення юридичної особи), тобто 231 робочий день. Загальний розмір середнього заробітку становить 101 069 грн. 43 коп. Щодо твердження представника відповідача про те, що Івано-Франківська міська рада не є належним відповідачем у справі та не може нести відповідальність за дії іншої юридичної особи, яка ліквідована, то судом встановлено наступне. Відповідно до свого статуту КП «Муніципальна варта» створене та діє відповідно до цивільного та господарського кодексів України і входить до сфери управління Івано-Франківської міської ради. Власником Муніципальної варти є територіальна громада міста Івано-Франківська в особі Івано-Франківської міської ради. Муніципальна рада у своїй діяльності підзвітна й підконтрольна Івано-Франківській міській раді (п.1.1 та 1.2 Статуту). Припинення діяльності Муніципальної варти відбувається шляхом ліквідації або реорганізації за рішенням Власника або за рішенням суду. Власник встановлює порядок та визначає строки проведення ліквідації (п. 9.1 та 9.4 Статуту). Майно Муніципальної варти є власністю територіальної громади міста Івано-Франківська і закріплюється за ним на праві господарського відання (п.5.1 Статуту). Рішенням від 18 грудня 2019 року Івано-Франківська міська рада вирішила припинити КП «Муніципальна варта» шляхом ліквідації (а.с.52). 22 травня 2020 року затверджено ліквідаційний баланс КП «Муніципальна варта» (а.с.53). 11 лютого 2021 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань внесено запис про державну реєстрацію припинення юридичної особи КП «Муніципальна варта». Відповідно до ст. 110 ЦК України, юридична особа ліквідується за рішенням її учасників або органу юридичної особи, уповноваженого на це установчими документами, в тому числі у зв`язку із закінченням строку, на який було створено юридичну особу, досягненням мети, для якої її створено, а також в інших випадках, передбачених установчими документами; Відповідно до ч. 5 ст. 111 ЦК України, ліквідаційна комісія (ліквідатор) вживає заходів щодо закриття відокремлених підрозділів юридичної особи (філій, представництв) та відповідно до законодавства про працю здійснює звільнення працівників юридичної особи, що припиняється. Відповідно до ст. 240-1 КЗпП у разі, коли працівника звільнено без законної підстави або з порушенням встановленого порядку, але поновлення його на попередній роботі неможливе внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язує ліквідаційну комісію або власника (орган, уповноважений управляти майном ліквідованого підприємства, установи, організації, а у відповідних випадках - правонаступника), виплатити працівникові заробітну плату за весь час вимушеного прогулу. На час прийняття рішення про суду про поновлення позивача на роботі КП «Муніципальна варта» ще існувало. Власником КП «Муніципальна варта» була Івано-Франківська міська рада, вона здійснює управлінням майном підприємства, яке залишилось, тому саме Івано-Франківська міська рада повинна відповідати за невиконані зобов`язання КП «Муніципальна варта» у відповідності до ч.3 ст. 96 ЦК України. Щодо вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди, то така вимога не підлягає до задоволення, оскільки вона є необґрунтована та сам позивач її не підтримує. Відповідно до ст.ст. 12, 81, 82 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнанні сторонами, не підлягають доказуванню. Згідно ч. 1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею ч. 1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача є частково обґрунтованими, та такими, що підлягають до часткового задоволення. Згідно із ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Тому з відповідача слід стягнути 1 010 гривню 69 копійок судового збору на користь держави. На підставі наведеного, відповідно до ст. 235, 236. 240-1 Кодексу законів про працю України, ст. ст. 96, 110, 111 Цивільного кодексу України,

Outcome: partial