Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-06 00:00:00

22.10.2018 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору позики від 01.02.2016 року, який був укладений між сторонами на суму 425 000 грн. Позов мотивує тим, що його під впливом насильства змусили написати розписку від 01.02.2016 року, до того ж позивач вважає зазначену розписку новацією боргу, який є недійсний, оскільки самого боргу не було. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі, просить його задоволити з наведених підстав. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив в повному обсязі, вважає його безпідставним та необґрунтованим, а обставини, що викладені в ньому не відповідають дійсності. 29.11.2018 року відповідачем надано відзив на позов, який знаходиться в матеріалах справи. Відповідачем заявлявся відвід головуючому, заява вирішена в порядку ЦПК України, ухвалою від 27.12.2018 року в задоволенні заяви про відвід відмовлено. Заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи та надані докази, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає. Судом встановлено, що 01.02.2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики на суму 425 000 грн., на підтвердження чого надано розписку. Позивач вказує, що розписку написав під впливом насильства, вважає її недійсною. Відповідно до ст.. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст.. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 17.10.2018 року були встановлені всі фактичні обставини, зокрема, що 01.02.2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики на суму 425 000 грн., вказані кошти [PERSON] зобов`язувався повернути до 25.05.2016 року, однак не зробив цього. Відповідно до даного рішення з [PERSON] на користь [PERSON] було стягнуто 425 000 грн. Зазначене рішення Хмельницького міськрайонного суду було залишено в силі Постановою Хмельницького апеляційного суду від 24.01.2019 року, а ухвалою Верховного Суду від 07.03.2019 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою [PERSON] було відмовлено, оскільки судами першої та апеляційної інстанції правильно застосовано норми матеріального та процесуального права у даних правовідносинах. Відповідно до ч. 2 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, із врахуванням викладеного, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовної заяви, оскільки обставини, викладені позивачем не знайшли свого підтвердження під час слухання справи, а тому у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Outcome: dismissed