Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-03 00:00:00

22 січня 2015 року позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про захист прав споживача, визнання частково недійсним договору фінансового лізингу та стягнення адміністративного платежу в сумі 17 969 грн. 40 коп. В поданій до суду позовній заяві посилався на те, що 05 грудня 2014 року уклав з відповідачем ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» договір №00245 фінансового лізингу, за умовами якого відповідач взяв на себе зобов'язання придбати автомобіль Great Wall C30 Comfort MT та передати його в користування позивачу. Вважає, що відповідач включив до договірних умов під виглядом лізингових платежів ті, які не передбачені встановленим законом переліком: комісія за організацію, аванс. Також вважає несправедливими умови договору, які передбачають не повернення, або часткове повернення платежів у разі розірвання договору. Посилався також на відсутність в договорі будь-яких відомостей про продавця товару, його найменування, місцезнаходження. Просив суд визнати недійсним договір № 00245 фінансового лізингу від 05 грудня 2014 року, укладений між ним та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс». Стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» на його користь сплачені на виконання недійсного договору 17 969 грн. 40 коп. 12 лютого 2015 року позивач [PERSON] звернувся в суд з заявою до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про зміну предмету позову та розміру позовних вимог. В заяві покладався на обставини, викладені в позовній заяві від 22 січня 2015 року, але разом з тим просив суд визнати частково недійсним договір фінансового лізингу №00245 від 05.12.2014 року, укладений між ним та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс», а саме наступні пункти договору: визначення «Адміністративний платіж» у розділі договору «Визначення термінів»; пункт 4.1 статті 4 в частині словосполучення «Адміністративного платежу»; пункт 12.1 статті 12 договору в частині слів, «…який сплатив Адміністративний платіж…» та речень: «В такому випадку поверненню підлягає 60% (шістдесят відсотків) від сплаченого Авансового платежу та/або частини Авансових платежів, 40% (сорок відсотків) Лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає». У додатку №1 до договору в частині слів та цифр: «Адміністративний платіж (10%) 1 114,02 $». Стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» на його користь сплачені в якості «адміністративного платежу» 17 969 грн. 40 коп. В судовому засіданні позивач [PERSON] повністю підтримав позовні вимоги, посилаючись на викладені в заяві обставини. Представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» Носік В.П.в судове засідання не з»явився, але надав суду клопотання, в якому просив слухати справу у його відсутності. Просив суд відмовити повністю в задоволенні позовних вимог [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про захист прав споживача, визнання договору недійсним та застосування наслідків його недійсності визнання угоди недійсною. Суд вважає можливим слухати справу у відсутності представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» Носік В.П. Суд, заслухавши пояснення позивача [PERSON], вивчивши та дослідивши зібрані в справі докази, приходить до висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити за безпідставністю. Згідно із ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Законом України від 02 червня 2011 року «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання ринків фінансових послуг» (введено в дію з 09 січня 2012 року) внесено зміни до ч.1 ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг» та доповнено п.11-1, відповідно до якого до фінансових послуг віднесено послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах. На підставі цього Закону Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (як уповноважений державний орган), затвердила Ліцензійні умови провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах (розпорядження від 09 жовтня 2012 року №1676 «Про затвердження Ліцензійних умов провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах»). Ліцензійні умови закріпили визначення, сутність, правовий статус учасників (і вимоги до них) такого виду фінансових правовідносин, як придбання товарів у групах. З аналізу Ліцензійних умов слід зробити висновок про те, що діяльність таких груп направлена на легітимне використання фінансової схеми із залученням грошових коштів споживачів для придбання певного виду товарів та/або послуг. Згідно з п.1.2 ч.1 Ліцензійних умов адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групі - це фінансова послуга, що надається ліцензіатом і передбачає залучення грошових коштів учасників групи, об'єднання цих коштів з метою придбання та розподілу товарів між учасниками групи. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч.1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Судом встановлено, що позивач [PERSON] 05 грудня 2014 року уклав з ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» договір № 00245 фінансового лізингу (а.с.6-12). Додатки № № 1, 2, 3 до договору № 00245 є його невід'ємними частинами (а.с.13-14). Згідно з ст.1 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу - лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до умов укладеного договору фінансового лізингу відповідач, як лізингодавець, бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу - автомобіль Great Wall C30 Comfort MT, зазначений у п.1.1 договору та специфікації, що є додатком №2 до договору, вартістю 11 140,19 доларів США у власність та передати предмет лізингу у користування позивачу, як лізингоодержувачу, на строк та на умовах, передбачених договором. Договором передбачено, що предмет лізингу є власністю лізингодавця та придбається ним на своє ім'я за договором купівлі-продажу у продавця. Пунктами 1.7., 1.8. договору сторони передбачили, що предмет договору передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: Адміністративного платежу; Авансового платежу; Комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності, Сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у пункті 9.4 статті 9 даного Договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у пункті 9.6 статті 9 даного Договору. Лізингоодержувач має можливість сплачувати авансовий платіж впродовж 12 місяців з моменту підписання договору, платежами визначеними в додатку №1 до договору. Авансовий платіж не може бути сплачений повністю лізингоодержувачем до сплати комісії за організацію. Згідно з додатком №1 до договору фінансового лізингу вартість предмету лізингу становить 11 140,19 $, авансовий платіж 50%, сума виплат авансового платежу 5 570,10 $, щомісячний авансовий платіж 464,17 $, адміністративний платіж (10%) 1 114,02 $, комісія за передачу (3%) 334,21 $. Також позивачем 05 грудня 2014 року сплачено 17 880 грн. ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» як перший внесок за автомобіль по договору № 00245 (а.с.15). За змістом ч. ч.1, 2 ст.16 цього Закону сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Таким чином, порядок здійснення сплати лізингових платежів, що встановлений п. 1.7., пунктами 8.1.-8.7 договору про фінансовий лізинг № 00245 від 05 грудня 2014 року та додатками № № 1, 2 до нього, в повній мірі узгоджується з положеннями ч.ч.1, 2 ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг». Тому твердження позивача про те, що відповідач включив до договірних умов під виглядом лізингових платежів не передбачені законом, вийшов за межі діяльності фінансового лізингу, не заслуговують на увагу. Відповідно до положень ч.1 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», на яку посилається позивач в поданій до суду позовній заяві, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Умови договору, які можуть бути несправедливими визначено у ч.3 ст.18 цього закону. Таким чином, в силу норм ч.2, ч.3 п.2 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», для визнання недійсним договір у зв'язку з кваліфікацією його умов несправедливими, необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. В поданій до суду позовній заяві позивач [PERSON] посилається на ту обставину, що несправедливими є умови договору, які передбачають неповернення внесених ним коштів у разі розірвання договору. Разом з тим, судом встановлено, що п.п.12.1- 12.13. договору № 00245 фінансового лізингу його сторони передбачили, що в залежності від сплати позивачем авансового платежу, йому, у випадку розірвання договору, не повертається комісія за організацію договору, та сума фактично сплаченого авансу підлягає зарахування в рахунок погашення штрафу. Тому суд приходить до висновку, що позивач [PERSON], підписуючи договір лізингу, мав змогу ознайомитися з його умовами, зокрема, з п.12.13 договору про те, що у випадку розірвання договору лізингоодержувачу не повертаються сплачені ним на виконання даного договору кошти. Підстави вважати даний пункт договору несправедливим відсутні, при цьому позивач, звертаючись до суду за захистом свого права, у встановленому законом та договором порядку не просить суд визнати договір розірваним. Пункти 12.1. - 12.13. договору фінансового лізингу жодним чином не порушують принцип добросовісності, оскільки має місце співмірність розміру платежу за організацію даного договору виконаній послузі. Крім того, умова договору про неповернення цього платежу у випадку розірвання договору, не призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, оскільки така норма в повній мірі узгоджується з вимогами ст.651-653 ЦК України щодо розірвання умов договору. Також в поданій до суду заяві позивач посилається не несправедливість умов договору, що полягає в тому, що лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання зобов'язання. В тому числі щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію. В той жде час, у ч.1 ст.2 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що відносини, які виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Відповідно до положень ч. 2 ст.11ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно з ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Частиною 1 ст.638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч.2 ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Тому суд приходить до висновку, що саме сторони спірного договору фінансового лізингу, будучи вільні в своєму виборі, визначили предметом договору фінансового лізингу в п.1.1. до додатку №2 автомобіль Great Wall C30 Comfort MT. При цьому суд також звертає увагу на ту обставину, що в п.1.4. договору № 00245 фінансового лізингу його сторони за взаємною згодою передбачили, що за зобов'язаннями щодо комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію та усунення несправностей несе відповідальність продавець (фізична чи юридична особа, зазначена в акті приймання-передачі предмета лізингу). Також судом встановлено, що відповідач ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» має право на надання послуг фінансового лізингу, так як Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, її було взято на облік як юридичну особу, що має право надавати послуги з фінансового лізингу. Тому твердження позивача в поданій до суду позовній заяві про те, що відповідач уклав з ним договір, не маючи статусу фінансової установи, не заслуговують на увагу. Як встановлено судом, договір № 00245 фінансового лізингу від 05 грудня 2014 року укладений сторонами, які мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним і відповідало їх внутрішній волі, правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, які були ним обумовлені. Будь-які підстави вважати, що правочин суперечить ЦК України чи іншим актів цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, судом не встановлені. За таких обставин позовні вимоги [PERSON] до ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» про визнання недійсним договору фінансового лізингу, стягнення сплачених за договором коштів є безпідставними та не підлягають задоволенню в повному обсязі. Оскільки між сторонами склалися договірні відносини, у відповідності до статті 88 ЦПК України, з позивача на користь держави необхідно стягнути судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп.

Outcome: approved