Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-08 00:00:00

24.03.2017 року до Шевченківскього районного суду міста Києва надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON], в якій Позивач просить стягнути з відповідача на свою користь за не виконання грошових зобов»язань інфляційні нарахування в розмірі - 129 690,26 грн. та 3% річних у розмірі - 10126,00 грн. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 02.11.2011 року у справі №2-9748/11, що набрало законної сили 14.11.2011 року було стягнуто з [PERSON] на користь позивача [PERSON] грошові кошти в розмірі - 62 792 грн. 36 коп. - боргу за договором позики та 3874 грн. 67 коп. - 3 % річних. На виконання вказаного рішення суду відділом ДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві у 2012 році відкрито виконавче провадження щодо примусового виконання рішення суду. Проте, з 2012 по 2016 роки [PERSON] рішення суду не виконав, жодні кошти не повернув, як наслідок виконавче провадження було закрито. Враховуючи на те, що відповідач не виконав рішення суду, позивач просить стягнути за період з 02.11.2011 року по 17.03.2017 року 3% річних у сумі 10126,00 грн. та інфляційні у сумі 129690,26 грн. із суми боргу (62792 грн. 36 коп.) яка була стягнута за рішенням суду. В судове засідання представник позивача не з»явився, але направив до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, де позовні вимоги підтримав в повному обсязі та позовні вимоги просив задовольнити повністю. В судове засідання відповідач не з»явилась, хоча про дату і час розгляду справи по суті була повідомлена належним чином, причини неявки суд не повідомила, відзиву, заяв клопотань до суду не подавала. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м.Києва Гуменюк А.І. від 12.05.2017 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду. 16.11.2017 року вказану справу після проведення повторного автоматичного розподілу було передано судді Осаулову А.А., який ухвалою від 22.11.2017 року призначив її до судового розгляду за участю сторін. Як відомо, з 15.12.2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, яким Цивільний процесуальний кодекс України викладено в новій редакції. Так, згідно п.п.9 п.1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. В свою чергу, як передбачено ч.2 ст. 19 та п.4 ч.2 ст. 187 ЦПК України цивільне судочинство у порядку позовного провадження здійснюється за правилами загального та спрощеного провадження. З огляду на вищенаведені положення чинного процесуального законодавства, а також з урахуванням вимог ст.ст. 19, 274-282 ЦПК України, ухвалою суду від 08.02.2018 року було призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження. У відповідності до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до вимог суд може ухвалити заочне рішення у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, та не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши письмові докази у справі, а також з'ясувавши виниклі між сторонами правовідносини та відповідно встановивши норми матеріального права, що підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Так, за умовами ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Отже, як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, зобов'язання відповідача зводиться до сплати грошей, відтак, є грошовим зобов'язанням. За змістом положень ст. 526 ЦК зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 ЦК). Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК). Як встановлено в судовому засіданні, рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 02.11.2011 року у справі №2-9748/11, що набуло законної сили 14.11.2011 року, було стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 62792 грн. 36 коп. - боргу за договором позики та 3874 грн. 67 коп - 3 % річних. На виконання вказаного судового рішення було видано виконавчий лист, на підставі якого постановою державного виконавця від 19.04.2016 року було відкрито виконавче провадження. Як зазначив Позивач, рішення суду не виконане Відповідачем у справі. Зворотнього стороною відповідача суду не доведено. Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Так як в судовому засіданні встановлено, що Відповідач не виконав свої зобов'язання та не сплатив суму боргу за рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 02.11.2011 року у справі №2-9748/11, тому суд приходить до висновку про наявність достатніх підстав для стягнення з Відповідача на користь Позивача трьох відсотків річних та інфляційних втрат. Водночас суд вважає, що Позивачем здійснено невірний розрахунок 3% річних та інфляційних, а саме, Позивач просить стягнути заборгованість за період з 02.11.2011 року по 17.03.2017 року, проте на думку суду початок нарахування 3% річних та інфляційних можливе лише з дня набрання законної сили судового рішення, а саме: з 14.11.2011 року. Крім того, Позивачем невірно нараховано інфляційні втрати, а саме, як вбачається із розрахунку заборгованості, Позивач просить стягнути суму боргу з інфляцією, проте даний борг вже був стягнутий за рішенням суду, а тому вимоги по повторному стягненню боргу є безпідставними та необґрунтованими. Відповідно до перерахунку суду 3% річних та інфляційних, за період з 14.11.2011 року по 17.03.2017 року, підлягають стягненню з Відповідача на користь Позивача 3 % річних у сумі 10069 грн. 14 коп. та інфляційні у розмірі 69233 грн. 08 коп. Суд при вирішенні питання про стягнення судових витрат враховує положення ст.141 ЦПК України, а тому з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі - . У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Outcome: partial