Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-25 00:00:00

21 червня 2018 року Моторне (транспортне) страхове бюро України звернулось до Харківського районного суду із позовом до [PERSON] «Про стягнення сплаченого страхового відшкодування»(вхідний № 17268/18-вх), на обґрунтування якого позивач зазначив, що 19.10.2013 року з вини відповідача, який керував автомобілем «CHERY А15 AMULET», державний номерний знак [NUMBER] , скоєна дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої пошкоджений автомобіль «HYUNDAI Elantra», державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . Постановою апеляційного суду Харківської області від 01.04.2014 року [PERSON] визнано винним у вчиненому. Оскільки [PERSON] має посвідчення учасника бойових дій та керував автомобілем, який належав йому на праві власності, то він звільнений від обов`язку щодо страхування своєї цивільної відповідальності на території України з огляду на зміст пункту 13.1 статті 13 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності». Потерпілий своєчасно звернувся до позивача із заявою про відшкодування завданої шкоди, яка склалась із вартості відновлюваного ремонту його автомобіля у сумі 21123,10 гривень, зокрема: 19894,60 гривень - відшкодування безпосередньо заподіяної шкода та 1228,50 гривень - послуги аварійного комісара. Відповідно до статті 1191 Цивільного кодексу України та статті 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом, тому просили стягнути з [PERSON] на їх користь суму сплаченого страхового відшкодування в розмірі 21123,10 гривень та судового збору в сумі 1762,00 гривень (т. 1 а. с. 1 - 2). Ухвалою, постановленою суддею Харківського районного суду Харківської області Шинкарчук Я. А. 28.12.2018 року, позовна заява МТСБУ до [PERSON] «Про стягнення сплаченого страхового відшкодування» прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі з єдиним унікальним № 635/4236/18 (т. 1 а. с. 75 - 76). 15.02.2019 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, зареєстрований за вхідним № 4835/19-вх, з якого вбачається, що відповідно до змісту статті 1188 Цивільного кодексу України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а тому обов`язковою умовою для її відшкодування є вина (як обов`язковий елемент цивільно-правової відповідальності) учасника ДТП, що заподіяв шкоду. Постановою Апеляційного суду Харківської області у справі № 639/670/14-п від 01.04.2014 року визнана помилковість та безпідставність визнання його винним у ДТП, так як провадження у справі на підставі пункту 7 частини 1 статті 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення закрите через сплив на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 38 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Оскільки його вина у вчиненні ДТП жодним судовим рішенням не встановлена, то презумпція невинуватості особи поширюється і на обвинувачення її у вчиненні адміністративного правопорушення. Крім того, він заявляє про сплив строків позовної давності 18.06.2018 року, що з огляду на зміст Постанови Верховного Суду у справі № 157/448/16-ц від 18.08.2018 року є підставою для відмови в позові. Також в провадженні Нововодолазького районного суду Харківської області є аналогічний позов до нього з тим самим предметом та з тих самих підстав, а тому прохав у задоволенні позову відмовити повністю (т. 1 а. с. 81 - 86). Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 28.02.2019 року справу з єдиним унікальним № 635/4236/18 передано на розгляд Нововодолазькому районному суду Харківської області (т. 1 а. с. 114 - 115). 23.04.2019 року зазначена справа надійшла до Нововодолазького районного суду Харківської області, зареєстрована за вхідним № 4008/21-вх із наданням автоматизованою системою документообігу суду єдиного унікального № 635/4236/18 (провадження № 2/631/684/19) та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, обліково-статистичної картки справи та Контрольного журналу судових справ і матеріалів, переданих для розгляду судді, передана на розгляд головуючого судді Мащенко С. В. (т. 1 а. с. 121, 123). 23.04.2019 року відповідною ухвалою справа з єдиним унікальним № 635/4236/18 (провадження № 2/631/684/19) прийнята до розгляду Нововодолазьким районним судом Харківської області за правилами спрощеного позовного провадження (т. 1 а. с. 124 - 128). 14.06.2019 року за вхідним № 4247/19-вх до суду надійшов відзив на позовну заяву, який за своїм змістом та правовим навантаженням відповідає відзиву, що міститься в матеріалах справи за період перебування позову в провадженні Харківського районного суду Харківської області (т. 1 а. с. 136 - 139). Представник позивача - адвокат Сечко С. В., що діяв за довіреністю, виданою генеральним директором МТСБУ Шевченко В. І. із строком дії до 31.12.2021 року, вчиненою 28.12.2020 року та зареєстрованою за вихідним № 4.1 - 01/117, та свідоцтвом про право на зайняття адвокатською діяльністю (серії ЗП № 002003), виданого 21.01.2019 року Радою адвокатів Запорізької області на підставі рішення № 02, у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце засідання повідомлявся своєчасно та належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, однак надав заяву, зареєстровану за вхідним № ЕП-1580/21-вх від 22.10.2021 року, в якій просив справу розглянути за їх відсутності (т. 1 а. с. 243 - 246, 247, 248, 249 - 250, 251, 252). Відповідач у судове засідання також не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був сповіщений своєчасно та належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки суд не повідомив, однак звертався до суду із заявою, зареєстрованою за вхідним № 6190/19-вх від 04.09.2019 року, в якій просив справу розглядати за його відсутності, зазначивши, що відзив на позов підтримує повністю та просить у задоволенні вимог МТСБУ відмовити (т. 1 а. с. 243 - 246, 247, 180). Відповідно до змісту частини 1 статті 58 Цивільного процесуального кодексу України сторона може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника, а згідно із частиною 1 статті 223 цього ж кодексу неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Крім того, на підставі частини 3 статті 211 зазначеного вище кодифікованого закону України особи, які беруть участь у справі, мають право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Про наявність такого клопотання у представника позивача та відповідача свідчать їх відповідні заяви, долучені до матеріалів справи. За таких обставин, приймаючи до уваги те, що підстав для визнання необхідним давання сторонами особистих пояснень не має, суд вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності. Відтак, здійснюючи правосуддя на засадах змагальності й рівності учасників судового процесу перед законом і судом, всебічно, повно, об`єктивно, справедливо, неупереджено та своєчасно з`ясувавши всі обставини справи і всі фактичні данні в межах заявлених вимог, що мають значення для вирішення справи за суттю й на які учасники справи та їх представники посилались як на підставу своїх вимог та заперечень, перевіривши їх доказами, отриманими відповідно до правил цивільного процесуального кодифікованого закону й безпосередньо дослідженими у судовому засіданні, що відповідають вимогам закону про їх належність, допустимість, достовірність та достатність, а саме: дослідивши письмові докази у справі,- суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Так, пунктом 160 частини 1 Указу Президента України «Про реорганізацію місцевих загальних судів» № 451/2017 від 29.12.2017 року шляхом реорганізації (злиття) Валківського районного суду, Коломацького районного суду та Нововодолазького районного суду Харківської області утворено Валківський окружний суд - у Валківському, Коломацькому та Нововодолазькому районах Харківської області із місцезнаходженням у містах Валках, селищі міського типу Новій Водолазі та селі Різуненковому Коломацького району Харківської області. За змістом пункту 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року районні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію. Окрім того, Постановою Верховної Ради України № 807-ІХ від 17.07.2020 року «Про утворення та ліквідацію районів», що набрала чинності 19.07.2020 року, змінений адміністративно-територіальний устрій нашої Держави. Зокрема, відповідно до підпункту 20 пункту 3 та абзаців 3 і 6 підпункту 20 пункту 1 цієї Постанови ліквідований Нововодолазький район Харківської області та утворені Красноградській район Харківської області (з адміністративним центром у місті Красноград) у складі території Старовірівської сільської територіальної громади та Харківський район Харківської області (з адміністративним центром у місті Харків) у складі території Нововодолазької селищної територіальної громади, що затверджені Кабінетом Міністрів України, тощо. При цьому, як чітко визначив законотворець у пункті 6 своєї Постанови, у продовж тримісячного строку з дня набрання нею чинності Кабінет Міністрів України повинен привести свої нормативно-правові акти у відповідність із нею та забезпечити таке приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів. Одночасно із цим, приписами статті 125 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями), а також статтею 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», закріплено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності, спеціалізації, інстанційності і визначається законом. Натомість, закон, який змінює існуючу систему судоустрою та приводить її у відповідність до нового адміністративно-територіального устрою, не прийнятий, Валківський окружний суд на цей час свою діяльність не розпочав, а тому справа перебувала на розгляді належного суду. Отже, у ході розгляду справи в межах заявлених вимог та зазначених і доведених обставин, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини, що мають значення для вирішення справи за суттю. Постановою судді Апеляційного суду Харківської області Зубкова Л. Я., прийнятою 01.04.2014 року, постанову судді Жовтневого районного суду міста Харкова від 25.02.2014 року змінено шляхом виключення з резолютивної частини постанови вказівку на визнання [PERSON] винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Проте в мотивувальній частині цієї постанови зазначено, що змінюючи напрямок руху [PERSON] в даному випадку не переконався належним чином в безпеці цього маневру, що, в свою чергу, знаходиться в причинному зв`язку з даною дорожньо-транспортною пригодою, та є порушенням пункту 10.1 Правил дорожнього руху України(т. 1 а. с. 6). Відповідно до Звіту про визначення вартості матеріального збитку від 25.11.2013 року, оцінювач ТОВ «ЕКСАС» Хорошилов Є. Г. на замовлення МТСБУ провів оцінку майна у вигляді автотранспортного засобу марки «HYUNDAI ELANTRA», державний номерний знак [NUMBER] , з якого не вбачається визначена ним сума матеріального збитку, завданого власникові пошкодженого в результаті ДТП автотранспортного засобу, так як позивачем надано судові тільки 1 - 4 та 7 аркуш з 10 вказаних у змісті звіту, а також додатки у виді фото таблиці пошкоджень й копії свідоцтва про реєстрацію у Державному реєстрі оцінювачів, посвідчення про підвищення кваліфікації оцінювача та його сертифікат (т. 1 а. с. 18 - 40). З Наказу № 3217, винесеного 17.06.2015 року заступником Генерального директора МТСБУ Нєчаєвим М. «Про відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих [PERSON] » убачається, що відповідно до статті 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-ІV від 01.07.04 року, в межах справи № 22059 [PERSON] на рахунок слід сплатити 19894,60 гривень за шкоду, заподіяну в результаті дорожньо-транспортної пригоди (т. 1 а. с. 41). Згідно з довідкою МТСБУ про розмір відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих № 1 від 03.06.2015 року, в межах справи № 22059, зареєстрованої 28.10.2013 року щодо потерпілого [PERSON] та винуватця [PERSON] , підтвердженою претензією по майну є 19894,60 гривень, витрат на евакуатор та проведення експертизи не має. До сплати підлягає сума 19894,60 гривень (т. 1 а. с. 42). На підставі платіжного доручення № 3217 від 18.06.2015 року МТСБУ перерахувало [PERSON] в рахунок страхового відшкодування згідно з наказом № 3217 від 17.06.2015 року суму 19894,60 гривень (т. 1 а. с. 44). Відповідно до платіжного доручення № 4580 від 19.12.2013 року МТСБУ перерахувало ТОВ «ЕКСАС» за послуги аварійних комісарів згідно з рахунком № 05-22/МТІВU від 05.12.2013 року (22059) суму 1228,50 гривень (т. 1 а. с. 44). З листа виконувача обов`язки начальника департаменту врегулювання МТСБУ Островецького О. В., зареєстрованого за вихідним № 17489 від 19.06.2015 року, убачається, що [PERSON] повідомлено про загальний розмір їх витрат на збір документів та визначення розміру шкоди в сумі 21123,10 гривень, які тому слід компенсувати повністю, зокрема в добровільному порядку у строк до 28.06.2015 року (т. 1 а. с. 45). З матеріалів цивільної справи з єдиним унікальним № 631/548/16-ц (провадження № 2/631/8/20) за позовом МОТОРНОГО (ТРАНСПОРТНОГО) СТРАХОВОГО БЮРО УКРАЇНИ до [PERSON] , із залученням до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - [PERSON] «Про відшкодування в порядку регресу витрат, пов`язаних з виплатою страхового відшкодування» вбачається таке: 1)позивач МТСБУ звернулось 04.04.2016 року (вхідний № 1632/16-вх) до Нововодолазького районного суду Харківської області із позовом до [PERSON] «Про відшкодування в порядку регресу витрат, пов`язаних з виплатою страхового відшкодування», залучивши до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - [PERSON] (т. 2 а. с. 3, 4 - 6); 2)предметом цього спору є право МТСБУ зворотної вимоги (регресу) до винної особи у ДТП - [PERSON] в сумі здійсненого відшкодування шкоди в розмірі 19894,60 гривень (т. 2 а. с. 3, 4 - 6); 3)згідно із прохальною частиною позовної зави позивач просив суд стягнути з відповідача на їх користь грошові кошти в розмірі понесених витрат в сумі 19894,60 гривень та судові витрати в розмірі 1378,00 гривень (т. 2 а. с. 3, 4 - 6); 4)рішенням Нововодолазького районного суду Харківської області від 31.12.2020 року позовні вимоги МТСБУ до [PERSON] , із залученням до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - [PERSON] «Про відшкодування в порядку регресу витрат, пов`язаних з виплатою страхового відшкодування» задоволені повністю, та з відповідача на користь позивача стягнуто грошові кошти в розмірі понесених витрат в сумі 19894,60 гривень та судовий збір у сумі 1378,00 гривень (т. 2 а. с. 26 - 37); 5)постановою Харківського апеляційного суду у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, прийнятою 23.07.2021 року, апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, а рішення Нововодолазького районного суду Харківської області від 31.12.2020 року - без змін, поновивши його дію (т. 2 а. с. 16 - 25). Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить з того, що завданням цивільного судочинства, визначеним у частині 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України, є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тому згідно з частиною 1 статті 4 цього ж нормативно-правового акту, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Отже, суд відповідно до приписів частини 1 статті 13 цивільного процесуального кодифікованого закону України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. При цьому частиною 1 статті 77 вказаного нормативно-правового документа визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. У відповідності до припису частини 3 статті 12 та частини 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу. Одночасно із цим, згідно з частиною 2 статті 77 та частиною 1 статті 82 цивільного процесуального кодифікованого закону України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Під час вирішення спірних правовідносин суд враховує, що їх правове регулювання здійснюється нормами Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року Законом № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями), Цивільного кодексу України № 435-ІV від 16.01.2003 року (із змінами та доповненнями), та Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-ІV від 01.07.2004 (із змінами та доповненнями). Так, відповідно до частини 1 та 2 статті 1187 Цивільного кодексу України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом. Отже, за загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Разом з тим, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов`язок. Отже, відповідно до статті 999 Цивільного кодексу України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. Тобто статтею 1194 цивільного кодифікованого закону України визначено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюється Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Метою такого страхування як визначає стаття 3 зазначеного закону є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. Як обумовлює зміст статті 6 цього ж законодавчого акту, страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. За змістом статей 9, 22 - 31, 35 і 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою. Вказаний закон також визначає умови, порядок та межі здійснення Моторно (транспортним) страховим бюро України (абревіатура - МТСБУ) страхового відшкодування потерпілій особі на відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу). Відповідно до пункту 41.1 статті 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння: транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі. Згідно з пунктом 22.1 статті 22 цього ж Закону України у разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. При цьому, на підставі приписів пункту 36.1 статті 36 Закону страховик, зокрема, МТСБУ, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у її здійсненні. Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою. Крім того, з огляду на припис статті 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки. Одночасно із цим, частиною 1 статті 1191 Цивільного кодексу України обумовлено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Ретельно вивчаючи позовну заяву МТСБУ до [PERSON] «Про стягнення сплаченого страхового відшкодування», суд з`ясував, що вона вмотивована правом позивача щодо зворотної вимоги до відповідача як володільця автомобіля, за участі та з вини якого сталася дорожньо-транспортна пригода з наслідками у вигляді механічних пошкоджень автомобілів, що були її учасниками, щодо сплаченої ним потерпілій особі суми відшкодування, а також щодо суми понесених позивачем витрат за послуги аварійного комісара (експерта) з визначення та встановлення розміру заподіяних у дорожньо-транспортній пригоді збитків. Відтак, наявними матеріалами справи позивач у процесуальний спосіб довів судовій факт перерахування на рахунок потерпілого платіжним дорученням № 3217 від 18.06.2015 року страхове відшкодування згідно з наказом № 3217 від 17.06.2015 року матеріальної шкоди, завданої його транспортному засобу, у розмірі 19894,60 гривень. Зазначене безумовне дає йому право зворотної вимоги (регресу) до відповідача, однак у розмірі саме виплаченого відшкодування потерпілому. Розв`язуючи наведене питання, суд, переш за все, зауважує, що станом на час розгляду цієї справи та ухвалення у ній рішення наявне інше рішення суду, яке набрало законної сили, та яким з відповідача на користь позивача вже стягнуто грошові кошти в розмірі понесених ним витрат, пов`язаних з виплатою страхового відшкодування, в сумі саме 19894,60 гривень. Зазначене рішення з огляду на зміст частини 1 статті 18 Цивільного процесуального кодексу України є обов`язковим для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом Наявність рішення суду, що набрало законної сили, унеможливлює повторний розгляду матеріально-правової вимоги позивача до відповідача, стосовно якої таке рішення ухвалене. На аналогічній правовій позиції стоїть й Верховний суд, який у своїй постанові, прийнятій 22.05.2019 року в межах справи з єдиним унікальним № 640/7778/18, де він роз`яснив, що у розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права. Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення. Одночасно з цим, й згідно з рішеннями Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдинг» проти України», а також від 28.10.1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. Вирішуючи питання, яка саме сума відшкодування була виплачена потерпілому та підлягає регресу, суд звертається до доказів, наданих МТСБУ на обґрунтування своїх вимог, а саме: -до платіжного доручення № 3217 від 18.06.2015 року МТСБУ, з якого чітко убачається факт перерахування потерпілому [PERSON] в рахунок страхового відшкодування згідно з наказом № 3217 від 17.06.2015 року саме суму 19894,60 гривень (т. 1 а. с. 44); -а також до довідки МТСБУ про розмір відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих № 1 від 03.06.2015 року, в межах справи № 22059, зареєстрованої 28.10.2013 року щодо потерпілого [PERSON] та винуватця [PERSON] , якою підтверджено претензію по майну на суму 19894,60 гривень, та зазначено, що витрат на проведення експертизи у цій справі не має (т. 1 а. с. 42). Наведене дає можливість зробити висновок про те, що позивач вже вдруге звертається з тотожною вимогою до відповідача про стягнення на його користь сплачених потерпілому 19894,60 гривень, проте таке відшкодування має місце за рішенням Нововодолазького районного суду Харківської області, ухваленим 31.12.2020 року в межах справи з єдиним унікальним № 631/548/16-ц (провадження № 2/631/8/20) за позовом МТСБУ до [PERSON] , із залученням до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - [PERSON] «Про відшкодування в порядку регресу витрат, пов`язаних з виплатою страхового відшкодування», що набрало чинності 23.07.2021 року з моменту винесення Харківським апеляційним судом постанови про залишення рішення суду першої інстанції без змін. Відтак, зазначене слугує як підстава для відмови у задоволенні позову в цій частині. Також, з`ясовуючи факт оплати послуг аварійного комісара у розмірі 1228,50 гривень, суд зауважує, що складена МТСБУ довідка про розмір відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих № 1 від 03.06.2015 року, в межах справи № 22059, зареєстрованої 28.10.2013 року щодо потерпілого [PERSON] та винуватця [PERSON] , не передбачає витрат на проведення експертизи у цій справі, яку здійснює з огляду на положення діючого законодавства такий комісар. Тому не зрозуміло, з яких правових підстав МТСБУ платіжним дорученням № 4580 від 19.12.2013 року перераховує ТОВ «ЕКСАС» за послуги аварійних комісарів згідно з рахунком № 05-22/МТІВU від 05.12.2013 року (22059) суму 1228,50 гривень. Проте, ухвалюючи рішення, суд виходить з приписів частини 1 статті 11 Цивільного кодексу України, відповідно до якої цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Статтею 129 Основного Закону нашої Держави визначені основні засади судочинства, однією з яких, з огляду на зміст пункту 3 частини 2 вказаної норми права, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і доведеності перед судом їх переконливості. Аналогічні за своїм правовим змістом норми містяться й у частинах 1 і 3 статті 12, а також частині 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна з яких повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу. При цьому, у відповідності до змісту частини 6 статті 81 наведеного вище процесуального кодифікованого закону, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, нормативно закріплений принцип змагальності сторін полягає у прояві змагальної ініціативи та активних дій усіх осіб, які беруть участь у справі. Саме цей принцип забезпечує повноту дослідження судом обставин кожної судової справи. Також, з огляду на зміст частини 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Відтак, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, прямо передбачених законом. Крім того, як обумовлено пунктом 2 частини 1 статті 43 та частиною 1 статті 49 цивільного процесуального кодифікованого закону України учасники справи, зокрема, сторони у цивільній справі, користуються рівними процесуальними правами щодо подання доказів, участі у їх дослідженні та у доведеності перед судом їх переконливості. Вони зобов`язані самостійно визначити коло фактів, на які слід посилатись як на підставу своїх вимог чи заперечень, а також доказів, що містять інформацію про предмет доказування у справі, яким є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України). Проте, як роз`яснює частина 2 статті 78 вказаного кодексу, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Одночасно із цим, виходячи з засад змагальності сторін у справі, свободи у наданні ними своїх доказів та у доведеності їх переконливості перед судом, ураховуючи усе вищенаведене, а також оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу в справі окремо, і їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд вважає, що позивачем не доведені у процесуальний спосіб обставини, на які МТСБУ посилається як на підставу своїх вимог щодо стягнення послуг аварійного комісара в межах його права зворотної вимоги (регресу) у розмірі виплаченого відшкодування. Приходячи до такого, суд звертає увагу сторін у справі на те, що приписи частини 1 та 2 статті 133 Цивільного процесуального кодексу України передбачають, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких, зокрема, на підставі пункту 2 частини 3 цієї ж статті 133 належать витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. Правове регулювання відносин, пов`язаних з розподілом судових витрат, пов`язані із залученням (викликом) свідків, експертів, спеціалістів, перекладачів, проведенням експертиз здійснюється вищенаведеною статтею, зокрема її частинами 3 - 7. Так, як регламентоване зазначеними нормами цивільного процесуального права, експерт, спеціаліст чи перекладач отримують винагороду за виконану роботу, пов`язану зі справою, якщо це не входить до їх службових обов`язків. Суми, що підлягають виплаті залученому судом експерту, спеціалісту, перекладачу або особі, яка надала доказ на вимогу суду, сплачуються особою, на яку суд поклав такий обов`язок, або судом за рахунок суми коштів, внесених для забезпечення судових витрат. У випадках, коли сума витрат на оплату послуг експерта, спеціаліста, перекладача, або витрат особи, яка надала доказ на вимогу суду повністю не була сплачена учасниками справи попередньо або в порядку забезпечення судових витрат, суд стягує цю суму на користь спеціаліста, експерта чи експертної установи зі сторони, визначеної судом відповідно до правил про розподіл судових витрат, встановлених цим кодексом. Розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. Розмір витрат на оплату робіт залученого стороною експерта, спеціаліста, перекладача має бути співмірним зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Частина 3 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України наголошує на необхідності врахування судом при вирішенні питання про розподіл судових витрат: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Одночасно з цим, норми права, що містяться у частинах 8 та 9 статті 139 цивільного процесуального кодифікованого закону України, визначають, що у разі недотримання вимог щодо спімірності витрат, суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на оплату послуг експерта, спеціаліста, перекладача, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат, які підлягають розподілу між сторонами. Відтак, враховуючи наведене, та беручи до уваги приписи пункту 41.4 статті 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» про те, що МТСБУ за рахунок коштів відповідного централізованого страхового резервного фонду здійснює оплату послуг осіб, залучених для встановлення причин, обставин подій, за якими може бути проведена регламентна виплата та розміру заподіяної внаслідок них шкоди, а також банківських витрат МТСБУ при здійсненні регламентних виплат, вартість роботи та наданих послуг аварійним комісаром слід віднести саме до судових витрат. Проте, відповідно до змісту частини 1 та 2 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тоді як інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відтак, з огляду на наведені норми закону, проаналізувавши всі наявні і досліджені у судовому засіданні докази у їх сукупності, суд доходить до висновку про безпідставність вимог Моторного (транспортного) страхового бюро України та необхідність відмови у задоволенні його позову повністю. Наведене слугує й підставою для відмови в задоволенні вимог щодо покладення на відповідача судових витрат позивача під час вирішенні питання про розподіл між сторонами у справі судових витрат за правилом підпункту 6 частини 1 статті 264 Цивільного процесуального кодексу України. Ухвалюючи рішення, суд зауважує, що відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» рішення від 10.02.2010 року у заяві № 4909/04). Окрім наведеного, зважаючи на те, що за змістом статті 1187 Цивільного кодексу України належним відповідачем у таких справах є особа - учасник цивільних правовідносин, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, яким завдано шкоду, а згідно з приписами частини 1 статті 1191 цього ж кодексу, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом, суд вважає, що до участі у справі залучений належний відповідач. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed