Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-01 00:00:00

24.02.2014 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив стягнути з нього на його користь 1184 грн. 37 коп. заборгованості по оплаті житлово-комунальних послуг на утримання будинку та прибудинкової території (далі - Послуги), 88 грн. 96 коп. встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, 52 грн. 48 коп. трьох процентів річних від простроченої суми та судові витрати, понесені ним при подачі позову, які складаються з судового збору в сумі 243 грн. 60 коп. та 200 грн. витрат на правову допомогу. В обґрунтування позову зазначає, що відповідач є власником ? частини квартири [ADDRESS] (далі - Квартира) і зобов'язаний щомісячно вносити плату за Послуги. В порушення норми закону відповідач вчасно не розраховувався за надані Послуги, внаслідок чого утворилася вищезазначена заборгованість. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, зазначених в позовній заяві, просила їх задовольнити. Представники відповідача позов не визнали, мотивуючи тим, що між сторонами відсутні будь-які договірні зобов'язання та, крім того, відповідач в Квартирі не проживає і не користується Послугами, які надає позивач. Пояснили, що за усною домовленістю між відповідачем, як власником частини Квартири, та його колишньою дружиною [PERSON] остання зобов'язалася щомісячно сплачувати комунальні платежі в обмін на її проживання в Квартирі, відтак заборгованість має погашати саме вона, а не відповідач. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та надані докази, суд вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з таких підстав. Правовідносини сторін по наданню житлово-комунальних послуг, в тому числі: права і обов'язки, порядок розрахунків, підстави і розмір відповідальності, регулюються Житловим кодексом України, Законом України «Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закон), Законом України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку», Правилами користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затвердженими Постановою КМУ №572 від 08.10.1992 року (далі - Правила). Судом встановлено, що відповідач є власником ? частини Квартири та за ним рахується особовий рахунок № [NUMBER] /а.с.12, 13, 46, 47/. Між відповідачем та позивачем існують договірні зобов'язання, за якими останній надавав відповідачу Послуги, а він, в свою чергу, повинен був сплачувати їх вартість за встановленими тарифами /а.с.9-11/, розмір яких встановлювався рішенням виконавчого комітету Новоград-Волинської міської ради. Відповідно до Правил, ст. 20 Закону, ст. 68 ЖК України власник квартири (споживач) зобов'язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги та дотримуватися вимог нормативно-правових актів у сфері даних послуг. Статтею 901 ЦК України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Посилання представників відповідача на те, що договір про надання Послуг відповідач не підписував, і як наслідок, не мав будь-яких договірних зобов'язань з позивачем, судом до уваги не беруться з огляду на наступне. Стаття 4 Закону передбачає, що законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг, крім цього Закону, базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг. ЦК України у ст. ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів. Розкриваючи зміст засади свободи договору у ст.ст. 6, 627 ЦК України визначає, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору. Закріпивши принцип свободи договору, ЦК України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 6 та ст. 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства. Водночас ч. 1 ст. 19 Закону передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Пунктом 1 ч. 3 ст. 20 Закону передбачений обов'язок споживача укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. З аналізу змісту ч. 3 ст. 6, ст.ст. 19, 20 Закону убачається, що умови типового договору, що набули юридично обов'язкового значення в силу актів цивільного законодавства, є обов'язковими для сторін договору, які не мають права відступити від їх положень і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Таким чином, укладення договору на надання житлово-комунальних послуг є обов'язком споживача, а його відмова від укладення договору в такому разі суперечить вимогам ч. 3 ст. 6, ст. ст. 627, 630 ЦК України та ст. ст. 19, 20 Закону. Факт отримання Послуг відповідачем його представниками не заперечувався. Усна домовленість між відповідачем та його колишньою дружиною, яка проживає в Квартирі, щодо оплати нею комунальних послуг не може бути підставою для стягнення заборгованості саме з неї, як з фактичного споживача Послуг, оскільки договірні зобов'язання існують між позивачем та відповідачем. Як вбачається з матеріалів справи, своїх зобов'язань перед позивачем по оплаті житлово-комунальних послуг відповідач за період часу з 01.12.2010 року по 30.11.2013 року не виконав, незважаючи на попередження про виникнення заборгованості та необхідності її погашення /а.с.19/, і станом на день розгляду справи у суді заборгував позивачу 1184 грн. 37 коп. /а.с.5/ Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми (ст. 625 ЦК України). З врахуванням наведеного суд вважає, що позов є обґрунтованим, підтверджується належними доказами, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та трьох процентів річних від простроченої суми, що становить 1325 грн. 81 коп. (1184,37+88,96+52,48 /а.с.17-18/). Правильність проведеного позивачем розрахунку представниками відповідача в судовому засіданні не спростована, будь-яких клопотань на його спростування ними не заявлялось. З відповідача також належить стягнути судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп., понесений позивачем при подачі позову до суду. Вимога позивача про стягнення з відповідача 200 грн. витрат на правову допомогу задоволенню не підлягає, оскільки матеріали справи не містять належних доказів надання правової допомоги позивачу приватним підприємством «Захист НВ» по даній справі, а також оформлених належним чином документів, відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2006 року № 590 «Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави», що позбавляє суд можливості визначитися з граничним розміром компенсації та встановити, чи були дотримані норми законодавства при визначенні розміру години роботи при наданні правової допомоги, перевірити, які саме дії були вчинені з метою надання правової допомоги, чи ці дії були необхідними для надання правової допомоги та справедливість визначення розміру вартості такої правової допомоги.

Outcome: approved