Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-17 00:00:00

22.08.2019 [PERSON] звернулася в суд з позовом до Золотоніської центральної районної бібліотеки для дорослих та районної бібліотеки для дітей, Золотоніської РДА про поновлення на роботі і стягнення середнього заробітної плати за час вимушеного прогулу. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що наказом № 11-к від 18.06.2019, її було звільнено 08.07.2019 з посади бібліотекаря І категорії сектору обслуговування та інформування користувачів Золотоніської ЦРБ у зв`язку із скороченням чисельності працівників, згідно п. 1 ст. 40 КЗпП. Своє звільнення позивач вважає незаконним оскільки при її звільненні не було отримано згоди профспілки і їй не було запропоновано іншої роботи. Також просила поновити строк звернення до суду, оскільки вона зверталася в усному порядку до відповідача про надання документів, але їй відмовляли. Вона самостійно не могла підготувати позов, тому звернулася до адвоката, якому теж документи не давали тривалий час. 24.07.2019 року вона поїхала за кордон на роботу і лише 16 серпня отримала від адвоката позовну заяву в електронному вигляді, яку підписала та передала водієм автобуса для подачі в суд. Просила скасувати наказ № 11-к від 18.06.2019 про її звільнення та поновити її на роботі бібліотекаря І категорії сектору обслуговування та інформування користувачів Золотоніської ЦРБ та стягнути на її користь заробітну плату за час вимушеного прогулу. У додаткових поясненнях від 15.04.2020 р. позивачка просила: - Скасувати наказ № 11-к від 18.06.2019 про її звільнення та поновити на роботі бібліотекаря 1 категорії сектору обслуговування та інформування користувачів Золотоніської ЦРБ; - Стягнути з Відповідачів на користь позивачки заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 54 033 грн; - Стягнути з Відповідачів надбавку за особливі умови роботи у розмірі 50 % з 01.01.2015 по 31.01.2020 у розмірі 93 050, 25 грн. - Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі і стягнення заробітної плати, але не більше, чим за один місяць. 30.09.2019 року ухвалою суду було відкрито провадження та призначено розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою суду від 16.10.2019 року було залучено відділ культури та туризму Золотоніської РДА в якості співвідповідача. Ухвалою суду від 15.07.2020 року було замінено неналежних відповідачів -Золотоніську центральну районну бібліотеку для дорослих та районну бібліотеку для дітей та Золотоніську РДА на належного відповідача - Золотоніську районну бібліотеку для дорослих та дітей. Ухвалою суду від 17.03.2021 було замінено відповідача - відділ культури та туризму Золотоніської РДА на правонаступника - відділ освіти, охорони здоров`я, культури, спорту Золотоніської РДА Черкаської області. Від відповідачів відзив до суду не надходив. У судовому засіданні позивач та її представник адвокат Король О.А. позовні вимоги підтримали повністю та просили позов задовольнити вказуючи, що звільнення відбулося у зв`язку з тим, що позивач намагалася зарадити закриттю бібліотеки у 2018-2019 роках і зверталася до Золотоніського міського голови, районної ради, народних депутатів, але керівництву ця ініціатива не подобалася, тому при проведенні скорочення й було звільнено позивача. У судовому засіданні представник відповідача - відділу освіти, охорони здоров`я, культури, спорту Золотоніської районної державної адміністрації Черкаської області - адвокат Манжара Д.С. заперечував проти позовних вимог та просив відмовити у задоволенні позову, оскільки позивачка пропустила місячний строк звернення до суду. Причини, по яких вона пропустила його, не є поважними, тому строк не підлягає поновленню. Адвокат зазначив, що позивач була повідомлена про скорочення, наказ не оскаржувала. До профспілкового органу зверталися для надання згоди, але згоди не отримали. Інших посад, які б підходили позивачці по кваліфікації, не було, тому їй і не пропонували інші посади. У судове засідання представник відповідача - Золотоніської районної бібліотеки для дорослих та дітей не з`явився з невідомих суду причин, хоча про розгляд повідомлявся належним чином. Свідок [PERSON] у судовому засіданні повідомила суду, що являється членом профспілки. Вона була присутня коли вирішувалося питання про надання згоди на звільнення позивачки. Згоду профспілка не дала, оскільки буде зруйнована структура. Члени цікавилися, чому не скорочують методистів, а скорочують бібліотекаря, який обслуговує читачів. Свідок [PERSON] у судовому засіданні ствердила, що вона разом з позивачкою намагалася протистояти закриттю бібліотеки. Вони разом підключали спільноту, ходили на засідання міської ради. Суд, заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до копії трудової книжки [NUMBER] [PERSON] 03.08.1992 року була прийнята на посаду бібліотекаря центральної дитячої бібліотеки. У подальшому 01.06.2001 року була переведена на посаду бібліотекаря І категорії відділу обслуговування читачів центральної бібліотеки. Наказом директора Золотоніської центральної районної бібліотеки для дорослих та районної бібліотеки для дітей (далі Золотоніська ЦРБ та РДБ) № 8-к від 08.05.2019 працівників бібліотеки, в тому числі і [PERSON] , було повідомлено про скорочення, зокрема посади бібліотекаря І категорії. Даний наказ містить підпис [PERSON] про ознайомлення. Попередженням від 08.05.2019 року [PERSON] було повідомлено про скорочення штатних одиниць та про її вивільнення після закінчення 2-х місячного терміну. 20.05.2019 року директор Золотоніської ЦРБ та РДБ звернулася до районного комітету профспілки працівників культури з поданням про звільнення [PERSON] з 08.07.2019 року з посади бібліотекаря І категорії на підставі ст. 40 КЗпП України. Рішенням Золотоніського районного комітету профспілки працівників культури № 1 від 05.06.2019 року було відмовлено в наданні згоди на звільнення [PERSON] з посади бібліотекаря І категорії, оскільки скорочуючи штат установи руйнується структура районної бібліотеки. Наказом Золотоніської ЦРБ та РДБ № 11-к від 18.06.2019 року [PERSON] було звільнено 08.07.2019 року з посади бібліотекаря І категорії сектору обслуговування та інформування користувачів Золотоніської ЦРБ, у зв`язку із скороченням чисельності працівників, згідно п. 1 ст. 40 КЗпП. Як встановлено в судовому засіданні та стверджено позивачкою, копію даного наказу вона отримала 08.07.2019 року. Відповідно до ч. 6 ст. 43 Конституції України, громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою, отже трудовий договір є основною, базовою формою виникнення трудових правовідносин. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Відповідно до ч. 1 ст. 43 КЗпП України, розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення. При вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги статті 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи інша наявна робота. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Таким чином, однією з гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17, провадження № 11-431асі18 та в постановах Верховного Суду від 06.05.2020 у справі № 487/2191/17, від 04.12.2019 у справі № 465/2451/16-ц. Судом встановлено, що 08.05.2019 року [PERSON] було повідомлено про скорочення штатних одиниць та про її вивільнення після закінчення 2-х місячного терміну, але в даному письмовому попередженні не зазначено одночасної пропозиції про наявні конкретні вакантні посади та відповідно пропозиції позивачу іншої роботи, як цього вимагає ч. 2 ст. 40 та ст. 49-2 КЗпП України. Належних та допустимих доказів, які б засвідчували факт надання персональних пропозицій про усі наявні протягом строку попередження вакантні посади та відповідно пропозиції позивачу іншої роботи відповідачами не надано. Також судом встановлено, що рішенням Золотоніського районного комітету профспілки працівників культури № 1 від 05.06.2019 року було відмовлено у наданні згоди на звільнення [PERSON] з посади бібліотекаря І категорії з наведенням належного обґрунтування, однак незважаючи на дану обставину позивача було звільнено , що є порушенням вимог ч. 1 ст. 43 КЗпП України. Таким чином, судом встановлено, що Золотоніською районною бібліотекою своєчасно та належним чином повідомлено позивача про наступне вивільнення, але не виконано обов`язок щодо надання пропозицій про всі наявні в організації вакансії, які з`явилися в організації протягом двох місяців і які існували на день звільнення, і проведено звільнення за наявності відмови профспілки у звільненні позивача, тим самим Золотоніською районною бібліотекою не було дотримано вимоги ч. 2 ст. 40 , ч. 1 ст. 43, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України. Щодо строку звернення до суду. Відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Як вбачається з наказу про звільнення № 11-к від 18.06.2019 та стверджено позивачкою в засіданні, [PERSON] отримала даний наказ 08.07.2019. З даним позовом [PERSON] звернулася до суду 22.08.2019 року. Таким чином, [PERSON] пропустила місячний строк звернення до суду з позовом про поновлення на роботі. У Постанові № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що встановлені статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. При вирішенні питання про поновлення строку суд дає оцінку обставинам, які слугували перешкодою для своєчасного звернення до суду, у взаємозв`язку інтервалів часу: з моменту закінчення встановленого спеціальним законом строку звернення до суду із позовом до дати подання такого позову. Підстави пропуску строку можуть бути визнані поважними у разі, якщо вони пов`язані з непереборними та об`єктивними перешкодами, труднощами, які не залежать від волі особи та унеможливили своєчасне, тобто у встановлений законом строк, подання позову. Тільки наявність об`єктивних перешкод для своєчасної реалізації прав щодо оскарження рішення роботодавця щодо звільнення у строк, встановлений процесуальним законом, може бути підставою для висновку про пропуск строку на звернення до суду з позовом про поновлення на роботі з поважних причин. Поважними причинами пропущення строку є обставини, що позбавили особу можливості подати заяву у визначений законом строк, вони об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волі заявника і пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами, що унеможливили або суттєво ускладнили можливість своєчасного звернення до суду у визначений законом строк. Ці обставини мають бути підтверджені належними та допустимими доказами. Вирішуючи, чи з поважних причин пропущено певний процесуальний строк, суд у кожному конкретному випадку оцінює сукупність обставин на свій розсуд. Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 20.02.2019 у справі № 461/1903/16-ц. Посилання позивача на ті обставини, що вона виїжджала на заробітки за межі України, не мала юридичної освіти та зверталася за допомогою до адвоката, який тривалий час не міг зібрати документи для звернення до суду та був залучений до виборчого процесу, не можуть бути визнані судом поважними причинами пропуску строку подання позову про поновлення на роботі, оскільки не є такими, що не залежать від волі особи, яка подає позов. При цьому суд зважає, що позивач не була обмежена в праві вибору іншого фахівця в галузі права і могла в належні строки реалізувати своє право. У рішеннях ЄСПЛ, постановлених за результатами розгляду справ «Осман проти Сполученого королівства» від 28 жовтня 1998 року та «Круз проти Польщі» від 19 червня 2001 року, зазначено, що право на суд не є абсолютним; воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує врегулювання з боку держави. Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що [PERSON] пропустила місячний строк, встановлений ст. 233 КЗпП України для звернення до суду з позовом про поновлення на роботі, підстав для його поновлення суд не вбачає, оскільки зазначені позивачем причини пропуску строку на звернення до суду з позовом, не є поважними, що є підставою для відмови в задоволенні позову про поновлення на роботі. Оскільки позовні вимоги в частині поновлення на роботі не підлягають до задоволення та позовні вимоги в частині стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, як похідні вимоги також не підлягають до задоволення.

Outcome: dismissed