Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-25 00:00:00

22 вересня 2016 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору приватний нотаріус Пирятинського районного нотаріального округу [PERSON], державний нотаріус Пирятинської Державної нотаріальної контори [PERSON], про визнання недійсним договору дарування та витребування майна. В обґрунтування своїх вимог позивач вказує, що їй, як фізичній особі-підприємцю належали земельна ділянка площею 0,150 га для традиційних народних промислів і підприємницької діяльності, розташована в межах міста Пирятина Полтавської області, та обєкт незакінченого будівництва торговельний комплекс, що розташований за адресою: вулиця Червоноармійська (після перейменування вул. Європейська), 157-б, та складався з торговельного комплексу А-1, процент готовності якого складав 28%. Метою здійснення підприємницької діяльності на цій земельній ділянці було завершення будівництва торговельного комплексу з подальшою передачею його в оренду або відчуження третім особам. У звязку з тяжкими життєвими обставинами звернулася за допомогою до [PERSON] та спільно діяти для завершення будівництва торговельного комплексу, на що позивач погодився. Тобто між ними були погоджені всі істотні умови такої спільної діяльності у формі простого товариства. Договір простого товариства між ними був укладений усно, оскільки відповідач запропонував їй формально укласти договір дарування земельної ділянки з розташованим на ній обєктом незакінченого будівництва. Відповідач аргументував це тим, що вона перебуває в процесі розлучення і поділ цього майна між подружжям значно ускладнить досягнення встановленої мети, та, крім того, оформлення на відповідача права власності на цей обєкт значно полегшить для нього введення обєкта в експлуатацію і отриманням правовстановлюючих документів. На момент досягнення згоди укласти договір простого товариства, позивач тривалий час перебувала на лікуванні, в тому числі з 20.07.2007 по 28.08.2007 проходила амбулаторне лікування з приводу ендогенного захворювання в лікарів невролога та психіатра Клініки Сімейної Медицини «Ісаєви Плюс». Тому вона не могла належним чином оцінити всіх ризиків укладення удаваної угоди, якою був договір дарування незакінченого будівництва торговельного комплексу та земельної ділянки. За первісним позовом просить визнати вказаний договір недійсним, оскільки в момент безоплатного відчуження майна вона не усвідомлювала значення своїх дій, зокрема щодо природи договору, прав та обовязків сторін при його укладенні, та не могла керувати ними, а також витребувати вказане майно з чужого незаконного володіння. За іншим позовом, у звязку з виконанням договору простого товариства, просить визнати за нею, як за його учасником, право власності на ? частину спірної земельної ділянки та на 1/2 частину нежитлового приміщення торгівельний комплекс по вул. Європейська (Червоноармійська), 157-б, та витребувати, визнати недійсним договір дарування незакінченого будівництвом торговельного комплексу та земельної ділянки від 15.08.2007, та витребувати у відповідача [PERSON] з чужого незаконного володіння земельну ділянку та нежитлове приміщення торгівельний комплекс. 10.10.2017 відповідач [PERSON] помер, у звязку з чим ухвалою Пирятинського районного суду від 24.05.2018 залучено до участі у справі [PERSON] та [PERSON], в інтересах якої діє законний представник [PERSON] - в якості правонаступників померлого відповідача [PERSON]. 14 червня 2018 року до Пирятинського районного суду Полтавської області надійшов відзив на позовну заяву представника за довіреністю [PERSON] [PERSON], в обґрунтування якого вказує, що [PERSON] не могла проходити лікування у Клініці Сімейної Медицини «Ісаєви Плюс» з 20.07.2007, оскільки вказана клініка була зареєстрована як юридична особа лише 11.12.2008, а ліцензію МОЗ України отримала 17.09.2009. На медичній картці амбулаторного хворого не заповнено дату заведення картки. Крім того, відповідно до висновку психіатричної експертизи позивач станом на 15.08.2007 виявляла ознаки психіатричного розладу у вигляді змішаної тривожно-депресивної реакції на етапі становлення одужання, що не позбавляло її здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на час укладання договору дарування. Жодного належного доказу на підтвердження того, що позивач станом на 15.08.2007 не усвідомлювала значення своїх дій, останньою не надано. Також, 21.10.2016 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу торгівельного комплексу та земельної ділянки. Перед укладанням договору [PERSON] не попередив [PERSON], що стосовно вказаного майна вирішується спір у судовому порядку, тому [PERSON] є добросовісним набувачем. Представник позивача у судовому засіданні зазначив, що не зупинятиметься на позові, просить задовольнити його у повному обсязі. Вказує, що [PERSON] належала земельна ділянка по вул. Червоноармійська, 157 б у м. Пирятин Полтавської області. 15.08.2007 [PERSON] та [PERSON] уклали договір дарування, відповідно до якого [PERSON] подарувала, а [PERSON] отримав у дар вказану земельну ділянку із незавершеним будівництвом торговельного комплексу. Зазначає, що між [PERSON] та [PERSON] було укладено усний договір простого товариства. Добудовували торговельний комплекс вони спільними зусиллями. Про те, що будівництво торговельного комплексу відбувалося спільними зусиллями свідчать дозвіл на будівництво, отримане [PERSON] та договір із Обленерго про постачання електричної енергії на обєкт «торговий комплекс» по вул. Червоноармійська, 157б, який припинив дію 18.06.2013. В 2009 році готувалася проектна документація на уже побудований торговельний комплекс. Представник позивача визнав, що під час укладання договору дарування, [PERSON] усвідомлювала значення своїх дій та розуміла їх наслідки. У звязку з цим просить визнати за позивачем право власності на 36 % торгівельного комплексу, оскільки він будувався в межах простого товариства [PERSON] та [PERSON] Представник відповідача [PERSON] у задоволені позовних вимог просив відмовити з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Додатково зазначив, що представник позивача у судовому засіданні фактично змінив предмет та підстави позову. У Пирятинському районному суді вже перебувала у провадженні справа за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частину торговельного комплексу з тих самих підстав, а саме, що між [PERSON] та [PERSON] було укладено усний договір простого товариства, а тому спірний торговельний комплекс було побудовано спільними зусиллями. По вказаній справі винесено рішення, яке набрало законної сили, та яким у задоволенні позовних вимог було відмовлено. Щодо договору із Обленерго про подачу електроенергії на обєкт «торговий комплекс» по вул. Червоноармійська, 157б, укладений 06.05.2008, то він був укладений на імя позивача лише через те, що дозвіл на будівництво надавався позивачу. Після введення в експлуатацію торговельного комплексу в експлуатацію, [PERSON] усі договори поперекладав на своє імя. Але всі кошти на ринковий податок та інші збори надавав [PERSON] Представник [PERSON] у судовому засіданні просив у задоволенні позову відмовити з підстав, вказаних представником [PERSON] Додатково повідомив, що при укладанні договорів купівлі-продажу спірних земельної ділянок та торгівельного комплексу ніяких порушень не було. Належність [PERSON] вказаного майна перед безпосереднім укладанням договору перевірялась. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] надала до суду письмові пояснення у яких зазначила, що 15 серпня 2007 року по реєстру № 3737 був посвідчений договір дарування незакінченого будівництвом торгівельного комплексу та земельної ділянки, на якій він розміщений, і які знаходяться у м. Пирятині по вул. Червоноармійській 157-б та по реєстру № 3740 був посвідчений договір дарування земельної ділянки для традиційних народних промислів і підприємницької діяльності площею 0,0108 га, яка знаходиться у м. Пирятин по вул.. Червоноармійська 157-а. Дарувальником за цими договорами була [PERSON], а обдарованим її батько [PERSON] Договора були посвідчені з дотриманням всіх норм Цивільного права, Закону України «Про нотаріат» та Інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України». Громадян учасників договорів дарування третя особа знала особисто, перебуваючи з ними в нормальних відносинах. Угода проходила в спокійній обстановці, ніяких сумнівів щодо їх психічного стану чи небажання когось із сторін підписувати договори у неї не виникало. Свідок [PERSON], у судовому засіданні пояснив, що працює лікарем-наркологом у Пирятинській ЦРЛ, проте має категорію та спеціалізацію лікаря-психіатра, інколи підміняє лікаря-психіатра Пирятинської ЦРЛ. Щодо проходження позивачем медичного огляду у червня 2007 році, в тому числі лікаря-психіатра, для отримання дозволу на зберігання та носіння зброї, пояснив, що тяжкі психічні розлади мають симптоматику, тому якісь прояви у будь якому випадку матимуть місце. Сам огляд [PERSON] не памятає, проте вказав, що якби були прояви психічних розладів, то довідку звичайно не видав би. Довідку [PERSON] отримала особисто. Згідно ст.ст. 12, 81 Цивільного процесуального\~кодексу України (далі ЦПК України) кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб виникає спір. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Суд,\~вислухавши пояснення\~сторін,\~розглянувши справу\~в межах заявлених вимог, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки № 430917 ВЕС від 16.10.2006 належала земельна ділянка площею 0,150 га для традиційних народних промислів і підприємницької діяльності, про що у листопаді 2006 року був виданий державний акт серії ЯБ № 942542 (а.с. 7-8). Договором дарування від 15.08.2007, посвідченого приватним нотаріусом Пирятинського районного нотаріального округу Полтавської області [PERSON], відповідно до якого [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв у дар незакінчений будівництвом торгівельний комплекс та земельну ділянку, на якій розміщений цей незакінчений будівництвом торгівельний комплекс, що знаходиться у м. Пирятині Полтавської області по вул. Червоноармійська (Європейська), 157-б, та в цілому складається з незакінченого будівництвом торгівельного комплексу А-1, процент готовності якого складає 28% та земельної ділянки для традиційних народних промислів і підприємницької діяльності розміром 0,150 га (а.с.15-16). 25 жовтня 2007 року [PERSON] отримав державний акт серії ЯЕ № 647112 на право власності на земельну ділянку площею 0,150 га для традиційних народних промислів і підприємницької діяльності, розташованої по вул. Червоноармійська, 157-б у м. Пирятині Полтавської області (а.с. 59). Частиною 1 ст. 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. Частиною 2 цієї ж статті ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є: договори та інші правочини. Статтею 12 ЦК України визначено, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Особа може за відплатним або безвідплатним договором передати своє майнове право іншій особі, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 2 ст. 207 ЦК України, договір є правочином, спрямованим на набуття позивачем цивільних прав та обовязків з поруки і вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно вимог ч. 1 ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. У відповідності до розяснень, які містяться в п. 16 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобовязаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. Відповідно до правового висновку, сформованого Верховним Судом України у постанові №6-131цс14 від 17.09.2014 року, відповідно до ч. 1ст. 225 ЦК України правочин, вчинений дієздатною фізичною особою, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи в разі, якщо судом буде встановлено, що в момент вчинення правочину вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч. 1 ст. 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Згідно розяснень, які містяться в п. 14 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах», судово-психіатрична експертиза призначається, коли вирішення кримінальної або цивільної справи залежить від визначення психічного стану особи на час вчинення нею певного діяння (бездіяльності) чи укладення угоди за наявності сумнівів щодо її спроможності усвідомлювати значення своєї поведінки внаслідок психічної хвороби або тимчасового розладу душевної діяльності. Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 року № 5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», висновок експертизи може бути доказом у справі лише в тому разі, коли експертиза була проведена на підставі ухвали суду відповідними судово-експертними установами. На момент\~укладання договору\~15.08.2007\~позивач з\~20.07.2007\~по 28.08.2007\~проходила амбулаторне лікування з приводу ендогенного захворювання в лікарів невролога та психіатра Клініки Сімейної Медицини «Ісаєви Плюс». Проте, інвалідності по психіатричним захворюванням позивач не отримувала, на обліку у лікаря психіатра не перебувала та не перебуває. Позивач вказує, що на час укладання договору була дієздатна, проте на час укладання договору не усвідомлювала значення своїх дій. Ухвалою суду від 11 травня 2017 року призначалася по вказаній справі судова медична психіатрична експертиза, на вирішення якої поставлене наступне питання: Чи усвідомлювала [PERSON], народження 29.12.1973, значення своїх дій та могла керувати ними на час укладення договору дарування від 15 серпня 2007 року (а.с. 21 т.2) Згідно висновку судово-психіатричного експерта №378 від 14.08.2017 [PERSON], [INFO], станом на 15 серпня 2007 року виявляла ознаки психічного розладу у вигляді змішаної тривожно-депресивної реакції на етапі становлення одужання. Даний розлад не позбавляв її здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на час укладання договору дарування (а.с. 42-54 т. 2). Таким чином, вказаним висновком експертизи спростовано доводи позивача про те, що на час укладання договору станом на 15 серпня 2007 року вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Інших доказів щодо підтвердження свого стану під час укладення договору дарування, позивачем не надано. Судом також було встановлено при вивченні матеріалів справи, що при житті [PERSON] було написано заяву-клопотання (а.с. 45-47) про застосування позовної давності в тексті якої зазначено про наступне. В серпні 2016 року позивачці [PERSON] стало відомо про тяжку хворобу батька [PERSON] (рак 4 стадії), що підтверджувалося висновком Національного інституту раку від 03.08.2016. І з цього часу і виникло питання у позивача оспорити договір дарування, про який начебто вона не знала і не укладала. Позивач свідомо укладала договір дарування, оскільки не мала бажання нести тягар по будівництву торгівельного комплексу, а також їй було достовірно відомо про продаж покійним [PERSON] останнього, так як на ньому були розміщені великі щити з написом продажу та номеру телефону. Дарувальник на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинен довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття ним фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного майна (в даному випадку торгівельного комплексу із земельною жілянкою) як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем розпоряджатися цим майном після укладення договору дарування. Жодна з обставин не знайшла свого підтвердження у судовому засідання. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільного права та інтересів є визнання правочину недійсним. Суд може захистити цивільне право і інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно із ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Крім того, пояснення представника позивача у судовому засіданні про те, що спірне майно є результатом діяльності простого товариства судом не беруться до уваги, оскільки із вказаного предмету, підстав та між тими самими сторонами уже перебувало провадження у Пирятинському районному суді. По вказаній справі 07 вересня 2017 року судом винесено рішення № 544/214/17, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог про визнання договору дарування недійсним, визнання права власності на нерухоме майно та витребування майна з чужого незаконного володіння. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановленні рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішення Пирятинського районного суду Полтавської області № 544/214/17 від 07 вересня 2017 року набрало законної сили 19.09.2017, тому вищевказані обставини визнаються судом та не можуть бути спростовані сторонами у справі. Відповідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29). На підставі зазначеного, дослідивши матеріали справи, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог про визнання недійсними договір дарування незакінченого будівництвом торговельного комплексу та земельної ділянки від 15.08.2007 з тих підстав, що під час укладання договору не усвідомлювала значення своїх дій, необхідно відмовити. Оскільки вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння є похідною від першої вимоги та залежить від її вирішення, то в задоволенні вказаної позовної вимоги слід також відмовити з огляду на наступне. 21.10.2016 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення торгівельного комплексу, загальною площею 502,7 кв м та земельної ділянки для традиційних народних промислів і підприємницької діяльності, площею 0,15 га розташованих по вул. Європейська, 157-б м. Пирятин. При укладенні договору відповідачу [PERSON] не було відомо про те, що є спір з приводу права власності на нерухоме майно. При укладенні договору нотаріусом перевірялася наявність заборон на відчуження та арештів стосовно майна, яке підлягало відчуженню. Відповідно до ст. 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Пункт 26 постанови Пленуму Верховного суду України від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» вказує на те, що відповідно до положень частини першої\~статті 388\~ЦК власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК. Частиною першою ст. 388 ЦК України передбачено, що Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно :\~було загублене\~власником або\~особою,\~якій він\~передав майно\~у володіння; було\~викрадене у\~власника або\~особи,\~якій він\~передав майно\~у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача з підстав, передбачених вказаної статті. Так, як [PERSON] придбав за відплатним договором у [PERSON] торгівельний комплекс та земельну ділянку на якій він розміщений, та станом на вчинення правочину [PERSON] був власником цього майна та мав право на його відчуження, то відповідності до вимог ст. 388 ЦК України позивач [PERSON] не може витребувати у відповідача [PERSON] це майно, оскільки спірне майно вибуло з володіння власника за його згодою. Ухвалою Пирятинського районного суду Полтавської області від 27.12.2016, у рамках забезпечення позову, було накладено арешт на належну на праві власності [PERSON], ідентифікаційний номер [NUMBER], земельну ділянку площею 0,150 га, з цільовим призначенням: традиційні народні промисли і підприємницька діяльність, розташованої у м. Пирятині Полтавської області по вул. Червоноармійська (Європейська), 157-б, на підставі договору купівлі-продажу торгівельного комплексу, посвідченого 21.10.2016 державним нотаріусом Пирятинської державної нотаріальної контори [PERSON]І за реєстр. №1-1266 (кадастровий номер 5323810100-00045-0001). Відповідно до ч. 9 ст. 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду. Оскільки у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі, суд вказує на відсутність необхідності накладення арешту. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed