Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-06 00:00:00

23.09.2014 року Прокурор Заводського району м. Миколаєва в інтересах держави в особі Миколаївської обласної ради звернувся до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні приміщенням, шляхом його звільнення, мотивуючи тим, що відповідачка незаконно користується приміщенням Миколаївської загальноосвітньої санаторної школи-інтернату 1-111 ступенів № 7 Миколаївської обласної ради та відмовляється в добровільному порядку його звільнити. В судовому засіданні Прокурор заявлені вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Представники Миколаївської обласної ради та третьої особи Миколаївської загальноосвітньої санаторної школи-інтернату № 7 також позов підтримали та просили його задовольнити, посилаючись на незаконність користування відповідачкою спірним нежитловим приміщенням та за такого відсутністю можливості навчального закладу використання даного приміщення за навчальним процесом. Департамент освіти, науки та молоді Миколаївської облдержадміністрації письмово просив суд розглянути заявлений позов без його участі та задовольнити заявлені Прокурором вимоги. Заслухав сторони, свідка, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного: Судом встановлено, що в оперативному розпорядженні і на балансі Миколаївської загальноосвітньої санаторної школи-інтернату 1-111 ступенів №7 Миколаївської обласної ради перебуває майновий комплекс, в тому числі приміщення під літ. В-1, яке входить до складу майнового комплексу, що розташований по вул. Бутоми, 14-а у місті Миколаєві. На підставі рішення виконавчого комітету Миколаївської обласної ради від 09.03.1992 року № 62 обєкт, розташований по вул. Бутоми, 14-а в місті Миколаєві належить на праві спільної власності територіальної громади сіл, селищ, міст Миколаївської області в особі Миколаївської обласної ради на праві комунальної власності, згідно свідоцтва про право власності на обласну санаторну школу - інтернат № 7 від 08.04.2002 року. Згідно Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою серії ЯЯ №199180, виданого на підставі рішення Миколаївської міської ради від 20.05.2005 №33/32, школа-інтернат №7 є постійним користувачем земельної ділянки, загальною площею 25645 кв. м., цільове призначення якої - обслуговування майнового комплексу зазначеного навчального закладу. Згідно п. 1.2. Статуту Миколаївської загальноосвітньої санаторної школи-інтернату №7, затвердженого рішенням Миколаївської обласної ради від 24.06.2011 №35, обєкт є спільною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст Миколаївської області, інтереси яких у межах повноважень, визначених законодавством України, представляє Миколаївська обласна рада. Органом управління навчальним закладом є Миколаївська обласна державна адміністрація в особі Департаменту освіти, науки та молоді облдержадміністрації. У вересні 2003 року керівництвом школи-інтернату № 7 декільком працівникам школи-інтернату №7, у тому числі відповідачці [PERSON], у звязку з відсутністю житла було надано для проживання, без права реєстрації, нежиле приміщення, за літ. В-1, відповідно до техпаспорту школи-інтернату №7, а саме нежиле приміщення було надане не як наймачу і не з правом реконструкції приміщення, а по договору безоплатного користування майном, укладеному на невизначений строк. За час користування приміщенням відповідачка, яка є зареєстрованою за адресою [INFO], на квартирному обліку не знаходиться, самовільно, без згоди власника та школи-інтернату, провела реконструкцію приміщення та здійснила певні ремонтні роботи, облаштувавши приміщення для свого мешкання. У лютому 2015 року [PERSON] звернулась до Заводського районного суду міста Миколаєва з позовом про визнання права власності на новостворене майно, а саме на приміщення, за літ. В-1. Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 16.04.2014 року у задоволенні позовних вимог [PERSON] було відмовлено. Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 04.06.2014 року рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 16.04.2014 року залишено без змін. Судом також встановлено, що згідно технічної характеристики спірне житло не є жилим і не утворює житловий фонд, входить до єдиного господарчо-побутового комплексу школи - інтернату та не віднесено ані до державного, ані до громадського чи житлового фонду соціального значення. Відповідного рішення щодо віднесення приміщення до житлового фонду в межах визначених повноважень компетентними органами не приймалось, рішення Миколаївської міської ради №695-р від 10.11.2011р. і Миколаївської обласної ради від 28.12.2011р. №19 не змінили ані статусу майна, ані його власника. Керівництво закладу та первинна профспілкова організація школи - інтернату № 7 неодноразово повідомляли [PERSON] про необхідність звільнення приміщення школи. Останній раз [PERSON] була повідомлена під особистий підпис - щодо звільнення зазначеного приміщення до 20.09.2014. Однак, [PERSON] добровільно приміщення не звільнила, а тому на даний час школа-інтернат №7 позбавлена можливості користуватися спірним майном, що підтверджується відповідним актом школи-інтернату №7 від 22.09.2014. Вище вказані обставини підтвердила в суді свідок [PERSON], яка є директором школи-інтернату № 7. Відповідно до статті 63 Закону України «Про освіту», об'єкти освіти і науки, що фінансуються з бюджету, а також підрозділи, технологічно пов'язані з навчальним та науковим процесом, не підлягають приватизації, перепрофілюванню або використанню не за призначенням. Статтею 53 Конституції України передбачено, що держава забезпечує розвиток дошкільної, повної загальної середньої, позашкільної освіти. Згідно статті 19 Закону України «Про охорону дитинства» держава гарантує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах. А з урахуванням викладеного, суд вважає, що користування відповідачкою [PERSON] спірним приміщенням перешкоджає реалізації прав громадян України на доступну освіту та повній реалізації здібностей, таланту, всебічному розвитку дітей, тому дійсно суперечить інтересам держави. Крім того, суд вважає доведеним, що спірне приміщення є необхідним для забезпечення діяльності школи-інтернату та не підлягає приватизації або використанню не за призначенням. Що стосується доводів представника відповідачки, що остання довгий час постійно проживає у спірному приміщенні, значно його поліпшила, приміщення фактично є жилим, що підтверджується технічним паспортом, а тому має певні права на нього, то ці обставини не можуть бути визнані виключними та такими, що дають відповідачці право на постійне проживання та користування спірним приміщенням, оскільки спірне приміщення постійно перебувало на балансі школи-інтернату, нового майна відповідачка не створювала, а наявність технічного паспорту не може вважатися документом, що передбачає право на постійне користування цим приміщенням.

Outcome: approved