Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-05 00:00:00

22 листопада 2014 року позивачі звернулися до суду з позовом до відповідача, в якому просять зобов'язати відповідача не чинити перешкоди у користуванні належним їм на праві власності житловим будинком [ADDRESS] та звільнити його з усіма членами його родини. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилаються на те, що позивачі [PERSON] та [PERSON] є співвласниками житлового будинку [ADDRESS], що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло від 21 липня 2009 року та Технічним паспортом на цей житловий будинок, а також будинковою книгою. У травні 2014 року без їх згоди і відома син - відповідач [PERSON] поселився разом із жінкою та дітьми в їх будинку, користуються на власний розсуд всіма приміщеннями, чим порушує їх права, як власників будинку. При цьому, відповідач з членами його сім'ї постійно влаштовують скандали, під час яких погрожують фізичною розправою, в зв'язку з чим позивач [PERSON] була змушена звертатися до дільничного інспектора міліції. Інспектор неодноразово проводив роботу з відповідачем, але безрезультатно. Відповідач зловживає спиртними напоями, внаслідок чого поводить себе агресивно. Оскільки відповідач та члени його родини своєю протиправною поведінкою чинять позивачам перешкоди у користуванні будинком, вони змушені звернутися до суду із позовом та просять його задовольнити. В судовому засіданні позивачі [PERSON] та [PERSON] пояснили про вищевикладене та просили позов задовольнити. Позивач [PERSON] пояснила суду, що вони приватизували у 2009 році будинок. Не заперечувала, що відповідач - її син включений до числа осіб, які брали участь у приватизації будинку. Пояснила, що їй не роз'яснили наслідки приватизації. Вважає, що син не має права на будинок, оскільки на момент приватизації не проживав у будинку, а був лише зареєстрований. Відповідач постійно влаштовує сварки, чим чинить перешкоди у користуванні належним їй житловим будинком. Участі в утриманні будинку не приймає. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно з Свідоцтвом про право власності на житло від 21.07.2009 року, виданим Михайло-Ларинською сільською радою Жовтневого району Миколаївської області та зареєстрованим Миколаївським МБТІ 01.09.2009 року за № 510 житловий будинок [ADDRESS] належить [PERSON], [PERSON] та [PERSON] по 1/3 частині на праві спільної часткової власності (а.с. 8-9). Належність позивачам та відповідачу спірного житлового будинку, також підтверджується будинковою книгою та витягом Миколаївського МБТІ від 25.12.2009 року № 24922770 (а.с. 6-8). Тобто, відповідач [PERSON] є повноправним співвласником спірного житлового будинку. Відповідно до висновку ДІМ СДІМ Жовтневого району Миколаївської області 13.12.2014 року о 14-40 годині до Жовтневого РВ УМВС України в Миколаївській області по телефону від оператора «102» надійшло повідомлення про те, що в [ADDRESS] відбувається сімейна сварка. В ході перевірки було встановлено, що син [PERSON] за місцем проживання влаштував сімейну сварку з матір'ю [PERSON]. Оскільки в діях відповідача вбачалися ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173-2 КУпАП, щодо нього був складений адміністративний протокол, а перевірка припинена (а.с. 24). Відповідно до вимог ст. ст. 319, 391 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 116 Житлового кодексу України встановлені підстави для виселення без надання громадянам іншого жилого приміщення. Зі змісту цієї статті вбачається, що у разі якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов'язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Аналізуючи вищенаведену статтю, яку в якості правової підстави позову зазначають позивачі, слід дійти висновку, що зазначена стаття є правовою підставою для виселення наймача та членів його сім'ї або осіб, що самоправно зайняли жиле приміщення. В той час як відповідач є співвласником житлового будинку. Статтею 150 Житлового кодексу України встановлено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Таким чином, оскільки відповідач [PERSON] є повноправним співвласником спірного житлового будинку, а не наймачем жилого будинку чи особою, що самоправно зайняла це приміщення, то суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. Судові витрати у зв'язку з відмовою у задоволенні позову відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed