Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-08 00:00:00

22 березня 2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням та виселення, в якому просив усунути перешкоди в користуванні жилим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS], шляхом виселення відповідачки [PERSON]. В обґрунтування позову зазначив, що квартира [ADDRESS] є його приватною власністю. Згідно договору купівлі-продажу даної квартири, укладеному між [PERSON] та його дружиною [PERSON], який посвідчений 18.05.2015 року приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області за реєстраційним № 2034, право власності було зареєстроване на ім'я [PERSON]. 10.12.2015 року було укладено договір між позивачем та [PERSON] про зміну режиму спільної сумісної власності подружжя на режим спільної часткової власності на вищевказану квартиру, згідно якого частки в праві власності на цю квартиру в кожного з подружжя є рівними. Згідно цього ж договору [PERSON] передала у власність позивачу належну їй 1/2 частину вищевказаної квартири. Таким чином, квартира належить позивачу на праві особистої приватної власності. Після набуття права власності [PERSON] мав намір вселитись в квартиру, але виявив, що у ній без жодних правових підстав перебуває [PERSON], яка обіцяла виселитись найближчим часом. Позивач неодноразово усно вимагав звільнити приміщення, оскільки придбана ним квартира необхідна для проживання його родині, але до сих пір відповідачка не звільнила квартиру та не передала ключі. У письмовій формі до відповідачки була заявлена вимога про звільнення приміщення та передачу ключів, але відповіді від неї не надійшло. На підставі вказаного просив задовольнити позовні вимоги. Позивач в судове засідання не з'явився. Представник позивача у судове засідання не з'явилась, надала на адресу суду заяву про розгляд справи без її присутності, в якій зазначила, що підтримує позовні вимоги у повному обсязі, не заперечує проти вирішення справи на підставі наявних у ній даних та доказів та постановлення заочного рішення у зв'язку з неявкою відповідачки. Відповідачка у судове засідання не з'явилась з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. У зв'язку із неявкою відповідача в судове засідання судом прийнято рішення про проведення заочного розгляду справи у порядку ст. 224 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Судом встановлено, що відповідачу [PERSON] на праві власності належала квартира [ADDRESS], яка була нею приватизована. На підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 18.05.2015 року приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Бедненко С.В., право власності на вказану квартиру набула [PERSON] - дружина позивача (а.с. 10). 10.12.2015 року між подружжям [PERSON] та [PERSON] було укладено договір, який є змішаним цивільно-правовим договором з елементами договору про зміну правового режиму майна та договору дарування, згідно якого були визначені рівні частки подружжя в праві власності на квартиру [ADDRESS], а також [PERSON] передала у власність [PERSON] належну їй 1/2 частину квартири за вищевказаною адресою. Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Бедненко С.В. та зареєстровано в реєстрі за № 5316 (а.с. 8). Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, квартира [ADDRESS] на праві власності належить [PERSON] на підставі вищезазначеного договору (а.с. 9). Відповідно до довідки з ЖКП Іллічівського району м.Маріуполя від 30.05.2016 року [PERSON] зареєстрована [ADDRESS]. Згідно експрес накладної № 59000163881460 позивачем було направлено на ім'я відповідачки [PERSON] вимогу про звільнення приміщення, зняття з реєстрації та передачу ключів від квартири [ADDRESS] (а.с. 11-12). Вказана вимога залишена відповідачем без задоволення. При вирішенні спору суд виходить з наступних положень законодавства. Конституцією України (ст. 41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997р. відповідно до закону №475/97-ВР від 17.07.1997р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 319 ЦК України позивач вправі володіти, користуватися, розпоряджатися своєю квартирою на власний розсуд і має право за ст. 391 ЦК України вимагати від відповідачів усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном. За положеннями ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - жилий будинок, садиба, квартира (ст.ст. 379, 382 ЦК України). Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до вимог ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Підстави виселення членів сім'ї (колишніх членів сім'ї) власника будинку передбачені ст. 157 та ч. 1 ст. 116 ЖК. Виселення згідно із ч.1 ст. 116 ЖК може мати місце, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу власника або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Особи, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяються без надання їм іншого жилого приміщення Проживання у квартирі відповідачки [PERSON] є перешкодою в повній мірі реалізувати своє право власності позивачу [PERSON] На підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, доказів, досліджених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку позов підлягає задоволенню, а [PERSON] - виселенню з квартири без надання їй іншого жилого приміщення. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 551,20 грн. сплачений при зверненні до суду з позовом.

Outcome: approved