Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-15 00:00:00

22 квітня 2014 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] в якій просила: визнати частки учасників спільної сумісної власності колишнього подружжя - [PERSON] та [PERSON], в житловому будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованому в [ADDRESS] та земельній ділянці за тією же адресою, загальною площею 0,2500 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) рівними, які складають по 1/2 частині у кожного; припинити спільну сумісну власність на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] та на земельну ділянку розташованої за адресою: [ADDRESS] загальною площею 0,2500 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); визнати за нею в порядку спадкування, право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, та на 1/2 частину земельної ділянки, загальною площею 0,2500 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованих за адресою: [ADDRESS] Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, наполягала на їх задоволенні, та пояснила, що позивач не може реалізувати своє право на отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом на нерухоме майно після смерті брата, оскільки не може надати нотаріусу правовстановлюючі документи щодо належності спадкодавцеві нерухомого майна в зв'язку їх відсутністю. Приватний нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, так як позивач не надав усі необхідні документи. Відповідач в судове засідання не з'явилася про причини своєї неявки суд не повідомила, направила до суду заперечення на позовну заяву, просила справу розглядати за її відсутності (51-53, 67). Сторонам в ухвалі про відкриття провадження у справі від 02 червня 2014 року роз'яснено, що вони зобов'язані подати до суду усі наявні, належні та допустимі докази й надано строк для подання до суду доказів (а.с.41-42). Суд забезпечивши сторонам сприяння всебічному, повному з'ясуванню обставин справи вирішив справу на підставі наступних доказів наданих сторонами. 18 вересня 2004 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, який 12 червня 2007 року між ними було розірвано (а.с.10-11). За час шлюбу: 20 жовтня 2005 року, [PERSON] продала належну їй на праві власності квартиру [ADDRESS] (а.с.62-64); 28 жовтня 2005 року, [PERSON] та [PERSON] придбали житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, які розташовані в [ADDRESS] (далі - будинок, а.с. 58-61). 14 липня 2008 року на будинок [PERSON] видане Свідоцтво про право власності на нерухоме майно (а.с.22). 23 вересня 2010 року [PERSON] виданий Державний акт на право власності на земельну ділянку Серія ЯИ № 603402 на земельну ділянку загальною площею 0,2500 га надану для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована в [ADDRESS] (далі - земельна ділянка, а.с.29-31). [INFO] року [PERSON] померла (а.с.103). З копії спадкової справи № 115/2011 вбачається, що відповідач є єдиною спадкоємицею другої черги за законом після смерті [PERSON], яка прийняла спадщину (а.с.102-134). 22 березня 2012 року [PERSON] склав заповіт, який зареєстрований у Спадковому реєстрі під № 52800926, та посвідчений в Коноплянській сільській раді Іванівського району Одеської області, за яким все своє майно заповідав позивачу (а.с.33). [INFO] року [PERSON] помер (а.с.14). Відповідно до довідки, виданої виконавчим комітетом Коноплянської сільської ради Іванівського району Одеської області від 22 липня 2013 року № 05-08/84, вбачається, що [PERSON] був зареєстрований і проживав в будинку з 10 вересня 2007 року до дня смерті [INFO] року (а.с.87). З копії спадкової справи № 27/2013 вбачається, що спадкоємець за заповітом [PERSON] прийняла спадщину після смерті [PERSON]. Спадкоємці, які мають право на обов'язкову частку у спадщині, відсутні. З рішення Іванівського районного суду Одеської області від 05 квітня 2011 року вбачається, що в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про виселення без надання іншого приміщення відмовлено (а.с.246-247). В апеляційному порядку зазначене рішення не оскаржувалось. Матеріали № 868 Іванівського РВ ГУМВС України в Одеській області свідчать про наявність обставин розпорядження майном [PERSON] Встановивши зазначені обставини і визначивши відповідно до них правовідносини, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню частково виходячи з наступного. Вирішуючи питання про застосування норм матеріального права, суд виходив з такого. Відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним, за час шлюбу, але на кошти, які належали їй, йому особисто. Згідно п.5 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є земельна ділянка набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. З вимог ч.1 ст.60 СК України вбачається, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Частиною 1 ст.70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. З п.11 ч.1 ст.346 ЦК України вбачається, що право власності припиняється у разі смерті власника. Відповідно до ч.1, 2 ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. В ч.1 ст.361 ЦК України зазначається, що співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Відповідно до ч.1 ст.364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. З ч.1, 2, 3 ст.368 ЦК України вбачається, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб'єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 1 ст.369 ЦК України передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. В ч.1, 2, 3 ст.370 ЦК України зазначається, що співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. Відповідно до ч.1, 2 ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. З ч.1 ст.377 ЦК України вбачається, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. З ч.1 ст.1220 ЦК України вбачається, що внаслідок смерті особи відкривається її спадщина. За ч.2 ст.1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи. Відповідно до ч.2, 3 ст.1225 ЦК України до спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. Частинами 1, 2 ст.1226 ЦК України передбачено, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб'єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі. Згідно із ст.1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Застосовуючи зазначені в рішенні нормативно правові акти, беручи до уваги пояснення сторін, показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], задовольняючи позов частково суд виходить з таких мотивів. Майно, набуте дружиною і чоловіком за час шлюбу поширюється презумпція права спільної сумісної власності. Якщо за час шлюбу майно придбано за кошти, що належать їй, йому особисто, діє презумпція права спільної сумісної власності. В такому випадку потрібно, щоб відбулася зміна режиму набутого у шлюбі майна із такого, що перебуває у спільній сумісній власності в режим права особистої приватної власності. Однак, за життя [PERSON], питання щодо визнання будинку особистою приватною власністю не вирішувала. Доводи відповідача, про те, що будинок на земельній ділянці є особистою приватною власністю [PERSON], так як був отриманий за особисті кошти останньої, не знайшли свого підтвердження й достовірно не було встановлено обставин придбання будинку саме за особисті кошти [PERSON] За таких обставин суд констатує, що будинок на земельній ділянці до їх смерті був об'єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] і їх частки в ньому були рівними, тобто по 1/2 частині у кожного, а право власності на спільне майно припинено в результаті їх смерті. Тому в даному випадку для оформлення права на спадщину закон не вимагає додатково визнавати частки та припиняти спільну сумісну власність на будинок. 13 листопада 2011 року була відкрита спадщина після смерті [PERSON], що складається із 1/2 частини будинку та земельної ділянки, яку прийняла спадкоємець другої черги за законом [PERSON]. [INFO] року була відкрита спадщина [PERSON], що складається із 1/2 частини будинку на земельній ділянці, яку прийняла спадкоємець за заповітом [PERSON]. Оскільки, позивач не може реалізувати своє право на спадщину, отримати свідоцтво про право на спадщину за законом на нерухоме майно в зв'язку з відмовою нотаріуса у вчиненні таких дій позивач звернулася до нотаріуса за видачею їй свідоцтва про право на спадщину за заповітом на нерухоме майно. Однак, по об'єктивним причинам, нотаріус відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на нерухоме майно. З огляду на таке, приймаючи до уваги неможливість оформлення спадкових прав у встановленому законом порядку, суд вважає позовні вимоги позивача в частині визнання права власності на 1/2 частину будинку на земельній ділянці в порядку спадкування обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Вимоги позивача стосовно визначення часток у спільній сумісній власності, припинення права спільної сумісної власності та визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки, суд за наведених фактичних даних вважає такими, що задоволенню не підлягають. Аналогічна правова позиція підтверджується виходячи з практики вирішення подібних питань Верховним судом України. Так, в п. 18-2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», пленум роз'яснив, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК, 377 ЦК. З абзацу 2 п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» вбачається, що у разі смерті співвласника будинку (квартири) частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними (частина друга статті 370, частина друга статті 372 ЦК). Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. Для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. Вирішуючи справу

Outcome: partial