Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-06 00:00:00

21 травня 2014 року позивачка звернулася до суду з вищевказаним позовом. В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що 26.09.2013р. між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір купівлі-продажу нерухомого майна, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 1601. Відповідно до п. 1.2. Договору нерухоме майно, що відчужується, нежитлове приміщення № 133 у житловому будинку літ. А-5, розташоване в підвалі поз. 1-7, загальною площею 154,4 кв.м., літ. а - вхід в підвал, літ «а1» - приямок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Пунктом 2.1. Договору визначено, що продаж нерухомого майна за домовленістю сторін вчиняється за ціною 143 700,00 гривень, без ПДВ, які були сплачені Покупцем у національній валюті України до моменту підписання та нотаріального посвідчення цього договору. Згідно з п. 1.4. Договору Продавець стверджує, що на момент укладення цього договору вказане вище Нерухоме майно (нежитлове приміщення № 133) не перебуває під арештом чи забороною, щодо нього не ведуться судові спори, воно не заставлено, у податковій заставі не перебуває, відносно до нього не укладено будь-яких договорів з відчуження чи щодо користування з іншими особами. Проте, як з'ясувалося, дана обставина не відповідає дійсності. 24.03.2014 р. Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська відкрито провадження у цивільній справі № 204/1503/14-ц (2/204/1242/14) за позовною заявою Прокурора Красногвардійського району м. Дніпропетровська в інтересах держави в особі Дніпропетровської міської ради до [PERSON], Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, треті особи -ТОВ «Солярис», ТОВ «Галлій», [PERSON] про визнання права комунальної власності та витребування майна. Майном, яке є предметом вказаного судового спору є саме нежитлове приміщення № 133, придбане Позивачем у Відповідача за Договором купівлі-продажу від 26.09.2013 р. З позовної заяви Прокурора Красногвардійського району м. Дніпропетровська вбачається, що 24.07.2013 р. господарським судом Дніпропетровської області затверджено мирову угоду від 18.07.2013 р. у справі № 38/5005/11447/2012 про банкрутство комунального підприємства «Спеціалізована ремонтно-будівельна дільниця» Дніпропетровської міської ради, згідно з п. 3.1.9. якої Боржник зобов'язується задовольнити включені до реєстру вимоги кредитора ТОВ «Солярис.» на загальну суму 66118432,83 грн. шляхом передачі як відступного у власність об'єктів нерухомого майна, включених до ліквідаційної маси, зокрема, нежитлового приміщення №133, що розташоване за адресою [ADDRESS]. Як з'ясувалося, до затвердження господарським судом мирової угоди від 18.07.2013 р. нежитлове приміщення № 133 належало до комунальної власності міста та перебувало на балансі комунального підприємства «Спеціалізована ремонтно-будівельна дільниця» Дніпропетровської міської ради. Після затвердження вказаної мирової угоди ТОВ «Солярис», який став власником об'єктів нерухомості Боржника, укладено договір купівлі-продажу від 30.07.2013 p., згідно з яким нежитлове приміщення № 133 перейшло у власність ТОВ «Галлій». В подальшому, нежитлове приміщення № 133 за договором купівлі-продажу нерухомого майна від 13.08.2013 р. було придбане у ТОВ «Галлій» [PERSON], який і здійснив продаж даного приміщення Позивачу. 19.09.2013 р. ухвалою господарського суду Дніпропетровської області у справі №38/5005/11447/2012 визнано недійсною мирову угоду, укладену 18.07.2013 р. та затверджену ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 24.07.2013 р. по справі № 38/5005/11447/2012 про банкрутство КП «Спеціалізована ремонтно-будівельна дільниця» Дніпропетровської міської ради, а також поновлено провадження у даній справі про банкрутство КП «Спеціалізована ремонтно-будівельна дільниця» Дніпропетровської міської ради. 23.10.2013 р. постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду задоволено апеляційну скаргу заступника прокурора Дніпропетровської області та припинено провадження у справі № 38/5005/11447/2012 про банкрутство КП «Спеціалізована ремонтно-будівельна дільниця». Спираючись на те, що вказаними судовими рішеннями скасовано попередні судові рішення на підставі яких нежитлове приміщення № 133 вибуло з комунальної власності міста, Прокурор Красногвардійського району м. Дніпропетровська в інтересах держави в особі Дніпропетровської міської ради просить витребувати дане майно у добросовісного набувача, яким є Позивач, та визнати його комунальною власністю територіальної громади міста Дніпропетровська в особі Дніпропетровської міської ради. Таким чином, придбавши нежитлове приміщення № 133 за у встановленій законом формі, за договором купівлі-продажу від 26.09.2013 p., посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованим в реєстрі за № 1601, вона є його законною власницею. Уклавши вказаний Договір з Відповідачем вона не розраховувала на те що нежитлове приміщення № 133 в подальшому буде випробовуватись у неї в судовому порядку та не знала про наявність судових спорів щодо цього майна. Звертаємо увагу суду, що на момент укладання Договору купівлі-продажу від 26.09.2013 р. ухвалу господарського суду Дніпропетровської області від 24.07.2013 р. про затвердження мирової угоди від 18.07.2013 р. у справі №38/5005/11447/2012, за якою нежитлове приміщення № 133 вибуло із комунальної власності міста, вже було скасовано ухвалою господарського суду Дніпропетровської області у справі №38/5005/11447/2012 від 19.09.2013 р. Більш того, Дніпропетровським апеляційним господарським судом вже було порушено апеляційне провадження у справі №38/5005/11447/2012 за апеляційною скаргою Заступника прокурора Дніпропетровської області на ухвалу господарського суду Дніпропетровської області від 24.07.2013 р. за підсумком якого апеляційний суд своєю постановою від 23.10.2013 р. припинив провадження у справі про банкрутство КП «Спеціалізована ремонтно-будівельна дільниця». Отже, на думку Позивача, Договір купівлі-продажу від 26.09.2013 р. нею було укладено під впливом помилки, стосовно факту відсутності щодо нежитлового приміщення № 133 судових спорів (п. 1.4. Договору). Адже, з огляду на викладене, їх наявність мала місце і тепер перед Позивачем, який уклав Договір відповідно до Закону, не порушивши його умови жодним чином та сплативши за його предмет (нежитлове приміщення № 133) суму грошових коштів у розмірі 143 700, 00 грн., постала загроза позбавлення набутого за Договором майна шляхом його вилучення за судовим рішенням. Наявність судових спорів, які мали місце на момент укладання Договору купівлі-продажу від 26.09.2013 p., Позивач вважає обставинами, що мають істотне значення, адже у разі задоволення позову Прокурора Красногвардійського району м. Дніпропетровська, Позивач взагалі буде позбавлена можливості використання нежитлового приміщення № 133, а відтак, на її думку, даний Договір має бути визнаний судом недійсним. Просила: визнати недійсним Договір купівлі-продажу нерухомого майна від 26.09.2013 p., посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 1601; Застосувати наслідки двосторонньої реституції, а саме: стягнути з [PERSON] 143 700,00 грн.; повернути у власність [PERSON] нежитлове приміщення № 133 у житловому будинку літ. А-5, розташоване в підвалі поз. 1-7, загальною площею 154,4 кв. м., літ. а - вхід в підвал, літ «а » -приямок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. У судове засідання позивачка, представник позивачки не з'явились, позивачка надала до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила розглядати справу за її відсутності, не заперечувала проти винесення судового рішення. Відповідач у судове засідання не з'явився, надав заяву в якій просив відкласти розгляд справи у зв'язку зі знаходженням його у відрядженні, проте доказів тому до суду не надав. Справа розглянута в порядку ст. 169 ЦПК України. В зв'язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно зі ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Як встановлено в судовому засіданні, 26.09.2013р. між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір купівлі-продажу нерухомого майна, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 1601. Відповідно до п. 1.2. Договору нерухоме майно, що відчужується наступне: нежитлове приміщення № 133 у житловому будинку літ. А-5, розташоване в підвалі поз. 1-7, загальною площею 154,4 кв.м., літ. а - вхід в підвал, літ «а1» - приямок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а. с. 7-10). Придбавши нежитлове приміщення № 133 за у встановленій законом формі, за договором купівлі-продажу від 26.09.2013 p., посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованим в реєстрі за № 1601, позивачка є його законною власницею. Відповідно до наданої позивачкою до матеріалів справи копії ухвали суду про відкриття провадження у справі Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська відкрито провадження у цивільній справі № 204/1503/14-ц (2/204/1242/14) за позовною заявою Прокурора Красногвардійського району м. Дніпропетровська в інтересах держави в особі Дніпропетровської міської ради до [PERSON], Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, треті особи -ТОВ «Солярис», ТОВ «Галлій», [PERSON] про визнання права комунальної власності та витребування майна (а. с. 11). У позовній заяві як на підставу заявлених позовних вимог [PERSON] зокрема посилається на те, що наявність судових спорів, які мали місце на момент укладання Договору купівлі-продажу від 26.09.2013 p., позивач вважає обставинами, що мають істотне значення, адже у разі задоволення позову Прокурора Красногвардійського району м. Дніпропетровська, позивач буде позбавлена можливості використання нежитлового приміщення № 133, а відтак, на її думку, даний Договір має бути визнаний судом недійсним. Проте суд критично ставиться до такої позиції позивачки, оскільки доказування відповідно до ст. ст. 57, 58 ЦПК України не може ґрунтуватись на припущеннях. До суду не надано належних доказів визнання придбаного нею приміщення комунальною власністю, а відтак позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. Також позивач вважає істотними обставинами що під час вчинення спірного договору йшли судові справи, а тому договір вчинено під впливом помилки посилаючись при цьому на ст. ст. 203, 208, 209, 213, 215, 657 ЦК України. Проте суду дана обставина не доведена належними доказами. До матеріалів справи залучені копії судових рішень що належним чином не завірені, наявні й копії які взагалі не підписані. Слід зазначити, що відповідно до ст. 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Так, відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. У відповідності до ч. 1 ст. 30 ЦК України цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов'язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Згідно ч. 2 ст. 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. За правилами ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є одержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на засадах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним оспорюваний правочин. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Відповідно до статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно із пунктами 4,5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року, судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК, суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивачка в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, могла би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтями 27, 46 ЦПК України, передбачено, що обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок із доказування обставин при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, що випливає зі змісту ст. 27 ЦПК України. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню. Позивачка не довела та не навела підстав, визначених законом щодо недійсності правочинів. Таким чином, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу укладеного між [PERSON] та [PERSON] 26 вересня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 1601 та застосування двосторонньої реституції. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, враховуючи результат розгляду справи, суд вважає за необхідне судові витрати по сплаті судового збору у сумі 1680 грн. 40 коп. понесені [PERSON] віднести за її рахунок. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed