Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-22 00:00:00

22.10.2015 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом, до якого 30.01.2017 року надала заяву про уточнення позовних вимог та просить визнати недійсним свідоцтво про право власності від 05.11.2009 року; визнати спільною сумісною власністю подружжя 2-х кімнатну квартиру [ADDRESS] та гаражний бокс [ADDRESS]; визнати за позивачем право власності на ? частину 2-х кімнатної квартири [ADDRESS] та на ? частину гаражного боксу № ІІІ. При цьому позивач посилається на те, що 02.06.2007 року сторони зареєстрували шлюб, за час якого ними було набуте майно: 2-х кімнатна квартира [ADDRESS] та гаражний бокс [ADDRESS]. Позивач [PERSON] зазначає, що спірна квартира здана в експлуатацію лише в 2009 році, тобто коли сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Остаточний розрахунок відбувся за спільні кошти, а також за спільні кошти було здійснено у 2013 році ремонтні роботи, за рахунок яких значно збільшилася вартість квартири. [PERSON] вказує, що [PERSON] не працював, а нею було продано власне житло з метою проведення ремонту у спірній квартирі, яку подружжя, за словами позивача, вважали спільною. Окрім того, позивач зазначає, що відповідач без відома дружини вписав у договір інвестування квартири, а згодом і в свідоцтво про право власності свою матір - відповідача [PERSON] Тому позивач вважає, що свідоцтво про право власності має бути визнано недійсним. У зв'язку із чим, позивач змушена звернутися до суду із позовом. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Куриленко О.М. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 23.10.2015 року відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду. 01.06.2016 року ухвалою Київського районного суду м. Одеси задоволено заяву судді Куриленко О.М. про самовідвід, та передано справу до канцелярії суду для повторного розподілу між суддями Київського районного суду м. Одеси в порядку передбаченому ст. 11-1 ЦПК України. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 03.06.2016 року справу прийнято до провадження судді [PERSON] В зв'язку зі звільнення судді [PERSON] справу передано до авторозподілу. За результатами реєстрації в автоматизованій системі документообігу суду зазначену справу передано на розгляд судді Васильків О.В. та ухвалою суду від 14.11.2016 року справу прийнято до провадження. До судового засідання позивач [PERSON] повторно не з'явилася, повідомлялася належним чином. Представник позивача [PERSON] - адвокат Журік В.Ф. 23.05.2017 року надав до суду заяву про ознайомлення із матеріалами справи, проте станом на 23.08.2017 року із матеріалами справи не знайомився, та до судових засідань, призначених на 24.05.2017 року та 23.08.2017 року, не з'являвся, причини неявки суду невідомі. Позивач надала до суду заяву про відкладення судового засідання на іншу дату у зв'язку із хворобою. Відповідно до ст. 172 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання, незалежно від причин, позивача або відповідача, яким повідомлено у встановленому законом порядку про час і місце судового засідання, суд розглядає справу за наявності у справі достатніх матеріалів про права та взаємовідносини сторін. З урахуванням положень ст. 172 ЦПК України, та з урахуванням тривалого перебування справи у проваджені суду, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторони позивача, повідомленої належним чином. Відповідач [PERSON] до судового засідання не з'явився, повідомлявся належним чином. До суду надано заяву представника відповідача [PERSON] про розгляд справи за її відсутності та відсутності відповідача. Письмові заперечення відповідача, які містяться в матеріалах справми, підтримує. Відповідач [PERSON] до судового засідання не з'явилася, повідомлялася належним чином, причини неявки суду невідомі. У ході розгляду справи представництво інтересів відповідача здійснювала [PERSON], яка заперечувала проти задоволення позову. Однак, до судового засідання 23.08.2017 року не з'явилася, повідомлялася належним чином, причини неявки суду невідомі. Представник відповідача виконавчого комітету Одеської міської ради до судового засідання не з'явився, повідомлявся належним чином. Матеріали справи містять заяву представника про розгляд справи за його відсутності. Представник третьої особи Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради до судового засідання не з'явився, повідомлявся належним чином. Матеріали справи містять клопотання представника управління про розгляд справи за його відсутності. Представник третьої особи приватного нотаріуса Одеського нотаріального округу Несвітайло І.І. до судового засідання не з'явився, повідомлявся належним чином. Представник нотаріуса Дубровська Г.В. у судовому засіданні 12.04.2017 року пояснила, що нотаріус при посвідченні договору дарування діяв в рамках чинного законодавства, у зв'язку із чим представник не вбачає підстав для участі нотаріуса при розгляді даної справи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як встановлено у судовому засіданні, 02.06.2007 року сторони зареєстрували шлюб у Раківській сільській раді Бериславського району Херсонської області, актовий запис № 3, що слідує із свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] /а.с. 6/. 31.03.2004 року відповідач [PERSON] уклав із ТОВ «Істок-2001» договір про інвестування житла № 579/6-97 , предметом якого є інверсування грошових коштів у будівництво з метою подальшого отримання у власність жилих приміщень у відповідності з даним договором, будівництво жилих багатоквартирних будинків у [ADDRESS], та введення їх в експлуатацію. Відповідно до п. 2.1. Договору, замовник зобов'язується своїми силами та засобами завершити будівництво передбачених договором об'єктів у відповідності з проектом і вимогами та надати Інвестору в натурі одну двокімнатну квартиру стандарту «Економ» на 4 поверсі, будівельний номер № 182, загальною площею 82,93 кв.м., у строк до 30.06.2006 року. Пунктом 3.5 Договору визначено, що грошові кошти вносяться Інвестором у сумі, вказаній у п. 3.1 Договору, в національній валюті по курсу НБУ на день оплати у строк - еквівалент 29 026 дол. США до 30.06.2006 року. Положеннями п. 5.5 Договору, визначено, що оформлення правовстановлюючих документів на об'єкт здійснюється у рівних долях на ? частку [PERSON] та ? частку [PERSON] Судом встановлено, що 14.04.2004 року та 13.01.2006 року, тобто у період, коли сторони ще не перебували у зареєстрованому шлюбі, [PERSON] відповідно до квитанцій до прибуткового касового ордеру № 188 та № 2 вніс на рахунок ТОВ «Істок-2001» на підставі договору № 579/6-97 від 31.03.2004 року кошти у розмірі 88 750 грн. та 88 370 грн., відповідно. Загальна сума становить 177 125 грн. /а.с. 49/. Таким чином, судом вставлено, що станом на 13.01.2006 року відповідач [PERSON] сплатив кошти у повному обсязі на виконання п.5.5 Договору № 579/6-97. 01.06.2009 року ТОВ «Істок-2001», [PERSON] та [PERSON] склали акт приймання-передачі квартири до договору № 579/6-97 від 31.03.2004 року, відповідно до якого Замовник передає, а Інвестор приймає в натурі одну двокімнатну квартиру, будівельна адреса: [ADDRESS]; поштова адреса: [ADDRESS]. В подальшому, а саме 05.11.2009 року виконавчим комітетом Одеської міської ради видано свідоцтво про право власності на житло квартиру [ADDRESS], в цілому дійсно належить [PERSON] та [PERSON] у рівних частках, на праві спільної часткової власності /а.с. 7/. Згідно витягу КП «ОМБТІ та РОН» право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] та [PERSON] 11.12.2009 року. Судом досліджено технічний паспорт на квартиру [ADDRESS], виготовлений 17.07.2009 року. В подальшому, а саме 22.09.2014 року [PERSON] за договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом ОМНО Несвітайло І.І., р. № 438, передала безоплатно [PERSON] належну їй на праві власності ? частку квартири [ADDRESS]. Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Положеннями п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При прийнятті рішення суд враховує правову позицію, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 7 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16, згідно з якою, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя. На виконання правової позиції Верховного Суду України, суд у даній справі аналізує час набуття майна та джерело набуття спірного майна. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Судом досліджено трудову книжку відповідача [PERSON] /а.с. 62-63/, з якої слідує, що відповідач має трудовий стаж з 1975 року та 11.08.2014 року [PERSON] звільнено з посади начальника технічного відділу Державного капітального будівництва Одеської обласної державної адміністрації. Отже, доводи позивача щодо остаточного розрахунку за Договором № 579/6-97 за спільні кошти у 2013 році та стосовно відсутності офіційного працевлаштування відповідача на той час не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи та спростовуються дослідженим матеріалами справи, а саме квитанціями від 14.04.2004 року та 13.01.2006 року та трудовою книжкою відповідача. З часу перебування справи в провадженні суду, а саме з 22.10.2015 року, позивачем не надано письмових доказів по її позовним вимогам. При цьому, суд розглядав клопотання позивача щодо витребування доказів, оскільки позивач стверджувала що має труднощі в надані їх до суду. Так, ухвалою суду від 02.03.2016 року /суддя Куриленко О.М./ було задоволено клопотання позивача та витребувано докази. Однак, позивач та її представники будь-яких дій з виконання вказаної ухвали не здійснювали. Суд критично оцінює пояснення позивача, що нею було продано власне житло та проведено ремонті роботи у спірній квартирі, так як позивачем на виконання положень ч. 1 ст. 60 ЦПК України не надано жодних доказів на підтвердження наявності у неї на праві власності будь-якого нерухомого майна та його відчуження у період шлюбу. Також позивачем за час розгляду справи не надано жодних доказів на підтвердження її доводів щодо проведення будь-яких ремонтних робіт у спірній квартирі та збільшення за рахунок цього вартості житла. У ході розгляду справи позивач заявляла клопотання про призначення судової будівельно-технічної експертизи для визначення вартості квартири [ADDRESS]. Однак, ухвалою суду від 12.04.2017 року позивачу було відмовлено у задоволенні даного клопотання, так як у даному конкретному випадку воно не являється у розумінні ст. 58 ЦПК України належним та допустимим доказом, оскільки поставлені позивачем питання перед експертом не мають відношення до предмету позовних вимог [PERSON] При цьому суд зазначає, що саме з вини ТОВ «Істок-2001» будинок було здано в експлуатацію не у строк до 30.06.2006 року, та як наслідок право власності на спірну квартиру було зареєстровано у 2009 році. Проте, незважаючи на вказані обставини [PERSON] ще у 2006 році /тобто до реєстрації шлюбу з позивачем/ було виконано всі умови за договором інвестування, а саме сплачено повну вартість квартири. З урахуванням вказаного, враховуючи правову позицію Верховного Суду України, суд приходить до висновку, що хоч право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано у 2009 році, проте квартира придбана за особисті кошти [PERSON] У зв'язку з чим, спірна квартира не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю [PERSON] Оскільки, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя. При цьому суд враховує також, що відповідно до витягу з рішення Київського районного суду м. Одеси від 02.02.2007 року у справі № 2-2766/2007, рішенням суду розірвано шлюб, укладений 05.04.1979 року між [PERSON] та [PERSON] Рішення набрало чинності 13.02.2007 року. Таким чином, на момент укладання договору про інвестування № 579/6-97 та сплати коштів на його виконання, відповідач [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі із іншою жінкою. Проаналізувавши встановлені обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання спільною сумісною власністю подружжя 2-х кімнатну квартиру [ADDRESS] та визнання за нею право власності на ? частину квартири не підлягають задоволенню, так як необґрунтовані та недоведені. Стосовно позовних вимог [PERSON] про визнання недійсним свідоцтва про право власності від 05.11.2009 року, суд зазначає наступне. Як встановлено вище, положеннями п. 5.5 Договору визначено, що оформлення правовстановлюючих документів на об'єкт здійснюється у рівних долях на ? частку [PERSON] та ? частку [PERSON] Судом досліджувалося свідоцтво про право власності на житло, видане 05.11.2009 року виконавчим комітетом Одеської міської ради яким посвідчено, що квартира [ADDRESS], в цілому дійсно належить [PERSON] та [PERSON] у рівних частках, на праві спільної часткової власності /а.с. 7/. В подальшому, а саме 22.09.2014 року [PERSON] за договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом ОМНО Несвітайло І.І., р. № 438, передала безоплатно у власність [PERSON] належну їй на праві власності ? частку квартири квартира [ADDRESS]. Як на підставу вимог у цій частині позивач посилається на положення ст. 215 ЦК України, якою визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Суд зазначає, що позивач [PERSON] з часу уточнення позовних вимог, а саме з 30.01.2017 року, пред'явивши позовні вимоги про визнання свідоцтва недійсним на підставі положень ст. 215 ЦК України, не визначилась на якій саме правовій підставі, передбаченій ст. 203 ЦК України, просить визнати свідоцтво недійсним. Оскільки, судом встановлено, що квартира [ADDRESS], є особистою приватною власністю [PERSON], в зв'язку з чим, доводи позивача щодо відсутності її згоди на внесення [PERSON] відповідача [PERSON] у договір інвестування та видачу на цій підставі на її ім'я свідоцтва, є неспроможними. З урахуванням вказаного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] в цій частині також не підлягають задоволенню, так як необґрунтовані та безпідставні. При цьому суд зазначає, що позивачем не заявлено вимог про визнання договору інвестування та договору дарування недійсними. Стосовно позовних вимог [PERSON] щодо гаражного боксу [ADDRESS], суд зазначає наступне. 27.02.2007 року ТОВ «Істок-2001» та [PERSON] уклали договір про дольову участь у будівництві № 35 (Г-П), за умовами якого сторони домовилися про участь Пайщика в будівництві паркингу для автомобілів, за адресою: [ADDRESS] /а.с. 54/. Пунктом 2 Договору визначено, що строк закінчення будівництва та здачі об'єкта в експлуатацію планується в грудні 2011 року. Положеннями п. 4 Договору передбачено, що сума паю, вказана у п. 3 Договору, вноситься Пайщиком у розмірі 50 000,00 грн. у строк до 15.03.2007 року. Згідно довідки від 29.09.2013 року, пай у розмірі 50 000 грн. сплачений [PERSON] у повному обсязі 06.03.2007 року на підставі договору про дольову участь у будівництві № 35 (Г-П) від 27.02.2007 року. Таким чином, судом вставлено, що 06.03.2007 року /тобто ще до реєстрації шлюбу сторін/ відповідач [PERSON] сплатив кошти у повному обсязі на виконання п.4 Договору № 35 (Г-П). 04.03.2013 року [PERSON] видано свідоцтво право власності на нерухоме майно - гараж [ADDRESS], загальною площею 18,1 кв.м. /а.с. 56 зворот/. Суд зазначає, незважаючи на те, що право властості на спірний гараж [ADDRESS] було зареєстровано у 2013 році, проте [PERSON] ще у 06.03.2007 році /тобто до реєстрації шлюбу з позивачем/ було виконано всі умови за договором про дольову участь у будівництві № 35 (Г-П), а саме сплачено повну вартість гаражу. З урахуванням вказаного, враховуючи правову позицію Верховного Суду України, суд приходить до висновку, що хоч право власності на спірний гараж [ADDRESS] було зареєстровано у 2013 році, проте гараж придбаний за особисті кошти [PERSON] У зв'язку з чим, гараж не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю [PERSON] Оскільки, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя. При цьому суд зазначає, що позивачем на виконання положень ч. 1 ст. 60 ЦПК України не надано жодних доказів на підтвердження придбання гаражу за спільні кошти подружжя. Та напроти доводи позивача спростовуються однозначними доказами сплати [PERSON] ще у 06.03.2007 році паю у повному обсязі. З урахуванням вказаного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] в цій частині не підлягають задоволенню, так як необґрунтовані, недоведені та безпідставні. Проаналізувавши встановлені обставини, суд приходить до висновку, що позовна заява [PERSON] не підлягає задоволенню, так як необґрунтована, недоведена та безпідставна.

Outcome: dismissed