Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-05 00:00:00

24.04.2017 року позивач звернувся до Жовтневого районного суду м.\~Дніпропетровська з позовом до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпрі про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконним діями та бездіяльністю відповідача стосовно виплати пенсії. Позивач свої вимоги обґрунтовує наступним: 31.10.2016 року він намагався подати відповідачу заяву про призначення пенсії за віком, маючи всі передбачені чинним законодавством документи про підтвердження 15-річного трудового стажу, включно з двома рішеннями Європейського суду з прав людини. Відповідач документи не прийняв, посилаючись на невизнання ним трудового стажу, встановленого чинними судовим рішеннями. З цього приводу позивач звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з двома заявами про встановлення фактів, які мають юридичне значення, які судом першої інстанції були повернені. При розгляді апеляційної скарги позивача на ухвалу про повернення заяви про встановлення фактів в судовому засіданні 12.04.2017 р. позивач отримав заперечення відповідача, в яких той зазначав, що суд неповноважний встановлювати факти стосовно трудового стажу. У проміжку часу між цими подіями відповідач 09.03.2017 року призначив позивачу пенсію в розмірі 949 грн. на підставі того, що після 31.10.2016 року позивач працевлаштувався і набув недостатні за розрахунками відповідача 19 днів трудового стажу. Таким чином, при наявності остаточних судових рішень, якими встановлені обставини роботи позивача, необхідні для призначення пенсії, та обставини, що вимагали застосування статті 58 Закону України «Про пенсійне забезпечення», позивач вважає, що був позбавлений конституційного права на отримання пенсії за період з 19 серпня 2016 року до 9 березня 2017 року, тобто 6 місяців і 18 днів, і самої пенсії у розмірі 959*6,6=6263,4\~грн.\~ Крім того,\~тими ж\~діями й\~бездіяльністю відповідача\~позивачу завдана\~моральна шкода,\~яка полягає\~в додаткових зусиллях позивача пошуку працевлаштування, що для людини пенсійного віку непросто; багаторазових поїздок до відповідача; необхідністю звертатися за судовим захистом свого права (загальною кількістю 12 звернень); спроб зрозуміти правову природу дій відповідача та усього державного апарату України й неможливістю це зробити; душевних переживань, повязаних з неодноразовими та неприхованими порушенням права на отримання пенсії, яке нібито багаторазово й на самому високому рівні було захищеним у судовому порядку, та повної правової невизначеності; необхідністю поновлення судової практики позивача, про яку він був впевнений, що завершив у 2013 році; необхідності знов звертатися до питань, які ніби остаточно розвязані рішеннями ЄСПЛ у справах «[PERSON] проти України» від 22.11.2007 року в частині обовязковості остаточних рішень суду та «[PERSON] проти України №2» від 26.02.2015 року в частині незаконного перебування під вартою. Своїми запереченнями відповідач зізнався в наявності саме у нього обовязку встановити факти наявності необхідного для призначення пенсії трудового стажу у позивача, але цей обовязок не виконав. Діями відповідача порушено право позивача знати свої права, яке стосується, як багаторазово зазначав ЄСПЛ, зокрема у справах позивача, ефективності цього права, а не лише його формальної наявності. Фактично відповідач таке право нівелює, оскільки самостійно визнавати обставини, встановлені судовими рішеннями, відмовляється, але й судовий порядок встановлення цих самих обставин відкидає. Розмір моральної шкоди позивач оцінив відповідно до рішення ЄСПЛ від 22.11.2007 у справі «[PERSON] проти України» в 2000 євро, що за курсом НБУ становить 57500 грн. 20 коп. Ухвалою від 27.04.2017 року суддя Жовтневого районного суду м.\~Дніпропетровська Ткаченко Н.В. заявила самовідвід. Ухвалою Жовтневого районного суду м.\~Дніпропетровська від 03.05.2017 року позов повернуто позивачу. Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18.07.2017 року скасовано ухвалу Жовтневого районного суду м.\~Дніпропетровська від 03.05.2017 року про повернення позову й направлено справу до того ж суду для вирішення питання про відкриття провадження. Ухвалою від 10.08.2017 року суддя Жовтневого районного суду м.\~Дніпропетровська Ходаківський М.П. заявив самовідвід, а ухвалою від 11.08.2017 року передав справу до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська. Ухвалою Бабушкінського районного суду м [PERSON] від 07.09.2017 відмовлено у відкритті провадження по справі. Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30.11.2017 року скасовано ухвалу Бабушкінського районного суду м.\~Дніпропетровська від 07.09.2017 року та направлено справу до того ж суду для вирішення питання про відкриття провадження. Ухвалою від 07.12.2017 суддя Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська Єлісєєва Т.Ю. заявила самовідвід. Ухвалою від 14.02.2017 року суддя Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська Женеску Е.В. заявила самовідвід. У звязку із цим, згідно із протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 18.12.2017 року справу передано для розгляду судді Шевцовій Т.В. Ухвалою від 20.12.2017 року відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження та надано сторонам строк на подання заяв по суті справи. Постановою Кабінету Міністрів України від 08.11.2017 №821 Деякі питання функціонування органів Пенсійного фонду України всі територіальні обєднані управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області реорганізовано шляхом приєднання до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області. 31.01.2018 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис про припинення Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпрі. Ухвалою суду від 28.02.2018 року здійснено заміну відповідача правонаступником. Відповідно до ст.279 ЦПК України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. Відповідно до ст. 275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Відповідач відзив на позов не надав. Відповідно до частини 1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини 2 ст. 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобовязані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до частини 4 ст.\~10\~ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до частини 3 ст. 82 ЦПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Відповідно до частини 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до ст. 58 Закону України «Про пенсійне забезпечення» строк незаконного арешту особи, якій призначається пенсія, зараховується у трудовий стаж такої особи у потрійному розмірі. Відповідно до ст. 327 Кодексу України про адміністративні правопорушення строк адміністративного затримання зараховується до строку адміністративного арешту. Судом встановлено, що постановою від 24.05.2017 року Бабушкінським районним\~судом м.Дніпропетровська\~в адміністративній\~справі №200/4901/17 між тими самими сторонами встановлені факти народження позивача 19.08.1956 року, призначення відповідачем пенсії позивачу 9.03.2017 року у розмірі 949 грн., визнана незаконною відмова відповідача прийняти до уваги положення рішення Європейського суду з прав людини від 26.02.2015 року у справі «[PERSON] проти України № 2» стосовно 25 днів позбавлення позивача свободи при спробі позивача подати відповідачу заяву про призначення пенсії 31.10.2016 року. Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 24.10.2017 року в адміністративній справі №200/3682/17 між тими самими сторонами встановлено, що позивач намагався 31.10.2016 року подати відповідачу заяву про призначення пенсії, та визнана незаконною відмова відповідача у прийнятті 31.10.2016 заяви позивача про призначення пенсії. Рішенням Жовтневого районного суду м.\~Дніпропетровська від 30.03.2018 року в цивільній справі №201/15382/16 за участю тих самих сторін встановлена належність для призначення пенсії документів, які позивач намагався подати відповідачу 31.10.2016 року разом із заявою про призначення пенсії, включно з копіями судових рішень, якими встановлені обставини роботи заявника, необхідними для встановлення трудового стажу та розміру пенсії. Рішенням Європейського суду з прав людини від 22.11.2007 року у справі «[PERSON] проти України» встановлено, що порушення прав позивача на виконання ухвали Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 2.02.2000 року (саме те судове рішення, копію якої позивач подавав відповідачу 31.10.2016 року), на ефективний захист права власності завдало позивачу моральну шкоду в розмірі 2000 євро. Рішенням Європейського\~суду з\~прав людини\~від 26.02.2015\~року у\~справі «[PERSON]\~проти України\~№ 2» встановлено, що при притягненні позивача до адміністративної відповідальності у закритій 9.08.2010 року Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська справі № 3-0003/10 він був у 2009 році 25 днів незаконно позбавлений свободи. Суд погоджується з позивачем, що невизнання органом державної влади, яким є відповідач, обставин, які встановленні в рішенні Європейського суду з прав людини, слід розцінювати невиконанням такого рішення, оскільки обовязки держави за таким рішенням є одночасно обовязками державних органів в межах їх компетенції. Поновлення пенсійних прав позивача, порушених незаконним позбавленням свободи, є за ст.58 Закону України «Про пенсійне забезпечення» компетенцію органів Пенсійного фонду України. Відтак, усі обставини, на які посилається позивач, встановлені остаточними судовими рішеннями у адміністративних та цивільних справах, двома рішеннями Європейського суду з прав людини, що позбавляє суд можливості прийти до протилежних висновків. Відповідно до вимог ст.1166 ЦК України шкода, завдана майну фізичної чи юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно з ч.1ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. У п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз'яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Отже, наявність шкоди ще не породжує обов'язку її компенсації, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб'єкта такої відповідальності. Позивачем доведено факт протиправних дій та бездіяльності відповідача, причинний зв'язок між шкодою і протиправним діями завдавача шкоди та вину відповідача в її завданні. Відповідно до ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом. За ст.48 Конституції України кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім'ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло. За ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. За таких умов суд вважає позовні вимоги в частині відшкодування матеріальної шкоди повністю доведеними та такими, що підлягають задоволенню, шляхом стягнення матеріальної шкоди, яка полягає у недоотриманій за півроку пенсії (з дня подання заяви про її призначення). З урахуванням характеру моральної шкоди, душевних і психічних страждань позивача, виходячи з засад розумності та справедливості, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача на відшкодування моральної шкоди 5000 грн. Таким чином, задовольнити частково позовні вимоги позивача в частині стягнення моральної школи. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір слід віднести за рахунок держави. На підставі викладеного та

Outcome: partial