Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-19 00:00:00

24.04.2014 року позивач звернувся в суд з даним позовом, пояснюючи, що, відповідно до укладеного договору № DOXRFR6400360 від 15.12.2007 року відповідач отримав кредит в розмірі 2452 гр. 00 коп. під 12% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач зобов, язання не виконує та має заборгованість у розмірі 18125 гр. 56 коп., яка складається з наступного: 1470,68 грн.-заборгованість за кредитом; 0,41 грн.-заборгованість по процентам за користування кредитом; 15315,16 грн.-пеня за несвоєчасність виконання зобов”язань за договором; 500 грн-штраф /фіксована частини/; 839,31 грн.- /процентна складова/. Просить стягнути з відповідача 18125,56 грн, а також судовий збір. Представник позивача в судове засідання не з”явився, надав письмову заяву про розгляд справи у його відсутність, на заявления вимогах наполягає. Відповідач у судове засідання не з,явився, надав письмову заяву, у якій просить суд розглянути справу за його відсутністю, позов не визнає, оскільки позивач пропустив термін позовної давності. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини Судом встановлено, що 15.12.2007 року між ПАТ КБ “Приватбанк” та відповідачем укладено кредитний договір, за яким він отримав кредит у розмірі 2452 гр. 00 коп. зі сплатою 12% відсотків річних за користування кредитом на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення 13.12.2007 року. Відповідач порушив умови договору, суму кредиту не повернув. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов, язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов,язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч.1 ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Як передбачено ст.ст. 256, 257 ЦК України, позовна давність-це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. З вказаним позовом ПАТ КБ “Приватбанк” звернувся до суду 24.04.2014 року. Заперечуючи проти позову, відповідач звернувся з заявою про застосування судом наслідків пропуску позивачем строку звернення до суду. Згідно з п.7 ч.13 ст.11 Закону України “Про захист прав споживачів”, кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. З роз,ясень, викладених у п.31 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 “Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин”, вбачається, що, враховуючи положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України “Про захист прав споживачів”, суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв,язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України “Про захист прав споживачів” застосвується й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Таким чином, оскільки встановлено, що кредит відповідачу надавався до 15.12.2007 року, а до суду з даним позовом про стягнення з нього заборгованості ПАТ КБ “Приватбанк” звернувся 24.04.2014 року, то суд вважає, що останній пропустив строк звернення до суду. Стаття 259 ЦК України передбачає, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Посилаючись на те, що строк позовної давності за спірним договором був збільшений до 5 років, позивач не надав письмового договору, укладеного з відповідачем про збільшення строку позовної давності, не зазначено це і в його заяві про надання кредиту, як його умова, тому, згідно ч.4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові.

Outcome: dismissed