Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-15 00:00:00

23 червня 2020 року позивач орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району в особі голови районної адміністрації Пшеничного О.М. звернувся до суду з позовом, в якому просить суд: - постановити рішення про відібрання у відповідача [PERSON] її неповнолітньої дитину [PERSON] , [INFO] , без позбавлення її батьківських прав та передати позивачу до вирішення її подальшої долі; - стягнути з відповідача [PERSON] на користь особи чи установи, на утриманні якої буде знаходитись неповнолітня [PERSON] , [INFO] , аліменти у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісяця, починаючи з дня подання позову і до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою судді від 22 липня 2020 року у справі відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 19 жовтня 2020 року у справі закрите підготовче провадження, призначено до судового розгляду по суті. 04 березня 2021 року відповідачка [PERSON] надала письмові пояснення, по суті яких заперечувала проти обґрунтованості позовних вимог. Ухвалою суду від 05 березня 2021 року задоволені клопотання відповідачки [PERSON] про поновлення пропущеного процесуального строку на подання доказів, та про долучення доказів до матеріалів справи. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] наполягала на задоволенні позову, посилаючись на недопустиму поведінку відповідачки та її співмешканця відносно неповнолітньої дитини. Відповідачка [PERSON] в судових засіданнях заперечувала проти задоволення позову. Пояснювала, що вказані органом опіки обставини є наклепом, і вона належним чином виконувала свої батьківські обов`язки. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона працює у Запорізькому місцевому центрі соціальної службі сім`ї та молоді, і родину відповідачки знає з вересня 2019 року, оскільки [PERSON] поїхала з міста, залишивши дитину своїй матері, яка не могла впливати на поведінку дитини. Після повернення матері поведінка дитини не змінилась. З родиною неодноразово проводили роз`яснювальні бесіди. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона є вчителькою в школі №106, де навчалась [PERSON] . В сьомому класі дитина часто не приходила на уроки. Бачила на дитині синці, а інші діти казали, що її бив вітчим. При цьому, мати і вітчим приходили на батьківські збори, цікавились домашніми завданнями дитини. Один раз особисто бачила агресивну поведінку вітчима, коли [PERSON] вкрала чужий мобільний телефон. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що працює в Запорізькому обласному центрі соціально-психологічної реабілітації дітей. До них, у зв`язку із негараздами в родині потрапила [PERSON] . Дитина є «складною», може ображати викладачів, кілька раз втікала з центру, має шкідливі звички - палить, б`ється з іншими дітьми. При цьому [PERSON] розповідала, що її ображав чоловік мами, який бив її, заставляв шукати наркотики по закладках, та інколи - вживати їх. Свідок [PERSON] пояснив суду, що з листопада 2014 року він одружений з [PERSON] , і проживає разом з нею. Для [PERSON] він є не рідним батьком, але сприймав її як свою дитину, і намагався дати їй грамотність і знання. Визнає, що інколи брав ремінь, і бив дитину по «м`якому місцю», але це були крайні заходи, коли розмови не допомагали, і такі дії завжди узгоджувались з матір`ю дитини. Він притягався до відповідальності за вживання наркотиків, але дитина наркотики не вживала, хоча від неї виявляли запах алкоголю і цигарок. Зараз його ставлення до [PERSON] змінилось, і якщо б він їхав на автомобілі, і побачив перед собою [PERSON] , то гальмувати би не став, хоча і на педаль газу би не натискав. В судовому засіданні 06 грудня 2021 року відповідачка [PERSON] змінила свою позицію, і надала заяву про визнання позову в повному обсязі. Пояснила, що від дослідження інших доказів (допиту інших свідків) відмовляється. Вважає позов обґрунтованим, і таким що відповідає інтересам дитини [PERSON] , у зв`язку з чим просить позов задовольнити. Згідно з ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Заслухавши пояснення сторін, свідків, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] , актовий запис №1063 (а.с.6), [INFO] народилась [PERSON] , батьками якої є [PERSON] і [PERSON] . 05 жовтня 2018 року до служби у справах дітей від ЗНВК №106 надійшло повідомлення про жорстке поводження (а.с.8), згідно якого у [PERSON] виявлено синець під лівим оком. За її поясненнями, синець вона отримала від удару вітчима. Також дитина [PERSON] 13.01.2019 року та 14.01.2019 року не приступала до навчальних занять. Адміністрації ЗЗБНВК №106 повідомляла, що хоче покинути родину через знущання над нею (а.с.9, 9зв.). 24 вересня 2019 року [PERSON] взято на облік, як дитину, що опинилась у складних життєвих обставинах (а.с.6зв.). [PERSON] притягувалась до відповідальності за ч.1 ст. 184 КУпАП за невиконання батьками обов`язків щодо виховання дітей, а вітчим дитини - [PERSON] , за ч.1 ст. 1732 КУпАП за вчинення домашнього насильства (а.с.11зв.). 17 січня 2020 року обстежені умови проживання [PERSON] , та встановлено, що дитина мешкає в одній кімнаті з матір`ю та вітчимом, і не має окремого спального місця. Стосунки між усіма членами родини напружені (а.с.10-10зв.). 05 лютого 2020 року [PERSON] відмовилась проживати вдома через застосування до неї фізичного насильства (а.с.12зв.), та 28 лютого 2020 року письмово наполягала на застосування до неї фізичного насильства зі сторони вітчима, а також посилалась, що він змушує її вживати наркотики (а.с.12). З 31 січня 2020 року [PERSON] перебуває в «Запорізькому обласному центрі соціально-психологічної реабілітації дітей» на повному державному забезпеченні (а.с.13). Згідно з ст.ст. 150, 157 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, той із батьків, хто проживає окремо від дитини зобов`язаний брати участь у її вихованні та утриманні. Відповідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30березня 2007 року №3, ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, має місце, коли батьки не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Пунктом 8 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 року №866 встановлено що, якщо виникла безпосередня загроза життю або здоров`ю дитини, орган опіки та піклування, якому стало відомо про це, приймає рішення про негайне відібрання дитини у батьків або осіб, які їх замінюють. Цією ж постановою визначено, що про відібрання дитини у батьків або осіб, які їх замінюють, орган опіки та піклування того ж дня письмово інформує органи прокуратури за місцем проживання дитини та у семиденний строк після прийняття рішення звертається до суду з позовом про позбавлення батьків чи одного з них батьківських прав, про відібрання дитини в матері, батька без позбавлення батьківських прав. Відповідно ст. 150 СК України, встановлено обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, до яких, серед інших, належить і обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ч.1 ст. 170 СК України закріплено загальні положення про відібрання дітей від батьків без позбавлення їх батьківських прав. Так, суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-6 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. У відповідності до вказаного положення відібрання дитини від батьків без позбавлення їх батьківських прав можливе лише за наявності підстав, передбачених пунктами 2-6 частини першої статті 164 СК України, а саме: батьки ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. А також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року звернув особливу увагу на те, що застосовуючи такий захід, як відібрання дитини від батьків без позбавлення їх батьківських прав, необхідно виходити з інтересів дитини й враховувати право на повагу до його сімейного життя, проголошене ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Розірвання сімейних зв`язків, а відтак позбавлення дитини її коріння виправдане лише за наявності виняткових обставин - необхідність захисту дитини від небезпеки у випадку реального існування такої. У частині 2 пункту 16 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» №3 від 30.03.2007 року зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. З урахуванням викладених обставин, в тому числі пояснень свідка [PERSON] , що є вітчимом дитини, та визнання позову відповідачкою, суд приходить до висновку про переконливість наданих позивачем доказів та необхідність відібрання у відповідачки дитини [PERSON] , що наразі, буде відповідати її інтересам, адже [PERSON] не виконує своїх батьківських обов`язків у повному обсязі, та жорстоко поводяться з дитиною і застосовує до неї фізичне насильство. За таких обставин, з метою захисту інтересів дітей та подальшого забезпечення належних умов виховання та всебічного розвитку, суд вважає доцільним позов задовольнити. Згідно ч. 4 ст. 170 СК України при задоволенні позову про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав суд вирішує питання про стягнення з них аліментів на дитину. Відповідно до ст. 51 Конституції України, ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Згідно ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до частин 1-3 статті 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. За положеннями ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч.ч.7, 8 ст. 7 СК України, при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини. У відповідності до ч.1 ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. З огляду на вищевикладене, позовні вимоги про стягнення аліментів також підлягають задоволенню. Оскільки при зверненні до суду позивач був звільнений від сплати судового збору, він згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідачів, в актуальному на час подання позову розмірі, однак, оскільки [PERSON] визнала позов, відповідно до ч.1 ст. 142 ЦПК України, з неї підлягає стягненню лише 50% від його розміру. На підставі викладеного,

Outcome: approved