Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-06 00:00:00

22 листопада 2012 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду із позовом до [PERSON] про стягнення завданих збитків. 6 травня 2013 року від ПАТ КБ «Приватбанк» надійшла уточнена позовна заява, в якій зазначено, що 26 липня 2012 року до ПАТ КБ «Приватбанк» надійшло письмове звернення клієнта банку [PERSON], в якому останній заперечував факт оформлення кредитного договору № SAMDN03000002240027 та повідомив про винесення 16 грудня 2008 року Михайлівським районним судом Запорізької області вироку у відношенні колишнього працівника ПАТ КБ «Приватбанк» [PERSON], який, працюючи на посаді керуючого Михайлівським відділенням філіалу Запорізького РУ ЗАТ «Приватбанк» в період часу з 20 червня 2003 року по 14 жовтня 2005 рік, отримав шість кредитних карт «Конвеєр» на [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], не оприбуткував карти по бухгалтерському обліку філії та без згоди вищевказаних громадян та оформлення в установленому порядку документів, активував картки. В період часу з лютого по червень 2006 року з вказаних карт були зняті грошові кошти в сумі 46707 гривень 47 копійок, в подальшому заборгованість по трьом картах була погашена на суму 2700 гривень. Станом на 31 липня 2012 року заборгованість по договору № SAMDN03000002240027 складає 48219 гривень 00 копійок, яка була перенесена на рахунки дебіторської заборгованості, відкриті на ім'я [PERSON] Позивач просить суд поновити пропущений процесуальний строк звернення до суду, посилаючись на те, що банк до участі у кримінальній справі не залучався ані на стадії досудового розслідування, ані на стадії судового розгляду, інформація про вирок суду до відома банка не доводилась, тому про винесення вироку судом позивач дізнався зі звернення клієнта 26 липня 2012 року. Також позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь завдані матеріальні збитки в розмірі 48219,00 грн. та понесені судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 482,19 грн. В судове засідання представник позивача Кузьмінов Д.В. не з'явився, але надав суду заяву з клопотанням про розгляд справи при його відсутності, просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали, посилаючись на те, що вимоги позивача безпідставні, не обґрунтовані та не підтверджені жодними доказами. Позивачем не доведено, що саме позивачу відповідач заподіяв шкоду, та що між діями відповідача і наслідками існує безпосередній причинний зв'язок. Крім того, позивачем порушено строки звернення до суду з позовною заявою про стягнення з відповідача збитків, тому просить суд повністю відмовити в задоволенні позовних вимог. Просили врахувати суд раніше надані письмові заперечення на позов (т. 1 а.с. 65-69) та висновки ухвали ВССУ від 26 лютого 2014 року щодо пропуску строку позовної давності. Заслухавши пояснення відповідача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Частиною 2 ст. 59 ЦПК України, передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Так, вироком Михайлівського районного суду Запорізької області від 16 грудня 2008 року, [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України, та призначено покарання у виді двох років позбавлення волі без позбавлення спеціального права. На підставі п. «б» ст. 1 Закону України «Про амністію» від 19 квітня 2007 року [PERSON] звільнено від відбування покарання. Запобіжний захід у відношенні [PERSON] у виді підписки про невиїзд скасовано, арешт з майна [PERSON] знято (а.с. 138-140). Вказаний вирок набрав чинності 31 грудня 2008 року. Вироком суду було встановлено, що [PERSON], будучи посадовою особою, займаючи посаду керуючого Михайлівським відділенням філіалу Запорізького РУ ЗАТ КБ «Приватбанк», не належним чином виконував свої службові обов'язки, в період часу з 20 червня 2003 року по 14 жовтня 2005 рік отримав шість кредитних карт «Конвеєр» на [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], не оприбуткував їх по бухгалтерському обліку філії без згоди вищевказаних громадян та оформлення в установленому порядку документів, в 2005 році активував вищевказані картки на клієнтів банку без видачі зазначеним вище особам. В період часу з лютого по червень 2006 року із вказаних кредитних карток були зняті гроші в сумі 46707 гривень 47 копійок. В подальшому по трьом картам заборгованість була погашена на суму 2700 гривень. За ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Разом з цим, згідно розрахунку заборгованості, наданого позивачем, за договором, укладеним між позивачем та клієнтом [PERSON], станом на 31 липня 2012 року рахується заборгованість - 48219 грн., що складається з наступного: сума в розмірі 9882,50 грн. - заборгованість за кредитом; сума в розмірі 38337 грн. - заборгованість за процентами (т. 1 а.с. 27-29). Згідно висновку «Приватбанку» напряму - «Служба безпеки» ГО від 27 серпня 2012 року, встановлено, що 27 вересня 2005 року [PERSON] була проведена видача кредитної картки «Універсальна» на ім'я [PERSON]. Після чого в період часу з 16 травня 2006 року по 05 липня 2006 року проведено зняття грошових коштів з карти в повному обсязі. Встановити особу, яка здійснила зняття грошових коштів з банкоматів неможливо в зв'язку із давністю події. Які-небудь оригінали документів щодо видачі кредитної карти, в тому числі кредитний договір, в «Приватбанку» відсутні. Встановлено, що кредитна карта була видана [PERSON] без відома третім особам. На підставі викладеного, вважав би: службове розслідування вважати закінченим; кредитний договір на ім'я [PERSON] визнати шахрайським, недійсним (т.1 а.с.16-20). Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року № 6, шкода, заподіяна особі і майну громадянина, або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню у повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. З досліджених судом доказів вбачається, що [PERSON] завдав дійсної майнової шкоди ПАТ КБ «Приватбанк» (в частині кредиту [PERSON].) в сумі 9898,50 грн. З огляду на вищевикладене не обґрунтованими є позовні вимоги про стягнення шкоди в сумі 48219 грн., оскільки позивач включив до цього розміру не тільки грошові суми, видані за кредитною карткою на ім'я [PERSON] (9898,50 грн.), а й нараховані за кредитним договором проценти та штрафи в сумі 38337 грн. Такі вимоги в повному обсязі можливо було б задовольнити лише в разі укладення відповідного договору між відповідачем та банком, оскільки ці вимоги випливають з договірних відносин. Натомість [PERSON] не укладав з позивачем кредитних договорів і не приймав на себе цивільно-правові обов'язки позичальника з обов'язком сплатити банку проценти за користування грошима, а також з відповідальності за неналежне виконання цих обов'язків у вигляді штрафу, пені. При цьому посилання позивача на положення ст. 22 ЦК України про стягнення вказаних в позові сум в якості збитків суперечать обставинам справи. Вимоги про стягнення нарахованих процентів в якості збитків - упущеної вигоди є необґрунтованими, оскільки в ході судового розгляду не було надано жодних належних та допустимих доказів того, що позивач зазнав втрат внаслідок порушення цивільного права та інтересу. Таким чином, судом встановлено, що між сторонами склалися цивільно-правові відносини, які виникли саме у зв'язку із вчиненням [PERSON] злочину, в результаті якого ПАТ КБ «Приватбанк» було завдано майнову шкоду в сумі 9898,50 грн., а тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми саме ст. 1166 ЦК України. Проте, відповідач [PERSON] наполягає на застосуванні наслідків пропуску строку позовної давності, оскільки позивачем він пропущений без поважних причин. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 258 ЦК України, для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Відповідно до вимог ст. 260 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими ст.ст. 253 - 255 ЦК України. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін. Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч. 3, ч. 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно заяви від 27 вересня 2006 року, завідуючий директора Запорізького РУ ПриватБанку Карабань В.В. від імені дирекції Запорізького РУ ПриватБанку звертається до начальника УДСБЕП УМВС України в Запорізькій області та просить провести перевірку і притягти до відповідальності посадових осіб Михайлівського відділення Запорізького РУ ПриватБанку, які в 2005 році на клієнтів банка [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] оформили кредитні карти «Конвеєр» на різні суми, а в лютому, березні, травні та липні 2006 року з використанням цих пластикових карт здійснили розкрадання банківських грошових коштів, чим заподіяли банку матеріальну шкоду на загальну суму 46707 гривень 47 копійок (станом на 14 вересня 2006 року). До заяви було додано пояснення клієнтів банку [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], клієнтські виписки по картковим кредитам на зазначених осіб, довідки з Михайлівського відділення, копії наказів про призначення [PERSON], на посаду керівника відділення та звільнення з банка (т. 1 а.с 130). Відповідно до висновку за матеріалами службового розслідування факту привласнення грошових коштів з карткових рахунків клієнтів банку в Михайлівському відділенні РУ від 24 вересня 2006 року, встановлено, що опитані в ході службового розслідування клієнти банку громадяни [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] і [PERSON] пояснили, що карткових кредитів за програмою «Конвеєр» в Михайлівському відділенні не оформляли і грошову готівку по ПК не отримували. Опитаний по факту кредитування громадян [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] і [PERSON], громадянин [PERSON] відкидає зняття кредитних грошових коштів по ПК вказаних вище осіб. Однак, причетність громадянина [PERSON] до оформлення кредитних карт «Конвеєр» та зняття по ним грошових коштів підтверджується наступними документами: поясненнями клієнтів банку, на ім'я яких були оформлені кредити; клієнтськими виписками по кредитним картам «Конвеєр» на громадян [PERSON] [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], за якими вбачається, що оформлення ПК на цих осіб та встановлення по ним фінансових лімітів здійснювалося громадянином [PERSON]; документами оприбуткування пакетів з картами та списанням їх по програмному комплексу Приват 48 в Михайлівському відділенні; позабалансовими касовими документами, за якими вбачається, що [PERSON] шість ПК на вказаних вище громадян по бухгалтерії не оприбутковував, та іншими документами, а також поясненнями працівників Михайлівського відділення РУ. Крім того, розслідуванням встановлено, що оплата по кредитам на ім'я [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та інших (кредити оформлені по цим особам та зняти грошові кошти без згоди на це позикодавців) громадянином [PERSON] проводилася по часу знятих грошових коштів з ПК громадян [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (т. 1 а.с. 131 - 134). Таким чином, судом встановлено, що кримінальна справа відносно відповідача була порушена за заявою саме позивача, який вже на час звернення до правоохоронних органів дізнався про порушення своїх прав та інтересів внаслідок незаконних дій відповідача. На підтвердження обставин щодо обізнаності позивача про порушення відносно відповідача кримінальної справи свідчать й відповідні запит прокуратури Михайлівського району, направлений в червні 2007 року на адресу керуючого Михайлівського відділення ЗРУ КБ «ПриватБанк» Міщенко Н.Б. (т.1 а.с.135), та відповідь керуючого Михайлівського відділення ЗРУ КБ «ПриватБанк» Міщенко Н.Б. на цей запит (т. 1 а.с.136). Посилання позивача на те, що строк позовної давності для звернення до суду із позовною заявою ними був пропущений з поважних причин, оскільки банк не залучався до участі у кримінальній справі ні на стадії досудового слідства, ні на стадії судового розгляду і про винесення Михайлівським районним судом Запорізької області 16 грудня 2008 року вироку позивач дізнався із звернення клієнта 26 липня 2012 року, судом не можуть бути прийняті до уваги, так як вони безпідставні та спростовуються доказами дослідженими в ході судового розгляду. Позивачу було достовірно відомо про завдання шкоди [PERSON] та про зазначену кримінальну справу, а вказані позивачем причини пропуску строку не можуть бути визнані поважними, тому суд вважає необхідним відмовити позивачу в поновленні пропущеного ним строку позовної давності для звернення до суду. Крім того, ч. 4 ст. 338 ЦПК України передбачено, що висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої інстанції при новому розгляді справи. Так, в ухвалі ВССУ від 26 лютого 2014 року (т. 1 а.с. 251-252) зокрема зазначено, що суди не врахували, що вирок у кримінальній справі був ухвалений 16 грудня 2008 року, а з позовом до суду банк звернувся тільки у листопаді 2012 року. Отже, оскільки вирок Михайлівського районного суду від 16 грудня 2008 року набрав законної сили 31 грудня 2008 року, а для заявлених вимог спеціальна позовна давність не передбачена, строк позовної давності за нормами ЦК України сплинув 31 грудня 2011 року, а позивач звернувся до суду із позовною заявою тільки 22 листопада 2012 року, суд приходить до висновку, що позивачем дійсно був пропущений строк звернення до суду за захистом порушених прав. Таким чином, аналізуючи забрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, суд вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити у зв'язку із пропуском строку позовної давності.

Outcome: dismissed