Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-05 00:00:00

22 червня 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою про розірвання шлюбу з [PERSON] (до шлюбу - Насонова), зареєстрованого 13 серпня 2014 року Київським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис №1454. В обґрунтування позовних \~вимог [PERSON] посилається на те, що сімейне життя між сторонами не склалося внаслідок різних поглядів на життя та відсутність взаєморозуміння. Позивач зазначає, що з відповідачем проживають окремо та не ведуть спільне господарство, сімейні стосунки не підтримують, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу вважає неможливим. Від даного шлюбу у сторін спільних дітей немає. Вказав, що в добровільному порядку оформити розірвання шлюбу не має можливості, оскільки відповідач відмовляється зявлятися до органу реєстрації актів цивільного стану, тому за таких обставин вимушений звернутись до суду. В судове засідання позивач [PERSON] не зявився, до суду представником позивача адвокатом [PERSON], діючою на підставі договору про надання правової допомоги №21 від 18.06.2018 та ордеру подано заяву, в якій позовні вимоги сторона позивача підтримує у повному обсязі, не заперечує проти ухвалення судом заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не зявилась, про дату, час і місце судового засідання повідомлена належним чином, про що свідчать зворотні рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення. Про причини неявки в судове засідання не повідомила, відзив на позовну заяву не подала. Згідно з ч. 2 ст. 281 ЦПК України розгляд справи і ухвалення заочного рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням вказаного, суд приходить до висновку про наявність підстав у розумінні ч. 1 ст. 280 ЦПК України для ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як встановлено у судовому засіданні, позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебувають у шлюбі, зареєстрованому 13 серпня 2014 року Київським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис №1454, що підтверджується дублікатом оригіналу свідоцтва про шлюб серії І-ЖД №321179 (а.с.5). Позивач на розірванні шлюбу наполягає, відновлювати подружні відносини з відповідачем не має наміру, у наданні строку для примирення з метою збереження родини немає необхідності, оскільки вважає, що шлюб носить формальний характер. Відповідачем не було надано до суду жодних заперечень проти позову та доказів у підтвердження цих заперечень. Своїм правом бути присутньою у судових засіданнях відповідач також розпорядилась на власний розсуд. Суд вважає встановленою наявність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги позивача про розірвання шлюбу. Згідно з ч. ч. 2, 4 ст. 10 ЦПК України суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України та встановлено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до положень ст. 51 Конституції України, ст. 24 СК України\~шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно ст. 5 Протоколу №7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано\~Законом №475/97-ВР(475/97-ВР) від 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обовязками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Відповідно до п. 3\~ст. 56 СК України\~кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя на підставі ч.1 ст. 110 СК України. Виниклі спірні правовідносини є сімейними та регламентуються положеннями\~ст. 112 СК України, згідно з якою суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. При дослідженні судом фактичних взаємин між сторонами, дійсних причин розірвання шлюбу, встановлено, що подальше спільне життя сторін та збереження шлюбу буде суперечити інтересам чоловіка та дружини, що виключає відновлення колишніх сімейних відносин та збереження шлюбу. Загальна декларація прав людини у ч. 2 ст. 16 містить положення, за яким шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються, а за ст. 23 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, жоден шлюб не може бути укладений без вільної і цілковитої згоди тих, що одружуються. За аналогією можливо зробити висновок, що й подальше існування сім'ї як добровільного союзу у разі відсутності добровільної згоди чоловіка чи жінки на такий союз - сім'ю - шлюб, не може мати місце, а також, приймаючи бажання й право одного з них розірвати шлюб не може бути незаконно порушене або одного з подружжя не можливо насильно, без його волі змусити перебувати у таких зареєстрованих як шлюб відносинах. У ході розгляду справи судом не виявлено норм права, на які посилалася сторона позивача, що не підлягають застосуванню до даних правовідносин. За таких обставин, проаналізувавши встановлені обставини, суд приходить до висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню, так як обґрунтовані та доведені. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved