Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-26 00:00:00

22 жовтня 2018 року позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, який в процесі розгляду був уточнений, в якому просить розірвати шлюб між нею та[PERSON], який зареєстровано 03 січня 2015 року, стягнути аліменти на утримання малолітньої дочки: [PERSON], [INFO] у розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня звернення до суду і до досягнення дитиною повноліття. Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що подружнє життя з відповідачем не слалося у зв'язку з відсутністю взаєморозуміння між ними, розходженням поглядів на сімейні відносини та сімейні обов'язки як подружжя, сторони не підтримують сімейних відносин, не ведуть спільне господарство, більше двох років проживають окремо. На даний час шлюбні відносини фактично припинені. Позивач вважає, що примирення не можливе, оскільки це суперечить інтересам сім'ї. Таким чином, позивач просить суд розірвати шлюб між нею та відповідачем, після розірвання шлюбу залишити їй прізвище «[PERSON]» та стягнути з відповідача на її користь судові витрати. Крім того, відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, позивач утримує дочку самостійно, тому вважає, що відповідач і в подальшому буде ухилятися від матеріального утримання дитини в добровільному порядку. 05 листопада 2018 року провадження у справі було відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. В підготовчому судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Відповідач в підготовчому судовому засіданні позовні вимоги визнав. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 03 січня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Фастівського міськрайонного управління юстиції у Київській області зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON], про що зроблений відповідний актовий запис № 01 /а.с.10/. Від спільного подружнього життя сторони мають малолітню дочку [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим 04.08.2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Фастівського міськрайонного управління юстиції у Київській області /а.с.11/. Відповідно до довідки виданою Виконавчим комітетом Фастівської міської ради Київської області №2051 від 22.10.2018 року вбачається, що [PERSON] проживає в [ADDRESS], за даною адресою разом з мамою прописана та проживає її донька [PERSON], [INFO] та знаходиться на забезпеченні мами /а.с.12/. Частиною третьою статті 105 Сімейного кодексу України визначено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що сторони не підтримують шлюбних відносин. Спору про поділ майна подружжя немає. Суд дійшов висновку, що шлюб між сторонами носить формальний характер, збереження їх сім'ї є неможливим, подальше спільне життя подружжя буде суперечити їхнім інтересам, а тому є усі підстави для розірвання шлюбу. Згідно частиною другою статті 114 Сімейного кодексу України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Відповідно до статті 113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Позивач просила її шлюбне прізвище «[PERSON]» залишити без змін. Відповідно до положень Конвенції ООН про права дітей від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 р. № 789-X11) дитина, з огляду на його фізичну й розумову незрілість вимагає спеціального захисту й турботи, включаючи належний правовий захист, як до, так і після народження. Обов'язок батьків по утримуванню дітей до досягнення ними повноліття закріплена в ч. 2 ст. 51 Конституції України і ст. 180 Сімейного кодексу України. У випадку ухилення батьків від виконання цього обов'язку, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються в частині від доходу його матері, батька й (або) у твердій грошовій сумі (ст. 181 Сімейного кодексу України). Як зазначено у ст. 182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів, суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Передбачених законом підстав для звільнення [PERSON] від обов'язку утримання неповнолітньої дитини судом не встановлено. Домовленості між батьками щодо способу утримання дитини та порядку сплати аліментів не досягнуто. Згідно з приписами частини 4 статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. З огляду на наведене, зважаючи на згоду відповідача, суд вважає, що визначений позивачкою розмір аліментів у частковому відношенні не перевищує засад розумності та виваженості, відповідає встановленим судом фактичним обставинам по справі, тому, враховуючи наведені обставини, суд встановлює аліменти на утримання неповнолітньої дитини у розмірі однієї четвертої частини від заробітку (доходу) її батька - [PERSON]. Проаналізувавши обставини справи, оцінивши представлені сторонами в порядку ст. 81 ЦПК України докази в їхні сукупності, суд визнає, що [PERSON] не виконує в повному обсязі у відношенні своєї неповнолітньої дитини передбачені сімейним законодавством батьківські обов'язки з її утримання, у зв'язку з чим позовні вимоги про стягнення аліментів є обґрунтованими і підлягають задоволенню. Відповідно до положень частини 1 статті 79 Сімейного кодексу України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. Рішення суду в частині стягнення аліментів на утримання дітей за один місяць, згідно вимогам статті 430 ЦПК України, підлягає негайному виконанню. Відповідно до статті 141 Цивільного процесуального кодексу України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Враховуючи зазначене, відповідно до статей 105, 110, 112, 113, 114, 180-183,191 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved