Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-29 00:00:00

23 липня 2015 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідачів заборгованості за надані послуги з теплопостачання квартири [ADDRESS] в розмірі 17292,23 грн, у тому числі 10143,77 - безпосередньо борг за надані послуги, інфляційні витрати - 6081,69грн, 3% річних -1066,77 грн, нарахованої за період з 01.03.2009 по 31.07.2015 включно і не сплачених добровільно. В обґрунтування заявлених вимог послався на те, що відповідачам надавались послуги з централізованого опалення, постачання гарячої води, однак ті не сплачували їх у строки, встановлені Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної і гарячої води і водовідведення, затв. Постановою КМУ № 630 від 21.07.2005. В видачі судового наказу відмовлено через наявність спору про право. У судовому засіданні 09.09.2015 представник позивача позов підтримав повністю, посилаючись на подачу теплової енергії на будинок відповідачів протягом зазначеного періоду та несплату наданих послуг за встановленими тарифами, виходячи з площі квартири відповідачів, строку фактично наданих послуг та тарифів. До суду 30 вересня 2015 року не прибув, надав заяву, в якій позов підтримав повністю, просив задовольнити. Відповідач [PERSON] до суду не прибула, про причини неявки суд не повідомила, клопотань про відкладення розгляду справи не надала. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні 09.09.2015 позов фактично визнала частково, в межах строку позовної давності, який просила застосувати. Суду пояснила, що послугами користувалась, однак не сплачувала через нестачу коштів. Квартира належить їй та співвідповідачці на підставі свідоцтва про право власності на житло, видане органом приватизації, в рівних долях кожній, в квартирі [PERSON] фактично не живе. До початку судового засідання 30.09.15 надала заяву про розгляд справи за її відсутності, просила застосувати строк позовної давності. Судом встановлено, що відповідачі є співвласниками квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло. Отже, оскільки відповідно до ст.. 322 ЦК України всі власники житла несуть тягар утримання майна, а згідно ч. 2 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та ч.2 ст.372 ЦК України їх долі є рівними, кожен з власників несе відповідальність за зобов'язаннями в рівній частці, тобто, 1/2. Позивач надавав послуги теплопостачання на вищевказаний будинок, в тому числі і в квартиру відповідачів, що визнано відповідачем. Тобто, позивач у даному випадку, є виробником послуг. На відповідача [PERSON] оформлений особовий рахунок № [NUMBER], що свідчить про фактичне укладення договору, і ці обставини підтверджуються копіями особового рахунку. Відповідачі зареєстровані за цією адресою протягом спірного періоду. Отже, відповідачі є споживачами послуг з теплопостачання за зазначеною адресою, при цьому фактичне не проживання [PERSON] в належній їй квартирі не має правового значення для вирішення спору. Відносини з приводу теплопостачання фізичним особам регулюються Законами України «Про житлово-комунальні послуги», «Про теплопостачання», Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води та водовідведення, затвердженими постановою КМУ № 630 від 21 липня 2005 року (зі змінами, внесеними постановою КМУ № 1268 від 31.10.2007 року). Відповідно до ст.. 13, п.5 ч.3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ст..1,19,24 Закону України «Про теплопостачання», п.п. 7,23,30 Правил користування тепловою енергією, затв. Постановою КМУ від 3 жовтня 2007 року № 1198, споживач - фізична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору, зобов'язаний щомісяця, до 20 числа наступного за розрахунковим, здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману (спожиту) теплову енергію. Як встановлено судом, плата за надані послуги нарахована, виходячи з діючих тарифів. Суду не надано відповідачами докази про неотримання послуг з вини позивача за спірний період. Згідно копії особового рахунку заборгованість за надані послуги з урахуванням внесених платежів за поточні послуги, що підтверджено оглянутими в суді квитанціями про оплату послуг, складає в межах встановленого ст. 257 ЦК України строку позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем в суді, за період 1 липня 2012 року по 31 липня 2015 року включно за особовим рахунком 3791,26 грн. Згідно ст.. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, повинен сплатити борг з урахуванням індексу інфляції та 3% річних від простроченої суми. За розрахунком позивача інфляційні збитки та 3 % річних нараховані наростаючим підсумком з березня 2009 року. Оскільки суд прийшов до висновку про стягнення боргу в межах строку позовної давності, відповідно до ст. 266 ЦК України інфляційні збитки та 3 % річних слід стягнути, виходячи з суми боргу за відповідний період - з 1 липня 2012 року по 31 липня 2015 року. За розрахунком позивача за цей період сума інфляційних збитків дорівнює -1854,13 грн, 3% річних - 210,49грн Отже, сума боргу з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних складає 5855,88 гривень, ? - 2927,94грн. Таким чином, позов підлягає частковому задоволенню, а порушене право поновленню шляхом стягнення з відповідачів заборгованості за надані послуги в межах строку позовної давності пропорційно долі кожного відповідача у власності. Відповідно до ст. 88 ЦПК України підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача понесені ним судові витрати в рівних долях з кожного пропорційно задоволеним вимогам - 41,25 грн ((5855,88 х 243,60 : 17292,23) :2).

Outcome: partial