Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-22 00:00:00

22 листопада 2019 року позивач [PERSON] через свого представника - адвоката Микитишин О.М., звернувся до Корабельного районного суду міста Миколаєва із позовом до [PERSON] , в якому просив стягнути з останньої 25 724 грн. 23 коп. безпідставно отриманих коштів. В обґрунтування свого позову позивач зазначив, що у період з 18.12.2017 року по 25.05.2018 року з його особистих рахунків № [NUMBER] на сервісі «Яндекс Гроші» та № [NUMBER] на сервісі «QIWI» було перераховано відповідачу [PERSON] на її картковий рахунок № [NUMBER] у АТ КБ «Приватбанк» грошові кошти у розмірі 25 724 грн. 23 коп. Зазначає, що грошові кошти було перераховано відповідачу ще до укладання між ними 20.06.2018 року шлюбу, зареєстрованого Заводським районним у місті Миколаєві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, актовий запис № 359, тобто до набуття майном, в тому числі грошовими коштами, режиму спільного майна подружжя. Сімейні стосунки та шлюбні відносини між ними не склались, шлюб не розірвано, однак факт укладання між ними шлюбу та ті обставини, що шлюб ще не розірвано, жодним чином не створюють правових підстав для перерахування грошових коштів, які сплачувались позивачем до початку шлюбних відносин, а тому на підставі положень ст. 1212 ЦК України він вважає зазначені грошові кошти такими, що отримані відповідачем без достатньої правової підстави та повинні бути повернуті останньою. Зазначає, що з метою досудового врегулювання спору та для дотримання норм ч. 2 ст. 530 ЦК України відносно початку перебігу строку виконання зобов`язання, Позивачем було направлено рекомендований лист на адресу відповідача - вимогу від 13.09.2019 року про повернення грошових коштів. Зазначений лист вручено Укрпоштою адресату 26.09.2019 року. Оскільки станом на день складання даного позову відповідач [PERSON] не повернула позивачу [PERSON] грошові кошти в сумі 25 724 грн. 23 коп., тому останній вимушений звернутись до суду з даним позовом. У судовому засіданні представник позивач - адвокат Микитишин О.М. позовні вимоги підтримала та просив їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. 15.01.2020 року відповідач [PERSON] через свого представника [PERSON] направила на адресу суду відзив, який долучено до матеріалів справи, в якому позовні вимоги не визнала, посилаючись на їх безпідставність та просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог. У судовому засіданні відповідач [PERSON] та її представник - [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що позивачем та його представником не доведено факту безпідставного набуття відповідачем грошових коштів у розмірі 25 724 грн. 23 коп. у період з 18.12.2017 року по 25.05.2018 року, оскільки перерахування коштів відбулося у період підготовки етапу реалізації наміру позивача та відповідача вступити у шлюбні відносини та створити сім`ю. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши зібрані по справі письмові докази, та надавши їм відповідну оцінку, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частина 3 статті 12 ЦПК України визначає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші. Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави, зобов`язана повернути це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Судовим розглядом встановлено, що сторони по справі познайомилися через мережу Інтернет влітку 2017 року, їх спілкування тривало таким чином до вересня 2017 року. 18.09.2017 року позивач [PERSON] перетнув кордон з Україною і прибув до м. Миколаєва на зустріч з відповідачем [PERSON] та перебував на території м. Миколаєва три місяці, виїхавши з території України 18.12.2017 року. За цей час сторони вирішили у подальшому зареєструвати шлюб. Після виїзду з території України у період з 18.12.2017 року по 25.05.2018 року позивач з його особистих рахунків № [NUMBER] на сервісі «Яндекс Гроші» та № [NUMBER] на сервісі «QIWI» перерахував відповідачу [PERSON] на її картковий рахунок № [NUMBER] у АТ КБ «Приватбанк» грошові кошти у розмірі 25 724 грн. 23 коп. У судовому засіданні відповідач [PERSON] надала пояснення, що частина цих коштів за погодженням із позивачем була витрачені на придбання речей індивідуального користування, на оплату навчання в індивідуальному порядку на майстра - візажиста (копія диплома, аркуш справи 85). 16.04.2018 року позивач [PERSON] перетнув кордон з Україною і прибув до м. Миколаєва. 20.06.2018 року сторони уклали шлюбу, зареєстрований Заводським районним у місті Миколаєві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, актовий запис № 359. 12.07.2018 року позивач виїхав з території України. Через півроку позивач повернуся та в установленому законом порядку 17.12.2018 року отримав Посвідку на тимчасове проживання в Україні зі строком дії до 28.11.2019 року. 29.12.2018 року позивач зареєстрував своє місце проживання за адресою відповідача - [ADDRESS] , що підтверджується витягом із Домової книги (аркуш справи 82). Як убачається з матеріалів справи, спочатку відповідач та позивач, як сім`я, проживали за місцем реєстрації, пізніше орендували квартиру для спільного проживання, що підтверджується договорами оренди квартири від 28.10.2018 року, від 27.03.2019 року (аркуш справи 78 - 81). 10.06.2019 року позивач отримав картку платника податків. Однак, у подальшому спільне подружнє життя сторін не склалося та у серпні 2019 року позивач покинув територію України. З огляду на зазначене суд вважає, що з вересня 2017 року позивач та відповідач фактично створили сім`ю зі спільним бюджетом, довірчими відносинами, наявністю прав та обов`язків, проте постійне спільне проживання унеможливлювалося наявним у позивача статусом іноземця з обмеженим строком перебування на території України. Наявність спільного бюджету та намір спільних витрат підтверджується наявністю нотаріально завіреної заяви відповідача від 16.04.2018 року (аркуш справи 77), на підставі якої прикордонна служба України дозволила позивачу в`їзд в Україну, як матеріально забезпеченій особі («Коламбет» прізвище відповідача до реєстрації шлюбу). Із вищевикладеного слідує, що відносини направлені на спільне проживання, ведення єдиного бюджету, створення сім`ї шляхом реєстрації шлюбу, намір мати права та обов`язки подружжя виникли між позивачем та відповідачем до періоду перерахування позивачем коштів, а сам період, коли перераховувалися кошти, є підготовчим, організаційним, матеріально забезпеченим позивачем етапом реалізації наміру сторін вступити в шлюбні відносини. Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. З огляду на зазначене, суд вважає недоведеним факт безпідставного набуття відповідачем [PERSON] грошових коштів, та розцінює дії позивача [PERSON] щодо перерахування цих грошових коштів як факт добровільного матеріального забезпечення відповідних правовідносин з відповідачем у майбутньому, а саме, реєстрація шлюбу, набуття прав та обов`язків подружжя, що виключає правові підстави для задоволення позовних вимог в порядку статті 1212 ЦК України. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: dismissed