Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-22 00:00:00

23 листопада 2017 року до суду надійшла позовна заява, у якій позивач просить стягнути з відповідача на його користь завдану ним моральну шкоду в розмірі 51200 гривень. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що 31.07.2015 року позивачу було оголошено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України. 28.08.2015 року позивачу було повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри. 22.12.2015 року вироком Славутицького міського суду Київської області позивача визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України і призначено покарання у виді громадських робіт на строк двісті сорок годин. Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 01.03.2016 року вирок суду першої інстанції залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29.09.2016 року касаційну скаргу позивача та його захисника задоволено, а ухвалу Апеляційного суду Київської області від 01.03.2016 року скасовано та призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції. 21.11.2016 року ухвалою Апеляційного суду Київської області вирок суду першої інстанції скасовано, а кримінальне провадження № 12015110270000108 за обвинуваченням [PERSON] за ч. 2 ст. 125 КК України закрито на підставі п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв'язку з відмовою потерпілого від обвинувачення. Проте, за час розгляду справи в апеляційній та касаційній інстанціях позивач відбув покарання у вигляді громадських робіт. Таким чином, позивачу було завдано моральну шкоду, яка полягає в душевних стражданнях, яких він зазнав внаслідок незаконних дій, а також в додаткових зусиллях, які йому необхідно було приймати для організації свого життя. Відповідно до п.9 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року, який набрав чинності 15 грудня 2017 року, розгляд даної справи після набрання чинності даним Кодексом здійснено за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. 07 березня 2018 року від відповідача [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому він вважає, що вимоги [PERSON] є безпідставними та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, та які не підтверджені належними, допустимими та достатніми доказами, які б свідчили як про факт завдання моральної шкоди [PERSON], та наявність причинного зв»язку між зверненням [PERSON], до правоохоронних органів з вимогою притягнення винної у його побитті особи і такою шкодою. Вимоги позивача як по суті, так і стосовно їх розміру, ґрунтуються на тому, що він вважає незаконним притягнення його до кримінальної відповідальності, внаслідок чого він за вироком суду певний термін відбував покарання у вигляді громадських робіт, що порушило його честь і гідність, призвело до погіршення стану здоров»я його близьких. Як вбачається зі змісту ухвали Апеляційного суду Київської області від 21.11.2016 року, кримінальне провадження було закрито внаслідок відмови [PERSON] як потерпілого від обвинувачення. У вказаній ухвалі не встановлено факту незаконного повідомлення про підозру [PERSON] у вчинені кримінального правопорушення та незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку в квартирі, де він проживає. Вищенаведені обставини, свідчать про відсутність правових підстав для виникнення у позивача права на відшкодування моральної шкоди відповідно до вимог закону. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Суду пояснив, що незаконними діями, які полягають у незаконному оголошенні про підозру у вчиненні злочину, якого він не вчиняв, незаконним проведенням обшуку, який було проведено через значний проміжок часу після внесення відомостей до ЄРДР, незаконним засудженням, оскільки судом були порушені вимоги ст.ст. 92, 102, 243, 245, 370, 419 КПК України та ст. 62 Конституції України, тому вирок суду було скасовано. Якби потерпілий не відмовився від обвинувачення, то судом апеляційної інстанції був би ухвалений виправдувальний вирок. За час кримінального переслідування він втратив багато можливосте в своєму подальшому житті, вважає, що була порушена не тільки честь і гідність, були порушені його конституційні права, він не міг виїхати з міста деякий час та право вільно залишати територію України, його примусили відпрацювати три місяці безкоштовно дорожнім працівником в КП «УЖКГ». Незаконне притягнення його до кримінальної відповідальності також негативно позначилась на стані здоров»я його близьких, в період кримінального провадження його батько [PERSON] переніс гострий інфаркт міокарда, а його мати [PERSON] гіпертонічну хворобу 1-го ступеня. В судове засідання відповідач не з»явився, про день та час судового засідання був повідомлений належним чином, надав суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності. У судовому засіданні представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову [PERSON], у повному обсязі. Вважає, що пред»явлені вимоги [PERSON] до [PERSON] безпідставними та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, та які не підтверджені належними, допустимими та достатніми доказами, які б свідчили як про факт завдання моральної шкоди [PERSON] та наявність причинного зв»язку між зверненням [PERSON] до правоохоронних органів з вимогою притягнення винної у його побитті особи і такою шкодою. Вислухавши пояснення, перевіривши матеріали справи, оглянувши матеріали кримінальної справи № 377/637/15-к по обвинуваченню [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, суд вважає правильним відмовити у задоволенні позову з наступних підстав. З матеріалів справи встановлено, що 31 липня 2015 року [PERSON], в кримінальному провадженні № 12015110270000108, внесеному до ЄРДР 28 квітня 2015 року, повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.125 КК України. 28 серпня 2015 року [PERSON] в зв'язку з необхідністю уточнення формулювання підозри повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри у кримінальному провадженні № 12015110270000108 за ознаками вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України. Вироком Славутицького міського суду Київської області від 22.12.2015 року [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, і призначено покарання у виді громадських робіт на строк двісті сорок годин, а також стягнуто з [PERSON] на користь держави в особі державного закладу «Спеціалізована медико-санітарна частина № 5 МОЗ України» витрати на стаціонарне лікування потерпілого в сумі 689,85 гривень. Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 01.03.2016 року вирок Славутицького міського суду Київської області від 22.12.2015 року залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29.09.2016 року ухвалу Апеляційного суду Київської області від 01.03.2016 року скасовано та призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції. 21 листопада 2016 року ухвалою Апеляційного суду Київської області вирок Славутицького міського суду Київської області від 22.12.2015 року скасовано, кримінальне провадження № 12015110270000108 за обвинуваченням [PERSON] за ч. 2 ст. 125 КК України закрито на підставі п.7 ч.1 ст.284 КПК України, у зв'язку з відмовою потерпілого від обвинувачення. Згідно довідки Славутицького міського сектору з питань пробації № 3/169 від 28.03.2017 року [PERSON], засуджений 22.12.2015 року Славутицьким міським судом за ч.2 ст.125 КК України до покарання у виді громадських робіт строком на 240 годин, відбув покарання у виді громадських робіт в КП «УЖКГ» з 13.04.2016 року по 12.07.2016 року. Відповідно до ч.1 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Як зазначено у даній процесуальній нормі учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов»язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов»язати такого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявність певної дії. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до вимог пар.1 глави 5 ЦПК України докази, що подаються сторонами повинні бути належними, допустимими, достовірними та достатніми. Як вбачається з матеріалів справи позивачем не надано суду доказів на підтвердження заявлених вимог як стосовно спричинення йому з вини відповідача моральної шкоди так і її розміру. Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Положенням ч.1,2,7 ст. 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України « Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду». Частиною першою статті 2 цього Закону передбачено право на відшкодування шкоди в розмірах і порядках, передбачених цим Законом, яке виникає у випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 1-1)встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчинення кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; 4) закриття справи про адміністративне правопорушення. Згідно з п.1,5 ч.1 ст.3 вищезазначеного Закону у випадках незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, громадянинові відшкодовуються (повертаються) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій, а також моральна шкода. Відшкодування шкоди в таких випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Аналіз вказаних статей Закону України « Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду» свідчить про те, що право на відшкодування шкоди виникає в разі встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку. Крім того, право на відшкодування шкоди виникає в разі закриття кримінального провадження лише за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Таким чином, законодавець визначив спеціальні випадки, умови та порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові діями чи бездіяльністю, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Як вбачається із змісту ухвали Апеляційного суду Київської області від 21.11.2016 року, кримінальне провадження № 12015110270000108 за обвинуваченням [PERSON] за ч.2 ст.125 КК України закрито на підставі п.7 ч.1 ст.284 КПК України, у зв'язку з відмовою потерпілого від обвинувачення. Відповідно до частини 1 статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовуються особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Визначення поняття моральної шкоди та способи її відшкодування і визначення розміру наведені у статті 23 ЦК України. Згідно пунктів 1 і 2 частини 2 цієї статті моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї. На підтвердження факту заподіяння моральної шкоди позивач посилався на те, що внаслідок дій відповідача він зазнав душевних страждань, яких він зазнав внаслідок незаконних дій, а також в додаткових зусиллях, які йому необхідно було приймати для організації свого життя Виходячи із змісту ч.1 ст.2 Закону України « Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду», закриття кримінального провадження внаслідок відмови потерпілого від обвинувачення не передбачає право на відшкодування моральної шкоди відповідно до вимог цього Закону. Відсутність правових підстав для виникнення у [PERSON], позивача у справі, права на відшкодування моральної шкоди були встановлені рішенням Славутицького міського суду Київської області від 19 вересня 2017 року по цивільній справі № 377/607/17 за позовом [PERSON] до Державної казначейської служби України, третя особа Головне управління Національної поліції в Київській області, про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органу досудового розслідування, прокуратури та суду, яким у задоволенні позовних вимог [PERSON] було відмовлено. Вищезазначене рішення суду набрало законної сили 10 жовтня 2017 року. Дане рішення [PERSON] не оскаржував. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про відшкодування моральної шкоди ґрунтуються на тих самих обставинах, яким судом вже було надано відповідну правову оцінку за рішенням суду у цивільній справі, яке набрало законної сили. На підставі викладеного, суд вважає правильним відмовити у задоволенні позовних вимог. За змістом п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України до судових витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.1 ст.137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Частиною 2 цієї статті передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. За правилом ч.3 вказаної статті для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Як зазначено у п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України, судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п.3 ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов'язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. В судовому засіданні встановлено, що адвокат [PERSON] надавав відповідачу [PERSON], правничу допомогу на підставі договору про надання правової допомоги від 23 лютого 2018 року. За змістом п.1 вказаного договору, предметом договору є надання консультацій правового характеру, підготовка необхідних процесуальних документів з питань цивільного та цивільно-процесуального законодавства, а також підготовка та представництво інтересів довірителя по цивільній справі № 377/936/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] про відшкодування моральної шкоди в Славутицькому міському суді Київської області. Відповідно до п.4.3 цього договору вартість послуг по наданню правової допомоги визначається за домовленістю сторін. Згідно акту виконаних робіт за договором про надання правової допомоги від 23 березня 2018 року адвокатом адвокатського об'єднання «Славутицька міська юридична консультація «Захист» [PERSON], на протязі лютого-березня 2018 року надавалася правова допомога за договором про надання правової допомоги від 23 лютого 2018 року в такому обсязі: роз'яснення та надання консультацій з положень цивільного, цивільно-процесуального законодавства України, прав та обов'язків сторін по цивільній справі - 2 години; вивчення і проведення аналізу наданих довірителем документів, що стосується предмету спору, судової практики, підготовка заяв, відзиву на позов та інших процесуальних документів до суду - 5 годин; підготовка до суду та прийняття участі в якості представника [PERSON] при розгляді вищевказаної справи у суді - 2 години. Вартість послуг, наданих довірителю адвокатом [PERSON], та оплачених довірителем, на час розгляду справи у суді складає 2000 гривень. Оплату витрат відповідачем [PERSON], за надання йому правничої допомоги адвокатом [PERSON] згідно наданого договору підтверджено квитанціями та актами про надання послуг від 05 березня 2018 року на суму 2000 гривень. Враховуючи час, затрачений адвокатом [PERSON] на надання консультацій з положень цивільного, цивільного процесуального законодавства відповідачу [PERSON], вивчення та аналіз наданих документів, підготовка заяв, відзиву на позову та інших процесуальних документів до суду, участь в судових засіданнях, тривалість яких зазначена у протоколах судових засідань: 15 березня 2018 року - 08 хвилин, 23 березня 2018 року - 01 години 35 хвилин, суд вважає, що розмір витрат, пов'язаних з правничою допомогою адвоката, в сумі 2000 гривень є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, ціною позову, яка складає 51200,00 гривень, та значенням справи для сторони. Таким чином, стягненню з позивача на користь відповідача підлягають судові витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, в сумі 2000 гривень.

Outcome: approved