Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-02 00:00:00

22.03.2021 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача служба у справах дітей виконавчого комітету Нетішинської міської ради про визнання батьківства та стягнення аліментів. В обґрунтування своїх вимог позивачка посилається на те, що з 15.11.1997 по 04.02.2006 роки вона та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі. В зареєстрованому шлюбі у них народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . В подальшому сторони шлюб розірвали, однак через певний час примирилися та знову стали проживати як чоловік та дружина. В результаті спільного проживання у позивачки та відповідача [INFO] народилася дочка - [PERSON] . Оскільки, шлюб між позивачкою та відповідачем було розірвано понад 10 місяців, а відповідач відмовився подавати спільну заяву до органі в РАЦСу, в актовому записі про народження [PERSON] відомості про батька були внесені відповідно до ч.1 ст.135 СК України. Після народження доньки у сторін постійно виникали суперечки, періодично проживали разом, періодично - окремо, такі стосунки тривали близько 7 років, після чого сторони стали проживати окремо. Крім того, позивачка зазначає, що на даний час відповідач участі в утриманні дочки не приймає, матеріальну допомогу на утримання дитини у добровільному порядку не надає. Спільна дитина проживає разом з позивачкою та знаходиться на її повному утриманні,а тому остання була змушена звернутися до суду за захистом своїх прав та інтересів та інтересів дитини. На підставі наведеного, позивачка просить визнати [PERSON] , [INFO] , батьком [PERSON] , [INFO] , внести зміни до актового запису про народження [PERSON] , [INFO] , №425 від 13 грудня 2007 року, вказавши у графі «відомості про батька» - [PERSON] , [INFO] , громадянин України, проживаючого за адресою: [ADDRESS] . Стягнути з [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] , [INFO] ,аліменти на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову щомісячно і до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою судді Нетішинського міського суду від 25.03.2020 року позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. В підготовчому судовому засіданні представник позивачки позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Відповідач в підготовчому судовому засіданні позовні вимоги визнав. Однак, не погодився сплачувати аліменти з дня подачі позовної заяви до суду, вказавши, що матеріальну допомогу він дітям надає. Представник служби у справах дітей виконавчого комітету Нетішинської міської ради в судове засідання не з`явилася, надіслала на адресу суду заяву в якій просила розгляд справи проводити у її відсутності. Крім того, зазначила, що позовні вимоги позивачки підтримує. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, повно та всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених тими доказами, які досліджені в судовому засіданні, прийшов до наступного висновку. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Частиною першою ст.15, ст.16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Реалізуючи передбачене ст.64 Конституції України, право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Згідно вимог ст.77, 81 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Судом встановлено, що сторони у справі мали стосунки та мешкали разом без реєстрації шлюбу, і під час сумісного проживання у них народилася спільна дитина донька [PERSON] , [INFO] . Відомості про батька дитини були записані в органах РАЦС на підставі ч.1 ст.135 СК України, оскільки на той час вони не дійшли згоди стосовно спільної подачі заяви до органів РАЦС. Зазначені фактичні обставини відповідачем не заперечувалися і спростовані не були. Згідно копії свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] , серії [NUMBER] виданого 13.12.2007 року вбачається, що в графі «батько» зазначено [PERSON] в графі «мати» - [PERSON] . Згідно ч. 1 ст. 135 СК України при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою. Згідно ст.128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою,яка вважає себе батьком дитини. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135цього Кодексу. Як роз`яснено у підпунктах 5, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» спір про походження дитини від осіб, які не перебувають у шлюбі між собою і не подали в державні органи реєстрації актів цивільного стану спільної заяви про реєстрацію їх як батьків, суд може вирішувати за заявою про визнання батьківства, поданою: одним із батьків; особою, котра вважає себе батьком; опікуном (піклувальником) дитини, на утриманні якої вона перебуває; самою дитиною, яка досягла повноліття. Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Судом встановлено, що між сторонами існував спір щодо визнання батьківства, однак в підготовчому судовому засіданні позовні вимоги визнав, вказав, що він є батьком [PERSON] , [INFO] . Доказами у зазначеній категорії справ можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України, встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За приписами ст.134 Сімейного кодексу України на підставі рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, та видає нове Свідоцтво про народження В п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» зазначено, що відповідно до статей 213,215 ЦПК (1618-15) рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах РАЦС (прізвище, ім`я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено). У зв`язку викладеним та визнанням позову відповідачем, суд вважає за необхідне визнати відповідача [PERSON] батьком дитини - [PERSON] , [INFO] , яка проживає разом з позивачкою та знаходиться на її повному утриманні, а відповідач ухиляється від надання матеріальної допомоги у добровільному порядку, хоча є працездатним, має постійне місце роботи і отримує заробітну плату. Згідно ст.180 Сімейного кодексу України, батьки повинні утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. Судом встановлено, що в матеріалах справи відсутні докази щодо надання відповідачем матеріальної допомоги позивачу на утримання неповнолітньої доньки. Своїми діями, відповідач порушує свої зобов`язання закріплені статтею 51 Конституції України від 28.06.1996 року, згідно якої батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Аналогічне твердження закріплене і в ст.180 Сімейного Кодексу України. Згідно вимог ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. З огляду на ст.ст.2,3,27,28,31 Конвенції про права дитини, яку ратифіковано Постановою ВР України №789-ХІІ від 27.02.1991 року всі діти є рівними у правах, всі діти мають право на любов і піклування, всі діти мають право на любов і піклування, всі діти мають право на повноцінне харчування, на освіту, на відпочинок та дозвілля. В ч.2 ст.141 СК України зазначено, що проживання батьків окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових кошті; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Отже, враховуючи думку сторін, беручи до уваги всі обставини по справі у їх сукупності, з урахуванням потреби дитини, стану здоров`я та матеріального становища стягувача аліментів, стану здоров`я та матеріального становища платника аліментів, відсутності у платника аліментних зобов`язань та інших стягнень за виконавчими листами, а також з урахуванням того, що, аліменти, спрямовані на утримання дитини, повинні бути достатніми і, разом з тим, співрозмірними з урахуванням мети аліментного зобов`язання, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог позивачки [PERSON] в частині стягнення аліментів та вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітньої доньки в розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму встановленого для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 22.03.2021 року і до досягнення дитиною повноліття. Згідно вимог ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. При вирішенні питання про розподіл судових витрат між сторонами суд виходить із положень ч.1 ст.141 ЦПК України, де зазначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, та враховує положення ч.1 ст.142 ЦПК України, що у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у рішенні вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. У зв`язку з викладеним, поверненню позивачці з державного бюджету підлягають 454 гривні судового збору сплаченого нею при зверненні до суду з позовною вимогою щодо визнання батьківства. Решта 50 відсотків судового збору за позовною вимогою про визнання батьківства, що становить 454 гривні, підлягаю стягненню з відповідача на користь позивачки. Враховуючи те, що позивачка при зверненні до суду була звільнена від сплати судового збору за позовною вимогою про стягнення аліментів на дитину, відповідач визнав позов в підготовчому судовому засіданні, стягненню з відповідача на користь держави підлягає судовий збір в розмірі 454 гривні, що відповідатиме положенню ч.1 ст.142 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved