Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-29 00:00:00

24.02.2020 року [PERSON] звернулась до Дзержинського міського суду Донецької області з позовом до Новгородської селищної ради м. Торецьк Донецької області про визнання права власності на земельну ділянку площею 0,1172 га, що розташована за адресом: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначила, що на підставі договору дарування від 05 січня 1995 року вона набула у власність житловий будинок [ADDRESS] , що розташований на земельній ділянці. Право власності на житловий будинок 17 січня 1995 року було у встановленому порядку зареєстроване Бюро технічної інвентаризації м. Дзержинська, про що свідчить відповідне реєстраційне посвідчення. І після здійснення всіх необхідних реєстраційних дій позивач оселилась у подарованому їй помешканні і вже понад 25 років постійно, безперервно, відкрито і добросовісно володіє та користується для власних потреб зазначеним нерухомим майном, сплачує комунальні платежі, здійснює капітальний та поточний ремонти. При оформленні договору дарування на житловий будинок дарувальники - [PERSON] та [PERSON] не повідомили позивача щодо правового статусу земельної ділянки, на якій розташований житловий будинок. Як виявилось в подальшому, земельна ділянка, на якій розташовано будинок [ADDRESS] була приватизована попередніми власниками в 1994 році, що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю виданим 13 червня 1994 року на ім`я [PERSON] . Цільове призначення земельної ділянки - для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель. На теперішній час у позивача виникла необхідність продажу зазначеного житлового будинку, але оформити належним чином відчуження свого права на нерухоме майно вона не може, так як на теперішній час власником земельної ділянки, на якій розташований її будинок є інша особа, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю. Окрім як за рішенням суду в даному випадку оформити своє право на земельну ділянку, позивач можливості не має, що стало приводом для звернення з відповідним позовом до суду. Позивач до суду не з`явився, надав заяву з проханням справу розглянути за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, наполягала на їх задоволенні. Відповідач в судове засідання не з`явився, надав заяву з проханням справу розглянути за його відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечував. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, судом встановлено наступне: Згідно договору дарування від 05 січня 1995 року, що посвідчений державним нотаріусом Дзержинської міської нотаріальної контори Нємиш (рос. - Немыш) Н.В. за реєстровим №2-102, [PERSON] та [PERSON] було подаровано [PERSON] житловий будинок [ADDRESS] , що розташований на земельній ділянці (а.с. 7). Право власності [PERSON] на житловий будинок 17 січня 1995 року було у встановленому порядку зареєстроване Бюро технічної інвентаризації м. Дзержинська, про що свідчить відповідне реєстраційне посвідчення від 17.01.1995 року (а.с. 8). Разом з цим, як виявилось в подальшому, земельна ділянка площею 0,117 га, на якій розташовано належний [PERSON] будинок [ADDRESS] була приватизована попереднью власницею в 31994 році, що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю, реєстровий № 59, що виданий головою Новгородської ради народних депутатів 13 червня 1994 року на ім`я [PERSON] . Цільове призначення земельної ділянки - для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель (а.с. 9). Згідно свідоцтва про смерть Новгородської селищної ради м. Дзержинська Донецької області серії [NUMBER] за № 94, дарувальник [PERSON] померла [INFO] (а.с. 10). В свою чергу, згідно свідоцтва про смерть Першого Суворівського відділу реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції серії [NUMBER] від 17.07.2010 року за актовим записом № 1016, дарувальник [PERSON] помер [INFO] (а.с. 11). На теперішній час у позивача виникла необхідність продажу житлового будинку [ADDRESS] , але оформити належним чином відчуження свого права на нерухоме майно вона не може, так як на теперішній час власником земельної ділянки, на якій розташований будинок є інша особа, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю. Спадкоємців після померлих [PERSON] та [PERSON] ані за законом, ані за заповітом немає, спадщина не оформлювалась, підтвердженням чого є наявна в матеріалах справи Інформаційна довідка зі спадкового реєстру станом на 26.05.2020 року №6032263 (а.с. 44). З огляду на наведене, відповідачем у даній справі позивачем зазначено Новгородську селищну раду міста Торецька Донецької області, як орган місцевого самоврядування, на території якого знаходиться спірне нерухоме майно. У відповідності до положень ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права. Позов пред`явлено відповідно до вимог ч. 1 ст. 30 Цивільного процесуального кодексу України, за місцезнаходженням майна. Як зазначалось вище, згідно письмової заяви відповідача від 27.04.2020 року № 02/17-632, підписаної головою Новгородської селищної ради м. Торецьк Донецької області Ленко М.М., заперечення щодо задоволення позову - відсутні (а.с. 25). Вирішуючи питання щодо наявності правових підстав для задоволення позову, суд виходив з наступного: відповідно до положень п.п. 3, 6 ст. 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору, справедливість, добросовісність та розумність. Положення ч. 1 ст. 319, ч. 1 ст. 321, 328 Цивільного кодексу України, в свою чергу, встановлюють, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ніхто не може бути протиправно обмежений у здійсненні права власності. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно положень ст. 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, яким засвідчує його право власності. За змістом ч. 1 ст. 377 Цивільного кодексу України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). В свою чергу, за ч. 1 ст. 120 Земельного кодексу України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Відповідно до п. «е» ст. 141 Земельного кодексу України, підставами для припинення права користування земельної ділянки є набуття іншою особою права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельні% ділянці. При цьому, при застосуванні положень статті 120 Земельного кодексу України у поєднанні з нормою статті 125 Земельного кодексу України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд України в постанові від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16, постанові від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15 та постанові від 12 вересня 2018 року у справі № 127/50/16-ц. Так, придбавши нерухоме майно - будинок, будівлю або споруду, новий власник отримує й певні права та обов`язки на земельну ділянку, на якій розташоване таке майно. Правова позиція Верховного Суду України у зазначених вище справах, яка містить аналіз змісту норм статті 120 Земельного кодексу України у їх сукупності, дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у статті 120 Земельного кодексу України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду, стає власником відповідної земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. Тобто, у випадку переходу права власності на жилий будинок, будівлю або споруду право на земельну ділянку виникає у набувача одночасно із виникненням права на зведені на ній об`єкти. Дана позиція Верховного Суду України дає підстави стверджувати, що право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає з моменту державної реєстрації його права власності на будинок (будівлю, споруду) в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, оскільки саме з цього моменту в силу ч. 2 ст. 331 Цивільного кодексу України та ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» особа стає власником такої нерухомості. В разі застосування положень ст. 120 Земельного кодексу України, відсутність державної реєстрації права власності на земельну ділянку не впливає на виникнення у набувача нерухомості права власності на таку земельну ділянку. Отже, при виникненні в іншої особи права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, право попереднього власника або користувача припиняється автоматично, в силу закону, без оформлення припинення права будь-якими актами та документами. Ця норма є імперативною і відступ від неї на підставі договору не допускається. Крім того, згідно вищенаведених правових норм, в усіх випадках переходу права власності на житловий будинок, будівлю або споруду право на земельну ділянку виникає в набувача одночасно із виникненням права на розташовані на ній об`єкти. З огляду на наведене, суд приходить до висновку щодо обґрунтованості позову та наявності правових підстав для його задоволення.

Outcome: approved