Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-27 00:00:00

22 березня 2016 року до суду надійшла зазначена позовна заява. В позовних вимогах позивач просить: визнати в цілому недійсним додаток №1 до кредитного договору №МКЛМ-40-07, підписаний від імені позивача 29.05.2008 року, яким введено в дію збільшені відсотки (16% річних) за користування кредитними коштами. Вимоги обґрунтовані тим, що 27.03.2007 року між сторонами був укладений кредитний договір №МКЛМ-40-07. 22.06.2015 року Банк звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, виходячи з додаткової угоди, яку позивач не підписувала. Вказаним додатком передбачено сплату 16% річних. Як зазначає позивач, зазначену додаткову угоду вона не підписувала, а тому на підставі ст.ст.203, 215 ЦК України просить її визнати недійсною. В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог на тій підставі, що вони не обґрунтовані, так як при пред'явленні позову про стягнення заборгованості за кредитним договором до суду, боржники визнали позов, таким чином визнали і укладення додаткової угоди. Крім того представник в судовому засіданні подав заяву про застосування строків позовної давності. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов'язок доказування покладений на сторони. Вислухавши представників сторін, оцінивши в сукупності надані суду докази, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог за наступних підстав. Стаття 204 ЦК України визначає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним* правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Частиною 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Як встановлено в судовому засіданні, 27.03.2007 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» (правонаступником якого є відповідач, далі - Банк) та [PERSON] (далі - Позичальник) був укладений Кредитний договір №МКЛМ-40-07. За умовами зазначеного договору Банк надав Позичальнику кредит в розмірі 40 000,00 доларів США. За додатковою угодою №1 від 27.03.2007 року до Кредитного договору №МКЛМ-40-07 від 27.03.2007 року, підписання якого не оспорює позивач, кредит надавався зі сплатою 10% річних строком користування до 26.03.2017 року. Рішенням Хорольського районного суду Полтавської області від 25.08.2009 року, розірвано кредитний договір №МКЛМ-40-07 від 27.03.2007 року та стягнуто з [PERSON], [PERSON], [PERSON] заборгованість за вказаним договором. В рішенні суду зазначено про надання кредиту із відсотковою ставкою 10% річних, проте з 29.05.2008 року встановлена відсоткова ставка на рівні 16% річних. Водночас сам текст рішення суду не містить посилань на оспорювану додаткову угоду. Суду не надано копію розрахунку заборгованості, який надавався до вказаного позову та копія самого позову з якого можна встановити, які додатки були додані до позовної заяви. В червні 2016 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» звернувся до Хорольського районного суду Полтавської області із позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, який був переданий Банку на забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором №МКЛМ-40-07 від 27.03.2007 року. Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 20.07.2016 року задоволено позовні вимоги ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та звернуто стягнення на предмет іпотеки: магазин загальною площею 64,4 кв.м., та земельну ділянку площею 0,0192 за адресою: [ADDRESS]. Проте як вбачається з тексту рішення, відсотки за кредитним договором нараховувались в розмірі 10% річних, рішення не містить посилання на оспорювану додаткову угоду. В додатках до позовної заяви не зазначено про оспорювану додаткову угоду. Як зазначив представник позивача, до копії зазначеної позовної заяви було додано копію Додаткової угоди №1 від 29.05.2008 року до Кредитного договору №МКЛМ-40-07 від 27.03.2007 року за умовами якого за користування кредитними коштами встановлена відсоткова ставка в розмірі 16% річних. Позивач в позовній заяві зазначила, що вона не підписувала зазначену Додаткову угоду в зв'язку з чим ухвалою суду була призначена почеркознавча експертиза. Висновком експерта Державного науково-криміналістичного центру від 12.04.2017 року за №19/8-4/60-СЕ/17 встановлено, що підпис від імені [PERSON], розташований в графі «Від Позичальника», в додатковій угоді №1 від 29.05.2008 до кредитного договору №МКЛМ-40-07 від 27.03.2007, виконаний не [PERSON], а іншою особою з наслідуванням якомусь справжньому її підпису. Отже, оскільки в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] не підписувала Додаткову угоду №1 від 29.05.2008 року, тому суд приходить до висновку про визнання її недійсною. Представник відповідача в судовому засіданні заявив про застосування строків позовної давності. Стаття 256 ЦК України визначає, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). Згідно з частинами 3 та 4 статті 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Представник позивача в судовому засіданні пояснив, що до моменту пред'явлення до Хорольського районного суду Полтавської області позовної заяви про звернення стягнення на предмет іпотеки, позивачу не було відомо про існування додаткової угоди від 29.05.2008 року якою встановлено 16% річних за користування кредитними коштами. Водночас з матеріалів справи вбачається, що в рішенні Хорольського районного суду Полтавської області від 25.08.2009 року зазначено про збільшення з 29.05.2008 року відсоткової ставки до 16% річних, проте посилання на додаткову угоду відсутні. Суду не надано копію позовної заяви про стягнення заборгованості за кредитним договором для можливості встановити чи було надано як додаток до позовної заяви копію оспорюваної додаткової угоди. Суду не надано доказів, що [PERSON] отримувала повний текст рішення про стягнення заборгованості, оскільки його копію надавав лише представник Банку. Так само не надано суду копію рішення з відміткою про набрання ним законної сили. Водночас з копії позовної заяви про звернення стягнення на предмет іпотеки вбачається, що копія додаткової угоди надана суду не була. Так само і текст рішення не містить посилань на вказану угоду. А тому, оскільки в судовому засіданні суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що в 2009 році [PERSON] було відомо про існування оспорюваної додаткової угоди, позивач в межах трирічного строку звернувся до суду за захистом порушеного права, тому суд приходить до висновку про відсутність підстав для застосування строків позовної давності до заявлених вимог. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved