Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-21 00:00:00

23.10.2017 року до суду звернувся представник позивачки з позовом. Вимоги мотивував тим, що 09.08.2016 року позивачка уклала усний договір доручення з відповідачем та підписала довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Охтирського міського нотаріального округу ЛЕБЕДЄВОЮ Л.М., реєстровий номер 1159, строком на 49 років, якою встановлено її безвідкличність. Посилаючись на те, що право на видачу безвідкличної довіреності не є безумовним, а пов»язане з наявністю певного закону, представник позивачки просив визнати недійсною довіреність, видану 09.08.2016 року від імені позивачки на ім'я відповідача, посвідчену приватним нотаріусом Охтирського міського нотаріального округу ЛЕБЕДЄВОЮ Л.М., за реєстровим номером 1159, в частині визнання цієї довіреності безвідкличною. Позивачка та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали. Представник позивачки, як на підставу визнання спірної довіреності недійсною посилався на те, що вказана довіреність не містить вказівки на закон, яким передбачено її безвідкличність, у зв»язку з чим довіреність в частині встановлення її безвідкличною має бути визнана недійсною. Представник відповідача подав письмові заперечення, в яких позовні вимоги не визнав, просив у задоволенні позову відмовити та зазначив, що 09.08.2016 року [PERSON] разом з наданням [PERSON] довіреності, уклала з ним договір позики грошових коштів на суму 60000,00 грн. Передача коштів позивачем відповідачу за Договором позики фактично є оплатою за оформлення спірної довіреності на користування та розпорядження земельними ділянками. В такому разі, визнання судом умови щодо безвідкличності вказаної довіреності недійсною, є підставою для стягнення відповідачем з позивача наданих у позику коштів за договором позики разом зі стягненням відповідних відсотків. Третя особа в судове засідання не з'явилася подала заяву про розгляд справи за її відсутності. Суд, врахувавши доводи і заперечення сторін справи та їх представників, дослідивши надані ними докази, виходив з наступного: Судом встановлено, що 09.08.2016 року позивачка видала довіреність [PERSON], на строк 49 років, як безвідкличну, посвідчену приватним нотаріусом Охтирського міського нотаріального округу Сумської області ЛЕБЕДЄВОЮ Л.М., та зареєстровану в реєстрі за № 1159. Згідно ч. 1 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. За змістом ст. 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю, яка є письмовим документом, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Відтак, видача довіреності є одностороннім правочином, на який розповсюджуються загальні правила щодо укладання правочинів, визнання їх недійсними та наслідків цього. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, тобто невідповідність змісту правочину цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, відсутність у особи, яка вчиняє правочин, необхідного обсяг цивільної дієздатності, відсутність вільного волевиявлення учасника правочину і невідповідність його внутрішній волі, неспрямованість на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, суперечність правам та інтересам малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей осіб, які укладають правочин. При цьому статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину. Відповідно до ч. 1 ст. 247 ЦК України строк довіреності встановлюється у довіреності. Якщо строк довіреності не встановлений, вона зберігає чинність до припинення її дії. За змістом ч. 4 ст. 249 ЦК України, законом може бути встановлено право особи видавати безвідкличні довіреності на певний час. Однак, суд вважає, що вказану норму закону слід тлумачити таким чином, що безвідклична довіреність може бути видана виключно у випадках, прямо передбачених спеціальним законом, зокрема, Законом України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю», а не залежить лише від волевиявлення довірителя. Відповідно до ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Суд вважає безпідставними посилання представника відповідача про укладення договору позики між сторонами, який фактично є оплатою за оформлення спірної довіреності на користування та розпорядження земельними ділянками, оскільки ці доводи суперечать визначеному законом поняттю та підставам представництва, передбаченим ст.ст. 237, 244 ЦК України. Крім того, відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Таким чином, твердження про те, що договір позики є фактичною оплатою за оформлення спірної довіреності на користування та розпорядження земельними ділянками є необґрунтованим на безпідставним, як і посилання на те, що визнання судом умови щодо безвідкличної вказаної довіреності недійсною, є підставою для стягнення відповідачем з позивача наданих у позику коштів за договором позики разом зі стягненням відповідних відсотків. Суд дійшов висновку, що умова спірної довіреності про її безвідкличність не відповідає вимогам ЦК України та Законам України, а тому підлягає визнанню недійсною. Враховуючи встановлені у справі фактичні обставити, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на приписах закону і знайшли підтвердження доказами, дослідженими в судовому засіданні і оціненими в сукупності, а тому підлягають задоволенню. Будь-яких протиріч у доказах судом не встановлено. Доказів, які б спростовували встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду, сторони не надали. Питання про судові витрати по справі підлягають вирішенню відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. На підставі ст. ст. 239, 241, 247, 249 ЦК України,

Outcome: approved