Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-02 00:00:00

23 листопада 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Верхосульської сільської ради Білопільського району Сумської області про визнання права власності на земельну частку (пай) в порядку спадкування. Свої вимоги позивачка мотивувала тим, що [INFO] померла її мати [PERSON]. Після смерті останньої відкрилася спадщина на земельну частку (пай), що знаходиться на території Верхосульської сільської ради Білопільського району Сумської області. За життя мати склала заповіт, яким заповіла все своє майно її брату - [PERSON], однак, протягом дев'ятнадцяти років останній не виявив бажання юридично оформити спадщину на себе. Фактично вона прийняла спадщину після матері, але оформити її не має можливості у зв'язку з втратою сертифіката на право на земельну частку (пай). Посилаючись на викладені вище обставини, [PERSON] просить визнати за нею право власності на земельну частку (пай) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розміром 4,31 в умовних кадастрових гектарах, розташовану на території Верхосульської сільської ради Білопільського району Сумської області, посвідчену сертифікатом серії [NUMBER], виданим 21 березня 1996 року на підставі рішення Білопільської районної державної адміністрації від 20 березня 1996 року №86, в порядку спадкування за законом після матері [PERSON], яка померла [INFO]. В судовому засіданні позивач [PERSON] заявлений позов підтримала у повному обсязі. Представник відповідача - Верхосульської сільської ради Білопільського району Сумської області в судове засідання не з'явився. Сільський голова надіслав листа про розгляд справи у відсутність їх представника, з позовом згодні (а. с. 22, 31). Третя особа - [PERSON] на початку судового розгляду справи позов [PERSON] підтримав частково, не заперечував проти визнання за позивачкою права власності на 1/2 частину земельної частки паю, яка належала померлій [INFO] матері - [PERSON]. В ході подальшого судового розгляду справи [PERSON] проти задоволення позову [PERSON] у повному обсязі не заперечував. Представник третьої особи - Улянівської державної нотаріальної контори Білопільського району Сумської області в судове засідання не з'явився. Державний нотаріус Бойко О. І. надіслала заяву про розгляд справи в її відсутність, проти заявлених вимог не заперечує (а. с. 23, 40). Заслухавши позивачку [PERSON], третю особу [PERSON], повно, всебічно і об'єктивно дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, суд приходить до наступних висновків. Суд вважає, що згідно з п. 4 Перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року до правовідносин щодо прийняття спадщини після [PERSON], яка померла [INFO], слід застосовувати і норми Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, який діяв на час їх виникнення, і норми нині діючого Цивільного кодексу України, так як спірні правовідносини виникли до набрання чинності ЦК України 2003 року та продовжують існувати на даний час. Згідно з ч. 1 ст. 524 ЦК Української РСР 1963 року спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Відповідно до ст. 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народжені після його смерті (ст. 527 ЦК УРСР). При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті (ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Статтею 1216 ЦК України 2003 року визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. У відповідності до ч. 1 ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї (ч. 3 ст. 1268 ЦК України). Відповідно до п. «г» ч. 1 ст. 81 Земельного кодексу України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Згідно з п. 17 Перехідних положень Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам таких часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Аналогічні положення закріплені і в п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» зі змінами і доповненнями. Пленум Верховного Суду України у п. 11 своєї постанови «Про судову практику справах про спадкування» від 30 травня 2008 року роз'яснив, що при вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай). Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] померла (а. с. 9). Рішенням Білопільського районного суду Сумської області від 20 жовтня 2015 року, яке набрало законної сили 02 листопада 2015 року, встановлено факт родинних відносин між [PERSON], [INFO] та [PERSON], яка померла [INFO], зокрема, що вони є рідними донькою та матір'ю (а. с. 12). На підставі ч. 4 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені вказаним рішенням суду, доказуванню не підлягають. Згідно із наявною в матеріалах справи копією сертифіката на право на земельну частку (пай) серії [NUMBER], виданого Білопільською районною державною адміністрацією 21 березня 1996 року на підставі рішення Білопільської райдержадміністрації від 20 березня 1996 року №86, зареєстрованого 21 березня 1996 року у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за [NUMBER], [PERSON] належало право на земельну частку (пай) у землі, яка перебувала у колективній власності Сільськогосподарського акціонерно-пайового товариства закритого типу «Сула», розміром 4,31 в умовних кадастрових гектарах, без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) (а. с. 8). Відповідно до витягу з технічної документації від 13 липня 2015 року вартість вищевказаної земельної ділянки Крім того судом встановлено, що на підставі становить 63 672 грн. (а. с. 10). З довідки Верхосульської сільської ради від 18 травня 2015 року вбачається, що за [PERSON], яка померла [INFO] і яка постійно до дня смерті проживала в с. Верхосулка Білопільського району Сумської області, значиться земельна ділянка, розташована на території даної сільської ради, посвідчена сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії [NUMBER], виданим на підставі рішення Білопільської райдержадміністрації від 20 березня 1996 року №86. Спадкоємцем [PERSON] є її донька [PERSON], яка до дні смерті своєї матері проживала разом з нею і спільно вела підсобне господарство, а після смерті останньої розпоряджалася її речами, зберігала сертифікат на право на земельну частку (пай). Від імені померлої [PERSON] виконкомом Верхосульської сільської ради Білопільського району Сумської області був посвідчений заповіт за №22 від 17 вересня 1985 року на користь сина - [PERSON], який не змінювався і не перезаповідався. Заборони та арешту на земельні ділянки немає (а. с. 11). Згідно з інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру №42365522 від 07 грудня 2015 року спадкова справа після [PERSON], яка померла [INFO], не заведена (а. с. 24). Третя особа [PERSON] суду зазначив, що про існування заповіту матері, [PERSON], на його користь знав ще до смерті останньої. До цього часу спадщину в установленому законом порядку не прийняв. На час смерті матері проживав окремо від неї. Разом із цим, [PERSON] було роз'яснено право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини чи визнання права власності на землю в порядку спадкування за заповітом і надано строк для його реалізації, але останній своїм правом не скористався. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивачка має право на земельну частку (пай) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розміром 4,31 в умовних кадастрових гектарах, розташовану на території Верхосульської сільської ради, в порядку спадкування за законом після матері [PERSON], яка померла [INFO], однак, вона позбавлена можливості отримати в нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину і вільно розпоряджатися спадковим майном у зв'язку з втратою сертифікату на право на земельну частку (пай). Таким чином, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved