Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-13 00:00:00

23 січня 2020 року до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська надійшла вищезазначена позовна заява. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 січня 2020 року позовну заяву передано до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 21 квітня 2020 року ухвалу Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 січня 2020 року залишено без змін. Позов мотивований тим, що на виконанні Новокодацького ВДВС міста Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області перебували виконавчі провадження № 41492748 та № 44923507 з примусового виконання виконавчого листа, виданого Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська № 2-1197/11 від 06.12.2003 року про стягнення з ФОП [PERSON] на користь ПАТ «Інноваційно-промисловий банк» заборгованості у сумі 77\~826,55 грн. за період з 16.04.2014 року по 19.06.2014 року та за період з 03.10.2014 року по 01.12.2014 року. ВП № 41492748 було завершено 19.06.2014 року, а ВП № 44923507 завершено 01.12.2014 року на підставах п. 2. ч. 1. ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження». Позивач зазначає, що під час виконання виконавчого листа, виданого Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська № 2-1197/11 від 06.12.2003 року про стягнення з ФОП [PERSON] на користь ПАТ «Інноваційно-промисловий банк» боргу у сумі 77 826,55 грн., Новокодацьким ВДВС міста Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області було порушено п. 6 ст. 48 ЗУ «Про виконавче провадження», оскільки була перевищена вдвічі сума арешту грошових коштів. Так, під час виконання ВП № 44923507 державним виконавцем було накладено арешт на кошти боржника [PERSON] , однак не враховано той факт, що виконавчий документ подається вдруге, і при виконанні ВП № 41492748 державним виконавцем вже був накладений арешт на кошти боржника, який знятий не був. З 02.12.2014 року і по теперішній час ніяких виконавчих проваджень відносно [PERSON] не існує, однак на кошти у загальному розмірі 155604,06 грн. накладено арешт. Позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить суд скасувати арешт, накладений постановою Ленінського ВДВС Дніпропетровського міського управління юстиції від 13.10.2014 року по виконавчому провадженню № 44923507 на суму 77777,51 грн.; скасувати арешт, накладений постановою Ленінського ВДВС Дніпропетровського міського управління юстиції від 15.04.2014 року по виконавчому провадженню № 41492748 на суму 77826,55 грн. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02.07.2020 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. У судовому засіданні 04.11.2020 року, ухвалою, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, справу було призначено до судового розгляду по суті. У судовому засіданні 09.02.2021 року, ухвалою, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, заяву про залучення у якості відповідача ТОВ «Лекснавігатор» по справі було задоволено. Представник Новокодацького ВДВС у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. У відзиві та додаткових поясненнях на відзив зазначив, що на виконанні у відділі перебували виконавчі провадження № 41492748 та № 44923507 з примусового виконання виконавчого листа, виданого Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська № 2-1197/11 від 06.12.2003 року про стягнення з ФОП [PERSON] на користь ПАТ «Інноваційно-промисловий банк» боргу у сумі 77\~826,55 грн. у період з 16.04.2014 року по 19.06.2014 року та з 03.10.2014 року по 01.12.2014 року. 19.06.2014 року державним виконавцем за ВП № 41492748 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження», винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу у зв`язку із відсутністю у боржника майна, та постанову від 01.12.2014 року за ВП № 44923507 про повернення виконавчого документу стягувачу, у зв`язку із відсутністю у боржника майна, що не передбачає зняття арешту з майна боржника або скасування заходів примусового виконання. Виконавчі провадження № 41492748 та № 44923507 знищені. Також зазначив, що позивачем пропущено строк звернення до суду з позовом, оскільки загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Вважає позов незаконним, необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, просив розгляд справи провести без його участі. Позивач [PERSON] письмово просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. У відповіді на відзив, посилаючись на те, що Новокодоцьким ВДВС у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) не надано доказів того, що позивачу про порушення його прав стало відомо ще у 2014 році, просив позов задовольнити. Представник ТОВ «Лекснавігатор» в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Про причини своєї неявки суд не повідомив. Письмових заяв не надходило. Треті особи: [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце слухання справи повідомлялися належним чином. Про причини своєї неявки суд не повідомили. Письмових заяв від них не надходило. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити за наступних підстав. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Судом встановлено, що на виконанні Новокодацького ВДВС міста Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області перебували виконавчі провадження № 41492748 та № 44923507 з примусового виконання виконавчого листа, виданого Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська № 2-1197/11 від 06.12.2003 року про стягнення з ФОП [PERSON] на користь ПАТ «Інноваційно-промисловий банк» боргу у сумі 77\~826,55 грн. за період з 16.04.2014 року по 19.06.2014 року та за період з 03.10.2014 року по 01.12.2014 року (а.с. 111-118). Як вбачається\~з інформаційної\~довідки ВП\~ спецпідрозділ\~від 01.04.2020\~року,\~постановами старшого\~державного виконавця\~Новокодацького ВДВС\~міста Дніпра\~ГТУЮ у\~Дніпропетровській області Батрак Є.В. від: - 16.01.2014 року відкрито виконавче провадження № 41492748; - 15.04.2014 року накладено арешт на кошти боржника у розмірі 77826,55; -\~19.06.2014\~року виконавчий документ по ВП № 41492748 було повернено стягувачеві через відсутність майна у боржника (а.с 114). Відповідно до\~інформаційної довідки\~ВП \~спецпідрозділ від\~01.04.2020\~року,\~постановами старшого\~державного виконавця\~Новокодацького ВДВС\~міста Дніпра\~ГТУЮ у\~Дніпропетровській області Батрак Є.В. від: - 03.10.2014 року відкрито виконавче провадження № 44923507; - 03.10.2014 року накладено арешт на кошти боржника у розмірі 77777,51; - 01.12.2014 року виконавчий документ по ВП № 44923507 було повернено стягувачеві через відсутність майна у боржника (а.с 118). За змістом ч. ч. 1, 2 ст.\~18\~ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадяни підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України,-і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод 1950 року. Стаття 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий судовий розгляд та закріплює принцип верховенства права, на якому будується демократичне суспільство, і найважливішу роль судової системи в здійсненні правосуддя. Проте, право на справедливий суд було б позбавлено сенсу, якщо б допускало невиконання остаточних судових рішень, які набрали законної сили. Виконання судового рішення, відповідно до змісту рішення Конституційного\~Суду України\~N\~5-рп/2013\~від 26\~червня 2013\~року по справі N 1-7/2013, є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд справи судом. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини невід`ємною частиною «права на суд» та фундаментальним аспектом верховенства права є принцип правової визначеності (певності), який включає дотримання принципу остаточності судового рішення. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Положеннями ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів. Згідно з приписами ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження здійснюється з дотриманням засад законності, справедливості, неупередженості та об`єктивності, а також співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями. Позивач [PERSON] є стороною виконавчого провадження, оскільки являється боржником. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст.\~50\~Закону України\~«Про виконавче\~провадження» у редакції, чинній на момент перебування виконавчого документу на виконанні (далі Закону), у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Підстави зняття державним виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини, визначено ст. 60 Закону. За приписами ст. 60 Закону особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна боржника, арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Публічно-правовими є спори між особою, на майно якої накладено арешт у виконавчому провадженні і яка не є боржником у цьому провадженні, та органом державної виконавчої служби - суб`єктом владних повноважень з приводу рішень, дій чи бездіяльності, прийнятих (вчинених) під час проведення опису та арешту майна, що не пов`язані з визнанням права власності на арештоване майно. За змістом наведених положень Закону України «Про виконавче провадження», в судовому порядку може бути ухвалено рішення про зняття арешту з майна у випадку незавершеного виконавчого провадження або у випадку, коли особа вважає себе власником майна, на яке накладено арешт, та одночасно звертається з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. За змістом ст. 60 Закону до суду з позовом про зняття арешту з майна може звернутись не сторона виконавчого провадження, а інша особа, яка є власником, чи претендує на таке майно. У пункті 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» зазначено, що в разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Таким чином, арешт майна, який не пов`язаний зі спором про право на це майно, а стосується порушень вимог виконавчого провадження з боку органів державної виконавчої служби, слід розглядати за правилами розділу VII ЦПК України. Такий висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду, висловленій у постанові від 26 вересня 2019 року у справі № 607/3894/17. Під час виконання судових рішень учасники справи мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду. Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. При цьому, в порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби. Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. Так, відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження». Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 23 грудня 2020 року по справі № 554/7908/17-ц (61-4357св19). З урахуванням викладеного, суд доходить висновку, що позивач є боржником у виконавчому провадженні, він не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законодавством України у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме, оскарження боржником дій державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів. Зокрема, пунктом 10 частини другої статті 16 ЦК України визначено способом захисту цивільних прав та інтересів судом визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Таким чином, закон визначає ефективний та належний спосіб захисту порушеного права та інтересу особи боржника внаслідок наявності обтяжень, накладених державним виконавцем на його майно в межах виконавчого провадження оскарження рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Позивач зазначає, що обтяження накладено державним виконавцем в межах виконавчого провадження, де він був боржником. Таким чином, позивачем неправильно обрано спосіб захисту своїх прав та інтересів, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, тому за рахунок відповідача не відшкодовуються. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed