Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-31 00:00:00

22 січня 2021 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, направивши позовну заяву засобами поштового зв`язку, яка отримана судом 19.02.2021. В обґрунтування позовних вимог вказує, що 11.11.2010 року між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено договір № б/н про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. Позивачем було відкрито картковий рахунок із початковим кредитним лімітом, який у подальшому було збільшено до 26000,00 грн зі строком повернення, що відповідає строку дії картки. Своїм підписом у заяві відповідач підтвердив, що підписана ним заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, складає договір про надання банківських послуг. Відповідач взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, внаслідок чого станом на 14.01.2021 утворилася заборгованість у розмірі 56 136,95 грн, яка складається із: 45251,90 грн - заборгованості за тілом кредиту; 10885,05 грн - заборгованість за простроченими відсотками Посилаючись на викладене, АТ КБ «ПриватБанк» просить суд стягнути із [PERSON] заборгованість за кредитним договором № б/н від 11.11.2010 у розмірі 56 136,95 грн, а також понесені судові витрати у розмірі 2270,00 грн. 01.03.2021 суддею Романенко О.О. відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 31.03.2021 відповідачем по справі подано до суду відзив на позовну заяву в якому він просить у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. В обґрунтування свого відзиву зазначає, що дійсно між ним та позивачем (Банком) було укладено кредитний договір, кредитну картку «Універсальна» він отримав 11.11.2010 року, шляхом підписання анкети-заяви, згідно якої Банком було відкрито кредитну лінію, у вигляді кредитного ліміту, однак він не підписував Умов та Правил надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою, Тарифів банку та не ознайомлювався із ними. Вказані документи не були додані до підписаної ним анкети-заяви. А тому вважає, що їх не можна розцінювати, як частину кредитного договору. Окрім цього, зазначає, що позивач не направляв відповідачу щомісячно виписки по картковому рахунку для оплати кредиту та відсотків за користування кредитом, не направляв повідомлення про зміну тарифів у встановлені Договором строки та встановлений спосіб SMS-повідомленням. Зокрема, відсотки за використання кредитного ліміту Банк неодноразово змінював на протязі 2017-2020 р. р. з 3% до 3,5% річних на залишок коштів. Тобто Позивач (Банк) в односторонньому порядку змінив умови кредитного договору, збільшивши відсотки по кредитним операціям. Крім цього, згідно довідки Банку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної кратки, [PERSON] 12.08.2018 р. встановлено кредитний ліміт у розмірі 26 000,00 гри., тобто тіло кредиту становить 26 000,00 грн., а згідно розрахунку заборгованості Позивача - заборгованість за тілом кредиту становить 45 251,90 грн., що є абсурдним. У встановлений судом строк, позивач правом на подання відповіді на відзив не скористався. У судове засідання сторони не з`явились. Позивач долучив до позовної заяви клопотання, у якому просить розгляд справи проводити за його відсутності, вказує, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить їх задовольнити та не заперечує проти заочного розгляду справи (а.с.51). Відповідач та його представник - адвокат Чуй А.І. у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце проведення судового розгляду повідомлені належним чином. 01.04.2021 представником позивача до початку судового засідання подано клопотання, в якому він просить судове засідання, призначене на 01.04.2021, провести за його відсутності. [PERSON] позовні вимоги не визнає та вважає їх безпідставними та необґрунтованими. Згідно вимог статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Справу розглянуто згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України за відсутності сторін, які надіслали на адресу суду заяви з проханням справу розглянути за їх відсутності, судовий розгляд справи здійснювався на підставі наявних у суду матеріалів. Повно та всебічно дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 11.11.2010 між Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» укладено кредитний договір з [PERSON] , згідно з умовами якого останній отримав кредит, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку (а.с. 10). У заяві зазначено, що відповідач згоден із тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився із Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді. Однак, саму кредитну картку [PERSON] отримав лише 07.10.2016 (а.с.8) До кредитного договору банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» із зазначенням тарифів по чотирьох видах кредитних карт, а саме - «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRAKT», «Універсальна GOLD» (а.с.11) та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06.03.2010 № СП-2010-256 (а.с.12-35), які не підписані відповідачем. Згідно довідки, наданої позивачем, між АТ КБ «Приватбанк» та відповідачем був підписаний кредитний договір №б/н, за яким йому було надано дві кредитні картки, строк дії останньої з яких закінчується в останній день квітня 2022 року (а.с.8). Відповідно до довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки на [PERSON] , 30.07.2018 року відповідачу вперше встановлено кредитний ліміт у сумі 3 000грн, який в подальшому неодноразово було змінено, а саме: 30.07.2018 - збільшено кредитний ліміт до 5000 грн, 31.07.2018 - зменшено до 3000 грн, 31.07.2018 - збільшено до 5000 грн, 04.08.2018 - збільшено до 10 000 грн, 05.08.2018 - збільшено до 20 000 грн, 12.08.2018 - збільшено до 26 000 грн, 16.05.2019 - остаточно зменшено до 0,00 грн (а.с.9). З виписки по карткових рахунках відповідача (а.с.160-163) вбачається, що, [PERSON] систематично користувався кредитними коштами в межах кредитного ліміту шляхом переказу коштів на інші картки, зняття готівки в банкоматах, проведення розрахунків карткою за товари і послуги, тощо, починаючи з 15.02.2017. Останнє погашення кредиту здійснено відповідачем 28.05.2020 на суму 2209,53 грн (а.с.45-48), що свідчить про визнання позивачем наявності заборгованості за кредитним договором шляхом вчинення конклюдентних дій. Спір у справі виник із кредитних правовідносин та його вирішення регулюється нормами цивільного законодавства. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування кредитними коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У анкеті-заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанк від 11.11.2010 не визначено процентну ставку. У заяві також відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами,. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 11.11.2010, посилався на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06.03.2010 № СП-2010-256, як невід`ємні частини спірного договору. У довідці про умови використання платіжної карти та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання), позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови (а.с. 12-35). При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Довідка про умови використання платіжної карти та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився із ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, що в своєму відзиві і вказує відповідач, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах розмірах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (11.11.2010) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (22.01.2021) Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачеві Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків, пені, комісії та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов, що міститься в матеріалах справи, враховуючи те, що вони не визнаються відповідачем та не містить його підпису, суд приходить до висновку про неможливість розцінювати надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 11.11.2010 шляхом підписання заяви-анкети. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII). У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Отже, у задоволенні позовних вимог в частині стягнення відсотків за користування кредитом слід відмовити за недоведеністю. Зазначені висновки суду відповідають правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленій у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, що ухвалена у подібних правовідносинах, та яка, відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, повинна враховуватися судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. З приводу розрахунку та стягнення із відповідача заборгованості за тілом кредиту, слід зазначити наступне. Відповідно до наданого банком розрахунку (а.с. 4-7), заборгованість [PERSON] за тілом кредиту становить 45 251,90 грн. Разом з цим, суд не може погодитися із розрахунком, наданим позивачем, в частині наявності заборгованості за тілом кредиту, виходячи з наступного. Із наданого Банком розрахунку (а.с. 4-7) вбачається, що в період з 15.02.2017 по 14.01.2021 отримано кредитні кошти на загальну суму 123 455,88 грн (сума, яку фактично отримано в борг за весь час дії договору), що підтверджується шляхом додавання усіх сум, зазначених у колонці розрахунку «Витрати клієнтом кредитних коштів». Одночасно з цим, із колонки розрахунку «Сумма коштів внесена клієнтом на погашення заборгованості» випливає, що [PERSON] за час користування кредитними коштами сплатив Банку в рахунок погашення заборгованості загальну суму 140 721,62 грн, що є більшою за фактично отриману суму кредиту. При цьому, позивачем не надано належних і допустимих доказів, у тому числі й у формі розрахунку, на підтвердження того, на які саме складові виниклої заборгованості Банком здійснювалося зарахування коштів, які були сплачені боржником та які відображені у колонці розрахунку «Сумма коштів внесена клієнтом на погашення заборгованості». За таких обставин, суд прийшов до переконання про те, що на момент розгляду справи судом, у відповідача відсутня заборгованість за тілом кредиту перед позивачем за договором №б/н від 11.11.2010. Таким чином, у задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №б/н від 11.11.2010, яка утворилась станом на 14.01.2021 року, у розмірі 56 136,95 грн, яка складається із: 45 251,90 грн - заборгованості за тілом кредиту та 10 885,05 грн - заборгованості за простроченими відсотками, слід відмовити у повному обсязі за недоведеністю. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, то судові витрати, понесені позивачем у справі, відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. 526, 549, 611, 1049, 1054, 1066, 1069 ЦК України,

Outcome: dismissed