Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-15 00:00:00

22.11.2017 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до Березівської ОТГ Березівського району Одеської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмету спору: [PERSON] про визнання права власності за набувальною давністю. Позивач просить визнати за ним право власності за набувальною давністю на житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS]., загальною площею 29.8 кв.м. В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] послався на те, що починаючи з 11.11.2003 року почав обслуговувати та використовувати житловий будинок за адресою: [ADDRESS]., та по теперішній час постійно мешкає з сім'єю за вищевказаною адресою. Позивач зазначив, що вказаний будинок належав на праві власності [PERSON] 11.11.2003 року в рахунок купівлі-продажу житлового будинку позивачем сплачено на рахунок Березівського територіального центру соціального обслуговування фінансову допомогу в сумі 600 грн., так як 13.11.2003 року [PERSON] була прийнята на стаціонарне відділення вказаного центру соціального обслуговування. В свою чергу [PERSON] [PERSON] передала оригінал правовстановлюючого документу на вказаний житловий будинок. [INFO] року власник будинку [PERSON] померла, з часу її смерті ніхто зі спадкоємців не звертався до [PERSON] відносно повернення житлового будинку. Позивачем 19.10.2015 року було виготовлено технічний паспорт на вищезазначений житловий будинок. [PERSON] зазначив, що проводив поточний ремонт у будинку, газифікував його, обробляв присадибну земельну ділянку, саджав городину, доглядав за садом. Позивач у судовому засіданні 16.01.2018 року підтримав позов та пояснив, що позовна заява, на його думку, підлягає задоволенню за обставин, викладених у позовній заяві. Окрім цього,подав письмову заяву під час розгляду справи, в якій просив не розглядати клопотання щодо витребування спадкової справи після смерті [PERSON], померлої 17.06.2017 року. Представник Березівської ОТГ Березівського району Одеської області у судовому засіданні 16.01.2018 року заперечувала проти задоволення позовних вимог, зазначила, що всі договори на комунальні послуги за обслуговування житлового будинку за адресою: [ADDRESS]., укладені саме з [PERSON], яка і зареєстрована за цієї адресою. Позивач взагалі зареєстрований за іншою адресою, а лише проживає в ньому. Правових підстав для задоволення позову за позивачем не вбачає. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмету спору [PERSON] позовні вимоги визнала у повному обсязі та не заперечувала проти їх задоволення. Вказала, що дійсно на неї оформлені усі договори на комунальні послуги за обслуговування будинку, проте вона з позивачем вирішили оформити будинок саме на нього, а тому він звернувся з позовом до суду. Оскільки позовна заява [PERSON] подана до суду до набрання чинності нової редакції Цивільного процесуального кодексу України (діє з 15.12.2017 року) та на момент набрання чинності цієї редакції Кодексу, по справі призначено судовий розгляд, відповідно до п. 9 ч. 1 Перехідних положень ЦПК України в редакції від 15.12.2017 р. позовна заява підлягає розгляду за правилами, що діють після набрання чинності цієї редакції Кодексу. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення позивача, думку відповідача, третьої особи, оцінивши і проаналізувавши докази, суд встановив наступне. Згідно ч. 1 ст. 4 Цивільно процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) «Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів». Згідно зі ст. 12 ЦПК України «Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін». Згідно зі ст. 13 ЦПК України «Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках». Крім того згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України «Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом». Суд вважає зазначити, що відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу підставу та предмет позову може визначити виключно позивач. Суд не вправі визначити предмет, підставу (інше) позову також у зв`язку із принципом змагальності цивільного процесу. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 19.06.2007 року померла [PERSON] (а.с.15). Судом також встановлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 14.02.2004 року спадкоємцем після смерті [PERSON] є [PERSON] (а.с.9) про що видано свідоцтво про прао на спадщину за законом. Відповідно до домової книги, заведеної 26.02.2004 року, власником будинку за адресою: [ADDRESS].. є [PERSON] (10-13). [PERSON] здала в найм вищевказаний житловий будинок саме третій особі [PERSON], про що свідчить договір про здачу в найм житлового приміщення від 06.09.2005 р. (а.с.14). [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, про що свідчить свідоцтво про шлюб видане відділом реєстрації актів цивільного стану Березівського районного управління юстиції Одеської області від 18.12.2012 року (а.с.16). З технічного паспорту від19.10.2015 року на будинок по [ADDRESS]., вбачається, що замовником технічної інвентаризації є [PERSON] (а.с.19-24). Судом також встановлено, що [PERSON] прийнята в стаціонарне відділення Березівського територіального центру соціального обслуговування з 13.11.2003 року, про що свідчить довідка видана 16.12.2016 року, також з вказаної довідки вбачається, що [PERSON] на рахунок Березівського територіального центру соціального обслуговування сплачено фінансову допомогу у сумі 600 грн., також про вказане свідчить квитанція (а.с.31-32). Всі нарахування за комунальні послуги за користування спірним будинком сплачується по рахункам, оформленим на ім'я [PERSON], що підтверджується відповідними довідками, також довідками підтверджується, що заборгованості за комунальні послуги немає (а.с.33-38, 46-48). Основоположні принципи здійснення правомочності власника сформульовані в ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, прийнятої в м. Рим 04 листопада 1950 року, що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до ст. 9 Конституції України. Ця норма міжнародної конвенції передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном; не допускає позбавлення тією чи іншою особою свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права; визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів. У Конституції України закріплені основні правові принципи регулювання відносин власності, головним з яких є принцип рівного визнання й захисту рівним чином усіх форм власності (ст. ст. 13, 14, 41). Зокрема, ч. 4 ст. 41 Конституції України передбачено, що «ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним». Конституційні положення про право власності відображені в нормах чинного законодавства, зокрема в ст. 344 Цивільного кодексу України, якою встановлені правила застосування набувальної давності як одного зі способів набуття права власності. Відповідно до ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу України «Особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.». Частиною 4 ст. 344 Цивільного кодексу України визначено, що «право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду». Виходячи зі змісту ст. 344 Цивільного кодексу України обставинами, які мають значення для справи, і, які повинен довести сам позивач згідно ч. 3 ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України, є законний об'єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння). Відповідно до розяснень, викладених у п. п. 9. 13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист прав власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, повязаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. За змістом ст. 344 Цивільного кодексу України при набувальній давності тягар доказування лягає на позивача. Спосіб захисту обирається позивачем, проте не довільно, а з урахуванням вимог закону. Обєктом захисту є не право, якого просто немає, і не майно (річ), тому що майно в будь-якому випадку не може мати власного захисту, а захищається саме особа володільця. Позивач знав про те, що не володіє житловим будинком за адресою: [ADDRESS], на праві приватної власності, та за власною ініціативою користувався, обслуговував та утримував в належному стані вказаний будинок. Вказане підтверджується тим, що останній взагалі не зареєстрований за зазначеною адресою спірного будинку. У матеріалах справи міститься договір про здачу в найм вказаного будинку між померлою та третьою особою [PERSON], а не позивачем. За правилами ст. 12, Цивільного процесуального кодексу України «Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом». Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України «право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів». Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. З огляду на положення ст. 344 Цивільного кодексу України та розяснення, викладені в постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист прав власності та інших речових прав», «набуття права власності на чуже майно за набувальною давністю здійснюється за умови, що майно, яке опинилося у володінні особи, є об'єктивно чужим, володілець суб'єктивно вважає майно своїм, володілець майна має бути добросовісним набувачем, володіння здійснюється протягом усього строку відкрито та продовжувалось безперервно, строк такого володіння нерухомим майном складає 10 років». Позов про право власності за давністю володіння не може предявити законний володілець або особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є його власником. Таким чином, добросовісність позивача на зазначений ним як початковий момент заволодіння вищезазначеним майном була відсутня. Оскільки, позивачу було відомо про відсутність у нього підстав для набуття права власності на вказану нерухомість, а тому вказане виключає добросовісність заволодіння вказаним майном. З огляду на викладене, суд доходить висновку, що право власності за набувальною давністю може бути набуте за рішенням суду при умові, що майно перебуває у особи, яка заволоділа чужим майном поза договірними відносинами та поза волею власника цього майна. Доводи позивача в обґрунтування позову, наведені у судовому засіданні та зазначені у позовній заяві, спростовуються висновками суду, суперечать нормам чинного цивільного законодавства, на які посилається позивач, та спрямовані на порушення конституційних прав інших осіб. Норми ст. 344 Цивільного кодексу України не розповсюджуються на дані правовідносии та підстав для її застосування у даному випадку немає, а тому позов задоволенню не підлягає. Таким чином, позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed