Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-05 00:00:00

23 грудня 2014 року [PERSON] звернувся в суд з зазначеним позовом до [PERSON] з позовом про витребування майна, зобов'язання вчинити дії. Свої вимоги мотивував тим, що 23 липня 2008 року він та його мати [PERSON] приватизували квартиру [ADDRESS] в рівних частинах. [INFO] року померла його мати та відкрилася спадщина на належну їй 1/2 частину зазначеної квартири. Він як спадкоємець першої черги вступив у спадщину, оскільки проживав разом з [PERSON], тобто є особою, яка має майнові права на вказану квартиру. 26 липня 2011 року був укладений договір купівлі-продажу цієї квартири, який нібито був підписаний ним від свого імені та від імені матері. Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 12 вересня 2013 року цей договір визнаний недійсним, оскільки підписи на договорі були здійснені не ним, а довіреність, яка нібито була підписана [PERSON] 12 липня 2011 року була підписана іншою особою, оскільки [PERSON] померла [INFO] року. Таким чином, квартира вибула з його володіння поза його волею. Він дізнався, що набувач квартири - [PERSON] 10 вересня 2012 року уклав договір купівлі-продажу квартири. Покупцем квартири став [PERSON] Оскільки [PERSON] не мав права власності на спірну квартиру, то він не мав права її продавати будь-кому, а тому [PERSON] не набув права власності на спірну квартиру. Будь-які укладені договори між [PERSON] та іншими особами є нікчемними, оскільки вони порушують публічний порядок. Він має законне право вимагати від будь-яких осіб, які володіють спірною квартирою повернути йому дану квартиру (т. 1, а.с. 2-7). 04 квітня 2015 року представник позивача подав до суду заяву про зміну підстави позову, посилаючись на те, що 22 квітня 2013 року був укладений договір купівлі-продажу спірної квартири між [PERSON] та [PERSON] Ці обставини не були відомі [PERSON] на момент подання позовної заяви (т. 1, а.с. 123-125). Протокольною ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 07 квітня 2015 року за заявою сторони позивача в справі проведено заміну неналежного відповідача [PERSON] на належних відповідачів - [PERSON], [PERSON] Протокольною ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 07 квітня 2015 року до участі в справі в якості третьої особи було залучено [PERSON] та приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Манойло Н.Г. У новій позовній заяві позивач, крім наведених у первинній заяві обставин, також посилається на те, що 22 квітня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. Покупцем квартири стала [PERSON] Відповідно до умов договору квартира набувалась під час шлюбу, тому перейшла у спільну власність [PERSON] та [PERSON] [PERSON] не набув права власності на спірну квартиру, тому не мав права її продавати, відповідно [PERSON] та [PERSON] не набули права власності на квартиру. Він має законне право вимагати від будь-яких осіб, які володіють спірною квартирою повернути йому дану квартиру (т. 1, а.с. 130-137). Просив суд ухвалити рішення, яким: -витребувати від [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS]; -зобов'язати [PERSON] та [PERSON] передати йому квартиру [ADDRESS]; -зобов'язати [PERSON] передати йому ключі від квартири [ADDRESS]; -зобов'язати [PERSON] передати йому ключі від квартири [ADDRESS]. У судовому засіданні представник позивача підтримав заявлений позов та просив його задовольнити з наведених у ньому підстав. Надав суду письмові пояснення, в яких додатково зазначив, що позивач та його мати були співвласниками спірної квартири. [PERSON] померла [INFO] року від тяжких тілесних ушкоджень. Вироком Солом'янського районного суду м. Києва від 19 грудня 2011 року позивач був визнаний винним у нанесенні їй цих ушкоджень, тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 121 КК України. У вироку зазначається, що умисел [PERSON] був направлений на нанесення тяжких тілесних ушкоджень, а не на позбавлення її життя. Щодо наслідків у вигляді смерті, то вина [PERSON] виражається в формі необережності. За таких обставин, на [PERSON] не поширюється положення ч. 1 ст. 1224 ЦК України, тому він має право на спадкування за законом після смерті [PERSON] її частки в квартирі (т. 1, а.с. 215-216). Представники відповідачів вважали, що позовна заява не підлягає задоволенню. Надали суду письмові заперечення проти позову (т. 1, а.с. 197-199). Зазначили, що [PERSON] придбала у [PERSON] квартиру [ADDRESS] та сплатила за квартиру грошові кошти в розмірі 340000 гривень. Сторона позивача посилається на те, що власником квартири є [PERSON] (1/2 частини відповідно до свідоцтва про право власності, а 1/2 частина як спадщина після смерті його матері). Разом з тим, він не має права вступити в спадщину, оскільки умисно завдав своїй матері тяжких тілесних ушкоджень, які призвели до смерті, що підтверджується вироком суду. На підставі ч. 1 ст. 1224 ЦК України така особа не має права на спадкування, оскільки умисно позбавила життя спадкодавця. У додаткових письмових поясненнях сторони відповідачів вказано, що ч. 1 ст. 388 ЦК України передбачено необхідність встановлення обставин вибуття майна з володіння власника, який вважає своє право власності порушеним та вимагає повернення майна. Позивач вважає, що прийняв спадщину на 1/2 частину спірної квартири, але позивач, по-перше, позбавлений права на спадкування від матері, адже позбавив її життя, а по-друге не отримав правовстановлюючі документи на спадщину. Разом з тим, право на спадщину та право власності є різними поняттями. Використання вказаного у ст. 388 ЦК України способу захисту є виключною прерогативою саме власника майна і за умов вибуття такого майна із його володіння (т. 2, а.с. 68-69). Треті особи у судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись. Приватний нотаріус КМНО Кащук В.О. та приватний нотаріус КМНО Манойло Н.Г. направили до суду заяви про розгляд справи без їх участі (т. 1, а.с. 77, т. 2, а.с. 26). Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належала на праві власності [PERSON] та [PERSON] в рівних частках, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 23 липня 2008 року (т. 1, а.с. 13). [PERSON] померла [INFO] року (т. 2, а.с. 58). [PERSON] є її сином та на день її смерті був зареєстрований і мешкав з матір'ю за однією адресою - [ADDRESS] (т. 1, а.с. 221, т. 2, а.с. 59). 26 липня 2011 року між [PERSON], який діяв від свого імені та від імені [PERSON] (на підставі довіреності) - продавці, з однієї сторони, та [PERSON] - покупець, з іншої сторони, укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] у місті Києві (т. 1, а.с. 18-21). 10 вересня 2012 року між [PERSON] - продавець, з однієї сторони, та [PERSON] - покупець, з іншої сторони, укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] у місті Києві (т. 1, а.с. 22-23). 22 квітня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] у місті Києві (т. 1, а.с. 126-128). Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 12 вересня 2013 року визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON], який діяв за себе та від імені [PERSON], та [PERSON] 26 липня 2011 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зінченко Н.Л. (т. 1, а.с. 24-27). Позивач посилається на те, що належна йому квартира підлягає витребуванню від [PERSON] та її чоловіка [PERSON] Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. [PERSON] на день смерті [PERSON] був зареєстрований та мешкав разом з матір'ю, з заявою про відмову від спадщини він до нотаріальної контори не звертався, тому є таким, що прийняв спадщину після смерті матері. Частинами 1, 3 ст. 1296 ЦК України визначено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. З заявою про надання документів для вирішення спадкових питань позивача звернувся до нотаріальної контори 24 грудня 2014 року (т. 2, а.с. 57). Разом з тим, на цей час спірна квартира вже була зареєстрована на праві власності за [PERSON], тому позивач був позбавлений можливості отримати свідоцтво про право на спадщину та зареєструвати своє право власності. У ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 330 ЦК України передбачено якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1)було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2)було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3)вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. З наданих суду документів вбачається, що квартира [ADDRESS] вибула з володіння [PERSON] як власника квартири не з його волі іншим шляхом. Такі обставини встановлені рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 12 вересня 2013 року. Зазначено, що під час укладання договору від 26 липня 2011 року (первинний договір купівлі-продажу квартири) [PERSON] утримувався під вартою в Київському слідчому ізоляторі № 13 та не міг бути присутнім під час підписання договору купівлі-продажу квартири. Крім того, з висновку експерта науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Головного управління МВС України в м. Києві від 21 січня 2013 року вбачалось, що підписи від імені [PERSON] в договорі купівлі-продажу квартири виконані не [PERSON], а іншою особою. Рукописні записи від імені [PERSON] в договорі купівлі-продажу квартири виконані не [PERSON], а іншою особою. Також з довіреності від 12 липня 2011 року, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зубковою О.Л., зареєстрованої в реєстрі за № 1143, слідувало, що [PERSON], на підставі укладеного з повіреним усного договору доручення уповноважила [PERSON] бути її представником з усіма необхідними повноваженнями в будь-яких органах, установах чи організаціях, незалежно від форми власності чи підпорядкування, з питань пов'язаних з управлінням та розпорядженням належною її на праві власності частиною квартири [ADDRESS]. Разом з тим, згідно Актового запису про смерть № 13192 від 26 липня 2011 року, [PERSON] померла [INFO] року (т. 1, а.с. 25-26). За таких обставин, суд вважає, що вимоги позивача про витребування та передання спірної квартири ґрунтуються на законі. Заперечуючи проти вимог позивача сторона відповідачів також посилається на те, що він не має права вступити в спадщину, оскільки умисно завдав своїй матері тяжких тілесних ушкоджень, які призвели до смерті, що підтверджується вироком суду. Відповідно до ч. 1 ст. 1224 ЦК України не мають права на спадкування особи, які умисно позбавили життя спадкодавця чи будь-кого з можливих спадкоємців або вчинили замах на їхнє життя. Встановлено, що вироком Солом'янського районного суду м. Києва від 19 грудня 2015 року [PERSON] визнано винуватим за ст. 121 ч. 2 КК України і призначено йому покарання відповідно до ст. 69 КК України у виді 6 (шести) років позбавлення волі (т. 1, а.с. 241-246). У цьому вироку зазначено, що суд вважав підсудного [PERSON] винуватим у вчиненні умисних дій, які виразилися у спричиненні умисного тяжкого тілесного ушкодження, тобто умисного тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, що спричинило смерть потерпілого, і кваліфікував дії підсудного за ст. 121 ч. 2 КК України. Умисел [PERSON] у момент конфлікту був направлений на нанесення тяжких тілесних ушкоджень потерпілій, а також про його вину у формі необережності щодо наслідків у вигляді смерті потерпілої. Суд також враховував, що дії підсудного були обумовлені поведінкою потерпілої відносно нього, характером відносин, який склався між підсудним та потерпілою протягом тривалого часу, що він протягом багатьох років піклувався про підсудну, яка була важко психічно хворою, лікував її та намагався влаштувати її до спеціального закладу догляду, та в зв'язку з цим перебував у відповідному складному психологічному стані, а тому вчинив злочин внаслідок збігу тяжких сімейних обставин (т. 1, а.с. 245). У такому випадку позивач не втратив права на спадкування після смерті своєї матері, оскільки в його діях не було умислу на позбавлення життя. Саме на такі обставини посилався і представник позивача в додаткових поясненнях на позовну заяву (т. 1, а.с. 215-216). З таких обставин, суд вважає, що доводи позивача щодо свого права на спадкування та вибуття спірної квартири з його власності поза його волею, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні. Не підлягає задоволенню вимога позивача про зобов'язання відповідачів передати йому ключі від спірної квартири. У судовому засіданні стороною позивача не було надано будь-яких доказів на підтвердження того, що зазначені ключі належать замкам, які були встановлені в його квартирі та також вибули з його володіння. Навпаки, з пояснень сторони відповідачів вбачається, що ними в квартирі був проведений ремонт та встановлені, зокрема, нові замки. З огляду на наведене, позов підлягає частковому задоволенню.

Outcome: partial