Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-28 00:00:00

23.03.2021 року позивач [PERSON] звернувся до Овідіопольського районного суду Одеської області з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Таїровська селищна рада Одеського району Одеської області про встановлення безкоштовного земельного сервітуту, у якому просив встановити на користь [PERSON] безкоштовний земельний сервітут, який полягає у праві проходу та проїзду, через земельну ділянку [NUMBER] з кадастровим номером 5123755800:02:009:0171, що розташована масив [ADDRESS] , яка належить на праві власності [PERSON] та [PERSON] ; витрати по сплаті судових витрат покласти на відповідачів. Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися, представник позивача надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, наполягав на задоволенні позову, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідачі та представник третьої особи у судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи, повідомлялись належним чином. За таких обставин, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Із матеріалів справи вбачається, що 20.01.2005 року на підставі рішення сесії Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області №592-ІV у [PERSON] виникло право власності на земельну ділянку, загальною площею 1,6203 га, кадастровий номер 5123755800:02:009:0004, призначення земельної ділянки - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Згодом, зазначена земельна ділянка була поділена на 13 земельних ділянок, які були надані громадянам для будівництва будинків та дороги, яка належить на праві власності відповідачам, [PERSON] та [PERSON] . 07.03.2014 року на підставі договору купівлі-продажу [PERSON] придбав одну з вищезазначених земельний ділянок ділянку № [NUMBER] , кадастровий номер 5123755800:02:009:0168, яка розташована в [ADDRESS] . Даний договір купівлі-продажу укладений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Медведенко Ю.В. та зареєстровано у реєстрі за №532. Відповідно до п. 1.1. договору купівлі-продажу [PERSON] (колишня дружина відповідача) передала земельну ділянку, розміром 0,05 га у власність [PERSON] , а [PERSON] прийняв та сплатив за неї обговорену грошову суму. Зазначена земельна ділянка [NUMBER] - є дорогою та належить відповідачам, кадастровий номер 5123755800:02:009:0171, розташована у [ADDRESS] , [PERSON] - на підставі права власності, реєстраційний номер 31708742, [PERSON] - на підставі права власності, реєстраційний номер 31708736. З урахуванням місця розташування обох земельних ділянок, доступ до земельної ділянки [PERSON] здійснюється з дороги, що є власністю [PERSON] та [PERSON] , однак відповідно до цільового призначення, земельна ділянка фактично є землею загального користування, а тому [PERSON] [PERSON] повинні були передати її на облік до Таїровської селищної ради. 16.11.2020 року адвокатом Савенко Людмилою Анатоліївною в інтересах [PERSON] на адресу Таїровської селищної ради направлено адвокатський запит для встановлення факту передання земельної ділянки - дороги на облік Таїровської селищної ради, як земельної ділянки загального користування. Однак у відповідь на даний адвокатський запит 20.11.2020 року було отримано лист Таїровської селищної ради, в якому зазначено, що дана земельна ділянка на облік Таїровської селищної ради не передавалась та перебуває у приватній власності [PERSON] , а також те, що сплата земельного податку на дану земельну ділянку не відбувається. Відповідно до статті 401 Цивільного кодексу України: «1. Право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. 2. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).» Частиною першою статті 98 Земельного кодексу України визначено, що: «право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками)». Пунктом «а» ч.1 ст. 99 Земельного кодексу України встановлено, що: «Власники або землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати встановлення таких земельних сервітутів: б) право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху» Частиною першою статті 402 Цивільного кодексу України визначено, що: «сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду». Частина перша статті 100 Земельного кодексу України говорить, про те, що: «сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду». Відповідно до частини четвертої статті 98 Земельного кодексу України: «земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений». Позивач вважає, що земельний сервітут, який полягає у наданні [PERSON] права користування, проходу, проїзду через земельну ділянку [PERSON] має бути поширений на всю земельну ділянку [PERSON] , визначену у плані, що додається. Такий спосіб встановлення земельного сервітуту є найменш обтяжливим для відповідача, оскільки дана земельна ділянка, яка протягом багатьох років використовується та буде використовуватись для цих цілей, має належати до загального користування усіма жителями ж/м «Дружний». Стаття 403 Цивільного кодексу України встановлює: «сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку». З урахуванням того, що можливості доступу [PERSON] до своєї земельної ділянки мають постійний характер і не можуть зникнути протягом певного часу, [PERSON] вважає, що земельний сервітут має бути встановлений без визначення строку. Відповідно до частини третьої статті 403 Цивільного кодексу України: «особа, яка користується сервітутом, зобов`язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду.». Відповідно до правової позиції Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду згідно з Постановою від 20 травня 2020 року у справі № 308/8156/14-ц встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого користування чужим майном. Ст.ст. 92, 93, 98, 102 ЗК України передбачено користування земельною ділянкою на праві постійного користування, оренди, сервітуту, еміфітевзису та суперфіцію. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений. Згідно з правовою позицією Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду згідно з Постановою від 17 січня 2019 року у справі № 607/12777/17 закон вимагає від позивача надання суду доказів того, що обслуговування та користування будинковолодінням є неможливим без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки. Отже, проаналізувавши вище написане, суд дійшов до висновку, що має враховуватися, що: правове регулювання дій щодо встановлення сервітуту має здійснюватися виключно між власником (володільцем) земельної ділянки та особою, яка має намір нею користуватися, а тому необхідно визначити суб`єктний склад спірних правовідносин відповідно до частини другої статті 402, частини другої статті 404 ЦК України (правовий висновок, викладений у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 листопада 2018 року у справі № 642/3165/17 (провадження № 61-14776св18); метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задоволення такої потреби в інший спосіб, тобто якщо власник земельної ділянки відмовляється укласти угоду про встановлення земельного сервітуту або сторони не можуть дійти згоди про його умови (правовий висновок, викладений у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 351/1146/16-ц (провадження № 61-14776св18). Стаття 41 Конституції України та глава 23 розділу 1 Книги третьої Цивільного кодексу (ЦК) України закріплюють основоположні принципи права власності, основним з яких є її непорушність. Законодавець імперативно зазначає, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право на захист власності викладено у ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів». За положеннями ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 404 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту. Аналіз норм чинного законодавства свідчить, що метою сервітуту є задоволення потреб власника, землекористувача земельної ділянки або іншої заінтересованої особи для ефективного використання земельної ділянки; умовою встановлення сервітуту є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб. У рішенні суду має бути чітко визначено обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого користування чужим майном. Речове право у вигляді сервітуту дає змогу власникові повною мірою реалізувати надані йому правомочності щодо належного цій особі майна і забезпечити його ефективне використання, а також передбачає право на задоволення немайнових інтересів інших осіб, речове право яких на чужу річ не повязана зі здійсненням майнових прав. Відповідно до правової позиції Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду згідно з постановою від 26.03.2020 у справі № 383/153/17 системний аналіз положень законодавства дає підстави для висновку про можливість встановлення земельного сервітуту шляхом надання права проїзду та проходу через належну іншій особі земельну ділянку у разі, якщо задовольнити таку потребу у будь-який інший спосіб неможливо. Згідно ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Оскільки відповідачі перешкоджають позивачу використовувати свою власність у повному обсязі, порушене право позивача підлягає захисту згідно, а саме шляхом встановлення сервітуту на земельну ділянку відповідачів. Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливийі публічнийрозгляд його справиупродовж розумногостроку кореспондуєтьсяз обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (AlimentariaSandersS.A. v. Spain). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»). Приймаючи рішення Суд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії»(Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). На підставі викладеного та

Outcome: approved