Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-19 00:00:00

24.07.2017 р. позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Обгрунтовуючи позовні вимоги посилається на те, що 05 вересня 2003 р. зареєструвала шлюб з відповідачем. В період шлюбу на спільні кошти позивачкою та відповідачем було придбано наступне майно: 3-х кімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS]; шафа-купе вартістю 6 000.00 грн.; пральна машина «Indesit wiul83», вартістю 1 900.00 грн.; швейна машина «Janome 1143», вартістю 600.00 грн.; водонагрівач «Electolux Ewh80» вартістю 2 500.00 грн.; дитячі меблі (шафа, шафа-пенал, стіл, ліжко) вартістю 7 000.00 грн.; матрац Мехико вартістю 600.00 грн.; холодильник «Liebherr Cp400321» вартістю 3 500.00 грн.; телевізор «Samsung» вартістю 500.00 грн.; мікрохвильова піч «Samsung Ce287dnr» вартістю 600.00 грн.; журнальний стіл вартістю 200.00 грн.; перепкокій вартістю 1 400.00 грн.; ноутбук «Toshiba psl 33e» серія №Y6104474W вартістю 1 500.00 грн.; факс «Canon mf4140» вартістю 1 000.00 грн.; ліжко двоспальне вартістю 2 500.00 грн.; матрац двоспальний вартістю 1 000.00 грн.; м'який куток (диван, два крісла) вартістю 3 500.00 грн.; кухонні меблі (кухонний куток, стіл, 4 стільця) вартістю 2 000.00 грн.; крісло вартістю 250.00 грн.; телевізор «Lg421s561t» вартістю 4 500.00 грн.; тумба для телевізора вартістю 1 000.00 грн.; магнітола «Philips az382/12» вартістю 600.00 грн.; обігрівач масляний вартістю 1 000.00 грн.; комп'ютерний стіл вартістю 1 200.00 грн. Загальна вартість майна становить 44 850.00 грн. На даний час з позивачкою проживає дитина спільний син сторін - [PERSON], [INFO] Позивачка самостійно утримує дитину, дбає про нього, одягає його, годує, сплачує за навчання та лікарів, сплачує за його дозвілля та відпочинок. Іншого житла для проживання позивачка не має. Просить визнати за відповідачем право власності на ? частину квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], та визнати за відповідачем право власності на наступне майно: передпокій; ноутбук Toshiba psl 33e серія №Y6104474W.; факс Canon mf 4140.; ліжко двоспальне; матрац двоспальний; м'який куток (диван, два крісла); кухонні меблі (кухонний куток, стіл, 4 стільця), крісло; телевізор Lg421 Ls 561t; тумбу для телевізора; магнітолу Philips az382/12; обігрівач масляний; комп'ютерний стіл; водонагрівач Electrolux Ewh80; холодильник Liebherr Ср400321. Загальною вартістю 27 450.00 грн. Позивач просить визнати за нею право власності на ? частину квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та визнати за нею право власності на наступне майно: шафу-купе; пральну машину «Indesit wiul83; швейну машинку «Janome» 1143; дитячі меблі (шафа, шафа-пенал, стіл, ліжко); матрац Мехико; телевізор «Samsung»; мікрохвильову піч «Samsung Ce287dnr»; журнальний стіл. Загальною вартістю 17 400.00 грн. Ухвалою суду від 09.08.2017 року відкрито провадження у даній цивільній справі та призначено її судовий розгляд. 02.11.2017 року відповідачем у справі подано письмові заперечення проти позову, в яких зазначено, що шлюб з позивачкою було зареєстровано 05 вересня 2003 р. На цю дату вік відповідача складав 31 рік, а позивачці було 20 років. Позивачка тільки закінчила навчання. Відповідач працював з 1996 р. Протягом 2004-2008 р. крім основної роботи займався підприємницькою діяльністю. У відповідача у власності з 1998 р. була квартира, автомобіль ГАЗ-3110, заощадження для створення сім'ї. Витрати на весільні заходи були повністю забезпечені відповідачем. Після одруження позивачка була зареєстровано в квартирі, що належала відповідачу на праві особистої приватної власності. Навчання позивача у період з 2003-2008 р. повністю профінансував відповідач. Після народження сина у 2005 р. у нього на повному утриманні стало двоє осіб. Протягом восьми років перебування у шлюбі позивачка матеріально забезпечувалась виключно за рахунок відповідача. Тільки у 2012 р. позивачка почала працювати продавцем на речовому ринку і перестала брати кошти у відповідача на особисті потреби. Трохи пізніше позивачка почала сплачувати фонди школи і класу сина (50-60 грн. щомісяця), іноді купувала йому деякий одяг, канцелярські приналежності, зошити, іноді купувала деякі продукти харчування. Після народження сина, відповідач отримавши згоду свого батька [PERSON], допомогти матеріально у питанні зміни житла, почав пошуки нової квартири та виставив на продаж свою квартиру. Купівлі-продаж нової квартири і квартири відповідача були організовані в один день, оскільки грошові кошти, виручені за продаж однокімнатної квартири, що належала відповідачу на праві особистої власності, були відразу повністю витрачені на купівлю нової квартири і становили половину вартості останньої 120 000,00 доларів США, іншу половину вартості нового житла відповідач сплатив за рахунок позичених у батька грошей за договором позики від 08.09.2006 р. [PERSON] дізнавшись про претензії позивачки на квартиру, викладені в позовній заяві, 05 жовтня 2017 р. вручив відповідачу письмову вимогу про повернення позики у розмірі 60 000 доларів США. Строк виконання зобов'язань з повернення позикових коштів сплив 12 жовтня 2017 р. Таким чином, відповідач вважає, що твердження позивачки про те, що квартира придбана на спільні кошти, не відповідає дійсності, а вимога про визнання за нею права власності на ? частину квартири є необґрунтованою, безпідставною.Крім того, відповідач наголошував на тому, що у нього з позивачкою ніколи не було спільних коштів. До 2012 р. у позивачки грошей взагалі не було. Відповідач просив, щоб за рішенням суду за позивачкою було визнано право власності на ? частину шафи-купе; пральну машину «Indesit wiul83»; телевізор «Samsung»; мікрохвильову піч «Samsung Ce287dnr», в задоволені решти позовних вимог просив відмовити. 29.01.2018 р. позивачка надала суду пояснення на заперечення [PERSON] В яких зазначає, що наприкінці 2002 р. почала зустрічатись з відповідачем, часто бувала у нього в квартирі [ADDRESS]. Потрохи почала наводити там затишок, прибирала, готувала та прасувала речі відповідача, а з допомогою свого батька [PERSON] застелили в цій квартирі балкон. Після закінчення навчання у технікуму готельного господарства позивачка одразу почала працювати покоївкою у готелі «Експрес» та поступила на заочне відділення на третій курс Київського університету туризму, економіки та права. У серпні 2003 р. за добру роботу, позивачці запропонували підвищення «черговою покоївкою на поверсі», однак графік роботи був цілодобовий і позивачка повинна була залишатись в готелі на ніч. Такий графік роботи не сподобався відповідачу та він змусив її звільнитися. Жодного дня позивачка не сиділа вдома. Одразу після звільнення з готелю, почала шукати роботу, стояла на обліку у Деснянському центрі зайнятості. Поки позивачка шукала роботу, відповідач запропонував їй попрацювати у його рідної сестри, [PERSON], нянею. У лютому 2004 р. сестра відповідача, запропонувала їй ще працювати в неї продавцем, так з лютого 2004 р. по липень 2004 р. позивачка працювала в неї неофіційно, а з липня 2004 року вона оформила її офіційно. Позивачка працювала з понеділка по п'ятницю продавцем, а у суботу та неділю нянею. 28 січня 2005 р. через непорозуміння з [PERSON] позивачка вимушена була звільнитись, але продовжувала доглядати її дитину. Так позивачка працювала до народження свого сина. Після народження сина його вихованням, розвитком, дозвіллям та утриманням займається виключно позивачка. Відповідач не бажав, щоб позивачка йшла працювати коли сину виповнилось три роки, він бажав, щоб позивачка і далі доглядала дитину та займалась домашнім господарством. Кожного разу після того, як позивачка витрачала кошти, вона звітувала відповідачу де і куди вона їх витратила, оскільки сімейні кошти завжди зберігались у відповідача. Саме через брак коштів, позивачка почала працювати при цьому продовжувала вести домашне господарство та займатись вихованням сина. Мати позивачки допомогала купляти речі в нову квартиру, забезпечувала всіх необхідним. Крім того, батько позивачки надав відповідачу свій гаражний бркс [NUMBER], який розташований в гаражному кооперативі «Супутник-1», що знаходиться за адресою: м.Київ, вул. Крайня, 17 для ведення підприємницької діяльності. 11 травня 2017 р. на підставі договору дарування, батько позивачки подарував їй цей гараж, в якому відповідач продовжував введення підприємницької діяльності. На що відповідач витрачав свій дохід від підприємницької діяльності позивачці не відомо. З моменту офіційного припинення підприємницької діяльності та кінець грудня 2017 р. відповідач неофіційно здійснював підприємницьку діяльність. Проживати з відповідачем окремо сторони почали з 10 серпня 2017 року. Позивачка наголошувала но тому, що на час купівлі спірної квартири у них з відповідачем вже були заощадження, оскільки зароблені та подаровані грошові кошти не витрачали. Також на купівлю спірної квартири грошові кошти давали її батьки та батьки відповідача для сім'ї. Про те, що відповідач отримав грошові кошти в розмірпі 303.000 грн. позивачці не було відомо, вважає, що ці кошти він витратив не на родину, вважає договіо позики і розписку фіктивними. Крім того, позивачка зазначила, що відповідач почав користуватись транспортним засобом Toyota Camry легковий седан, номер шасі кузова [NUMBER], колір коричневий, р.н. [NUMBER], який був зареєстрований на його матір [PERSON] Даний транспортний засіб на час перереєстрації на мати відповідача коштував біля 30 000 доларів США, що складає 150 00 грн. тобто, як вважає позивачка половина продажу однокімнатної квартири відповідача. На решту грошових коштів, отриманих від продажу своєї квартири відповідач придбав транспортний засіб JAC вантажний малотоннажний фургон-В зареєстрований на відповідача у 2011 р. Крім того, відповідач з 2012 р. не працює, підприємницьку діяльність припинив у 2008 р., але на якісь грошові кошти продовжує жити. На підставі викладеного просила суд задовольнити позовні вимоги. 05.02.2018 р. на адресу суду надійшло клопотання позивачки про допит в якості свідків:[PERSON], [PERSON] та [PERSON], а також надійшла відповідь позивачаки на відзив відповідача, яка долучена до матеріалів справи. Відповідно до Перехідних положень Цивільного процесуального Кодексу України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Заяви і скарги, подані до набрання чинності цією редакцією Кодексу, провадження за якими не відкрито на момент набрання ним чинності, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Ухвалою суду від 20.02.2018 р. призначено справу до підготовчого засідання за правилами загального позовного провадження. Крім того, суд роз'яснив відповідачу право надіслати судупротягом п'ятнадцяти днів з дня отримання ухвали про призначення справи до підготовчого провадження у справі відзив на позовну заяву і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), що підтверджують заперечення проти позову та надіслати позивачці у справі копію відзиву та доданих до нього документів. 06.03.2018 р. на адресу суду надійшов відзив [PERSON] на позовну заяву, в якому просить позов [PERSON] задовольнити частково, визнати за [PERSON] право власності на ? частину шафи-купе; пральну машину «Indesit wiul83»; телевізор «Samsung»; мікрохвильову піч «Samsung Ce287dnr», в задоволені решти позовних вимог просив відмовити, відзив з додатками до нього долучений до матеріалів справи (а.с. 115-151). 30.03.2018 р. на адресу суду надійшла відповідь [PERSON] на відзив [PERSON], в якому позивачка просила позовну заяву задовольнити в повному обсязі, відповідь на відзив з додатками долучено до матеріалів справи (а.с. 152-174). 04.04.2018 р. в судовому засіданні відповідач [PERSON] надав до суду заперечення на відповідь на відзив з додатками, який долучений до матеріалів справи, а також подав до суду заяву про допит в якості свідків неповнолітнього [PERSON], [INFO] та [PERSON] Протокольною ухвалою суду від 04.04.2018 р. клопотання позивача від 05.02.2018 р. про допит свідків задоволено частково. Крім того, протокольною ухвалою суду від 04.04.2018 р. клопотання відповідача про допит свідків задоволено частково, закрито підготовче судове засідання та призначено розгляд справи по суті. 12.10.2018 р. в судовому засіданні відповідач [PERSON] заявив клопотання про долучення до матеріалів справи пояснення по справі з додатком. Протокольною ухвалою суду від 12.10.2018 р. задоволено клопотання відповідача, долучено до матеріалів справи письмові пояснення на позов з додатком до них. В судовому засіданні 20.12.2018 р. позивачка та представник позивачки позовні вимоги підтримали, та просили суд винести рішення про його задоволення. В судовому засіданні 20.12.2018 р. відповідач подав заключне слово, що викладене в письмовому вигляді, та долучено до матеріалів справи. Просив суд позов задовольнити частково, оскільки визнає за позивачем право власності лише на ? частину шафи-купе; пральну машину «Indesit wiul83»; телевізор «Samsung»; мікрохвильову піч «Samsung Ce287dnr», в задоволені решти позовних вимог просив відмовити. Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, заслухавши пояснення сторін, свідків, оцінивши зібрані по справі докази, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов до наступного висновку. Правовідносини по позову регулюються Сімейним Кодексом України (далі за текстом СК України) та Цивільним Кодексом України(далі за текстом ЦК України). Вирішуючи по суті даний спір, який виник між сторонами, щодо поділу майна подружжя, суд виходить з того, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п.6 ч.1 ст.3 ЦК України). Відповідно до ст.3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки, через формулювання її ознак. Відповідно до ст.60 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, підставою набуття подружжям права спільної сумісної власності є лише одна обставина: набуття (придбання, виготовлення, спорудження) майна за час шлюбу. Якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім'я одного із подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя. Якщо у відповідному документі (договорі купівлі-продажу, договорі про державну реєстрацію прав та їх обтяжень) власником чи набувачем вказано, лише чоловіка, це ще не значить, що він є одноосібним власником майна. Відповідно до ст.68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об'єктом спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Відповідно до ст.368 ч.3 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Судом встановлено, що сторони у справі позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 05 вересня 2003 року, який рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 29 листопада 2017 року був розірваний. Від шлюбу у подружжя народився син - [PERSON], [INFO]. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 30.05.2018 року з відповідача [PERSON] стягнуто аліменти на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої дитини - сина [PERSON], [INFO], у розмірі 1860, 00 грн. щомісячно, починаючи з 28 грудня 2017 року і до повноліття дитини. Стягнуто з [PERSON] на користь держави судовий збір у розмірі 704, 80 грн. Постановою Апеляційного суду м.Києва від 29.08.2018 р. рішення Деснянського районного суду м.Києва від 30 травня 2018 р. в частині стягнення з [PERSON] суми судового збору на користь держави, змінено, зменшено розмір стягнутого судового збору з 704 грн. 80 до 640 грн. В решті рішення Деснянського районного суду м. Києва залишено без змін. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно копії договору купівлі-продажу квартири від 15 вересня 2006 р., посвідченого Кравченко І.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за р.№2323у, зареєстрованого Київським міським бюро технічної інвентаризації від 20.09.2006 р. за р. №44680, [PERSON] було придбано квартиру [ADDRESS], вартість квартири згідно договору становить 606 000.00 грн. ( а.с. 7-8). Як наголошувала в судовому засіданні сторона позивача, в зазначену квартиру, за спільні кошти подружжя було придбано: шафа-купе вартістю 6 000.00 грн.; пральна машина «Indesit wiul83», вартістю 1 900.00 грн.; швейна машина «Janome 1143», вартістю 600.00 грн.; водонагрівач «Electolux Ewh80» вартістю 2 500.00 грн.; дитячі меблі (шафа, шафа-пенал, стіл, ліжко) вартістю 7 000.00 грн.; матрац Мехико вартістю 600.00 грн.; холодильник «Liebherr Cp400321» вартістю 3 500.00 грн.; телевізор «Samsung» вартістю 500.00 грн.; мікрохвильова піч «Samsung Ce287dnr» вартістю 600.00 грн.; журнальний стіл вартістю 200.00 грн.; перепкокій вартістю 1 400.00 грн.; ноутбук «Toshiba psl 33e» серія №Y6104474W вартістю 1 500.00 грн.; факс «Canon mf4140» вартістю 1 000.00 грн.; ліжко двоспальне вартістю 2 500.00 грн.; матрац двоспальний вартістю 1 000.00 грн.; м'який куток (диван, два крісла) вартістю 3 500.00 грн.; кухонні меблі (кухонний куток, стіл, 4 стільця) вартістю 2 000.00 грн.; крісло вартістю 250.00 грн.; телевізор «Lg421s561t» вартістю 4 500.00 грн.; тумба для телевізора вартістю 1 000.00 грн.; магнітола «Philips az382/12» вартістю 600.00 грн.; обігрівач масляний вартістю 1 000.00 грн.; комп'ютерний стіл вартістю 1 200.00 грн. Загальна вартість майна становить 44 850.00 грн. Щодо позовних вимог позивачки про визнання за нею та відповідачем права власності за кожним по ? частині квартири [ADDRESS], судом встановлено наступне. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила суду, що вона являється подругою позивачки, познайомилась з нею весною 2004 р. Всі речі свого молодшого сина, свідок віддавала позивачці, так як різниця у віці між дітьми п'ять місяців. Крім того, свідок допомогала позивачці як могла і чим могла. Неодноразово свідок бувала в квартирі [ADDRESS]. [PERSON] також пояснила, що до трьох років вона віддавала позивачці дитячі речі для її сина [PERSON]. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON], пояснила суду, що вона є рідною сестрою відповідача, також повідомила суду, що коли її брат одружився на [PERSON], вона поступила на заочне навчання, і її брат повністю сплачував кошти за це навчання. Крім того, свідок пояснила, що у відповідача була своя власна квартира по [ADDRESS], її брат був достатньо матеріально забезпечений. Відповідач також займався підприємницькою діяльністю. А також їй відомо, що відповідач позичив у їх батька 60 000 доларів США, та продав свою квартиру по вул. Захарівській, також за 60 000 доларів США і на ці кошти купив квартиру по вул. Лісківській. Стверджувала, що позивачка жодних коштів не вкладала на купівлю даної квартири. Судом також встановлено, що до шлюбу відповідачу на праві власності належала квартира [ADDRESS], яка була відчужена ним 15 вересня 2006 року за договором купівлі-продажу квартири, посвідченого Ковальчуком С.П. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, за р.№3707, з якого вбачається, що продаж зазначеної квартири вчинено за 308 050.00 грн. Крім того, відповідач надав суду копію договору позики від 08.09.2006 р. з якого вбачається, що [PERSON] позичив [PERSON] грошові кошти в розмірі 303 000.00 грн., під розписку (а.с.41-42). Як наголошував відповідач в судових засіданнях, та зазначав в письмових поясненнях, дану суму коштів він позичив на придбання квартири [ADDRESS], оскільки коштів від продажу його квартири не вистачало. Тобто, як встановлено судом та підтверджується копіями договорів купівлі - продажу квартир від 15.09.2006 р, відчужена квартира відповідача [ADDRESS] та придбання квартири [ADDRESS], відбулось в один день. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. З огляду на наведене та враховуючи, що спірна квартира була придбана в один день після продажу відповідачем належної йому квартири, та протягом незначного періоду після отримання відповідачем коштів за договором позики, а позивачкою не надано належних доказів, що для придбання спірної квартири було використано спільні кошти подружжя, суд приходить до висновку, що спірне майно квартира [ADDRESS], є особистою власністю відповідача, оскільки придбано за кошти, що належали йому особисто. При цьому суд враховує, що для придбання спірної квартири витрачено 606 000.00 грн, а відповідачем отримано від продажу квартири 308 050.00 грн., та від договору позики 303 000.00 грн. тобто більше ніж вартість придбаного майна, що свідчить про реальну можливість придбання ним цього майна. У ст. 65 СК України закріплено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Тобто, згоду на надання купівлі квартири за ціною та на умовах які зазначені в договорі купівлі-продажу, повинна бути нотаріально посвідчена, в якій чітко зазначається, що купівля майна здійснюється наприклад її чоловіком в інтересах сім'ї та їй роз'яснено, що вказане майно є їхньою спільною сумісною власністю подружжя. Натомість таких доказів позивачка суду не надала. Отже, посилання позивачки на її усну згоду щодо придбання відповідачем квартири [ADDRESS], не може бути підставою для визнання цього майна спільною сумісною власністю подружжя та спростовує висновків суду про те, що придбане майно є особистою власністю відповідача, оскільки придбано за його особисті кошти. При цьому, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, необхідно установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У зв'язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, позивачкою не надано суду жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували придбання спірної квартири [ADDRESS], за рахунок спільних сумісних коштів як подружжя, а тому суд відмовляє у задоволенні позову в цій частині. Щодо позовних вимог позивачки стосовно поділу іншого набутого ними з відповідачем у шлюбі майна: шафа-купе вартістю 6 000.00 грн.; пральна машина «Indesit wiul83», вартістю 1 900.00 грн.; швейна машина «Janome 1143», вартістю 600.00 грн.; водонагрівач «Electolux Ewh80» вартістю 2 500.00 грн.; дитячі меблі (шафа, шафа-пенал, стіл, ліжко) вартістю 7 000.00 грн.; матрац Мехико вартістю 600.00 грн.; холодильник «Liebherr Cp400321» вартістю 3 500.00 грн.; телевізор «Samsung» вартістю 500.00 грн.; мікрохвильова піч «Samsung Ce287dnr» вартістю 600.00 грн.; журнальний стіл вартістю 200.00 грн.; перепкокій вартістю 1 400.00 грн.; ноутбук «Toshiba psl 33e» серія №Y6104474W вартістю 1 500.00 грн.; факс «Canon mf4140» вартістю 1 000.00 грн.; ліжко двоспальне вартістю 2 500.00 грн.; матрац двоспальний вартістю 1 000.00 грн.; м'який куток (диван, два крісла) вартістю 3 500.00 грн.; кухонні меблі (кухонний куток, стіл, 4 стільця) вартістю 2 000.00 грн.; крісло вартістю 250.00 грн.; телевізор «Lg421s561t» вартістю 4 500.00 грн.; тумба для телевізора вартістю 1 000.00 грн.; магнітола «Philips az382/12» вартістю 600.00 грн.; обігрівач масляний вартістю 1 000.00 грн.; комп'ютерний стіл вартістю 1 200.00 грн., судом встановлено наступне. Вирішуючи спір, суд виходив з наступних норм законодавства. За частинами 1-4 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з чч.1, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.2 ст.77 ЦПК України). За частинами 1, 2, 4 статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За ч.1 ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України). У відповідності до вимог ст. 70 ч.1 СК України та ст. 372 ЦК України, частки вищезазначеного майна спірної квартири, для кожного зі сторін, є рівними. Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Враховуючи те, що судом встановлено, що майно: шафа-купе вартістю 6 000.00 грн.; пральна машина «Indesit wiul83», вартістю 1 900.00 грн.; швейна машина «Janome 1143», вартістю 600.00 грн.; водонагрівач «Electolux Ewh80» вартістю 2 500.00 грн.; дитячі меблі (шафа, шафа-пенал, стіл, ліжко) вартістю 7 000.00 грн.; матрац Мехико вартістю 600.00 грн.; холодильник «Liebherr Cp400321» вартістю 3 500.00 грн.; телевізор «Samsung» вартістю 500.00 грн.; мікрохвильова піч «Samsung Ce287dnr» вартістю 600.00 грн.; журнальний стіл вартістю 200.00 грн.; перепкокій вартістю 1 400.00 грн.; ноутбук «Toshiba psl 33e» серія №Y6104474W вартістю 1 500.00 грн.; факс «Canon mf4140» вартістю 1 000.00 грн.; ліжко двоспальне вартістю 2 500.00 грн.; матрац двоспальний вартістю 1 000.00 грн.; м'який куток (диван, два крісла) вартістю 3 500.00 грн.; кухонні меблі (кухонний куток, стіл, 4 стільця) вартістю 2 000.00 грн.; крісло вартістю 250.00 грн.; телевізор «Lg421s561t» вартістю 4 500.00 грн.; тумба для телевізора вартістю 1 000.00 грн.; магнітола «Philips az382/12» вартістю 600.00 грн.; обігрівач масляний вартістю 1 000.00 грн.; комп'ютерний стіл вартістю 1 200.00 грн., були придбані у період шлюбу та призначені для облаштування квартири, де проживали як подружжя [PERSON] з [PERSON] та з їх спільною дитиною, вели спільне господарство, підтримували шлюбно-сімейні відносини, суд дійшов висновку про те, що дане майно, є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки купувалося в інтересах сім'ї. Суд не приймає до уваги твердження відповідача, що позивач жодним чином не приймала участі у купівлі вищезазначеного майна, крім того, як вбачається з копії трудової книжки позивачки, остання розпочала свою трудову діяльність з 06.06.2003 р., тобто отримувала заробітну плату, що в свою чергу було внеском у спільні кошти подружжя. Крім того, за правилами ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України). Стаття 69 СК України передбачає, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У статті 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за певних обставин. Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ст. 71 СК України). При проведенні поділу майна подружжя, суд вважає за необхідне визнати за [PERSON] в порядку поділу майна подружжя право власності на наступне майно: шафу-купе; пральну машину «Indesit wiul83; швейну машинку «Janome» 1143; дитячі меблі (шафа, шафа-пенал, стіл, ліжко); матрац Мехико; телевізор «Samsung»; мікрохвильову піч «Samsung Ce287dnr»; журнальний стіл, визнати за [PERSON] в порядку поділу майна подружжя право власності на наступне майно: передпокій; ноутбук Toshiba psl 33e серія №Y6104474W; факс Canon mf 4140; ліжко двоспальне; матрац двоспальний вартістю; м'який куток (диван, два крісла); кухонні меблі (кухонний куток, стіл, 4 стільця); крісло; телевізор Lg421 Ls 561t; тумбу для телевізора; магнітолу Philips az382/12; обігрівач масляний; комп'ютерний стіл; водонагрівач Electrolux Ewh80; холодильник Liebherr Ср400321. Таким чином, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. В силу ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 640.00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial