Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-02 00:00:00

23 травня 2016 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, вимоги якого який в процесі розгляду справи були збільшені, відповідно до якого просив зобов'язати відповідача [PERSON] усунути перешкоди у спілкуванні з дитиною [PERSON], участі у його вихованні, визначивши наступний порядок - субота та/або неділя кожного тижня, з 10.00 до 20.00 години з ночівлею без присутності матері. Мотивує свої вимоги тим, що від шлюбу з відповідачкою має сина [PERSON], [INFO]. Позивач має бажання бачитися з дитиною та приймати участь у його вихованні, однак відповідачка проти цього заперечує та чинить перешкоди у їх спілкуванні. Всі його намагання, з моменту розлучення, нормальним, мирним шляхом врегулювати даний спір призводять лише до конфліктів, через які він не може зустрічатись з дитиною. Весь цей час позивач намагався налагодити зв'язок із дитиною, приймати участь у вихованні сина, його утриманні, розвитку здібностей та забезпечувати його всім необхідним.Створення перешкод відповідачкою його спілкуванню із сином порушує не тільки його права як батька, а порушує права та суперечить інтересам дитини, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом. В судовому засіданні представник позивача вимоги позовної заяви підтримала та просила їх задовольнити. Відповідач та її представник в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову. Із письмових заперечень вбачається, що відповідачка ніколи не перешкоджала своєму колишньому чоловіку у спілкуванні з дитиною навіть до його звернення до судута сама пропонувала йому брати участь у вихованні та спілкуванні із сином, тому після їх розлучення батько регулярно один раз на тиждень без будь-яких перешкод з її боку спілкувався із сином. Проте, кожен раз, коли позивач приїжджав до неї додому начебто на побачення з сином, він постійно ображав її та її батьків, після чого син почав боятися спілкування із батьком та категорично відмовлятися їхати до нього додому. Крім того, відповідач зазначає, що внаслідок примушення дитини до спілкування із батьком, у дитини з'явилася збентеженість, йому почали снитися погані сни, дитина почала ставати агресивною. В листопаді 2016 року відповідач звернулася до незалежного психолога з приводу оцінки психологічного стану свого сина та стану, в якому він перебуває після спілкування з батьком та згідно з висновком психолога підвищена психологічна напруга внаслідок перебування із своїм батьком. Також в березні 2017 року за власною ініціативою [PERSON] було проведено обстеження сина [PERSON] спеціалістом в галузі судової психології, згідно з яким емоційний стан дитини характеризується наявністю ситуативно-тривожних та негавістичних емоційних реакцій при згадуванні про обставини, які відбувалася під час спілкування з батьком. Психолог рекомендував тимчасово припинити зустрічі сина з батьком терміном на 6 місяців з подальшим поступовим відновленням зустрічей дитини з батьком з обов'язковою присутністю матері та врахування бажання дитини до такого спілкування. Відповідач також вказує, що дитини хворіє на плоско-вальгусну деформацію ступнів, у зв'язку з чим потребує тривалого лікування та постійного носіння ортезів та спеціального ортопедичного взуття. В своїх запереченнях відповідач просила встановити час спілкування з сином протягом одного дня на тиждень (з 12.00-14.30) в її присутності або в присутності її матері (бабусі [PERSON]) та з обов'язковим врахуванням бажанням самої дитини. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, просив розгляд справи провести у їх відсутність, позовні вимоги підтримують. В ході розгляду справи представник органу опіки та піклування Фастівської районної державної адміністрації висловлювала свою думку щодо доцільності погодження саме запропонованого батьком графіку спілкування з дитиною. Також пояснила, що при первинному визначені можливого графіку спілкування батька з дитиною, останній був ще надто малим, тому і запропоновано проводити зустрічі спільно разом з матір'ю дитини. Разом з тим, на даний час, дитина вже досягла 4 років, тому спілкування з батьком без присутності матері буде відповідати інтересам дитини та не перешкоджає її нормальному розвиткові. Вислухавши пояснення сторін, вивчивши письмові матеріали справи, суд дійшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до частини 1 статті 141 Сімейного Кодексу України як мати, так і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, зокрема право на її виховання, незалежно від того проживають вони з дитиною чи ні. Згідно статті 157 Сімейного Кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Законом України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів дітей своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь в її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. За принципом 6 Декларації прав дитини, дитина для повного та гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Відповідно до ч. 8 ст. 7 Сімейного Кодексу України , регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 27 квітня 2012 року, який було розірвано рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 16 вересня 2014 року (а.с.9). В період шлюбу у сторін народився син - [PERSON], [INFO], який після розірвання шлюбу залишився проживати разом з матір'ю. Позивач в судовому засіданні зазначав, що бажає приймати участь в вихованні своєї дитини та піклуватися про його здоров'я, духовний та моральний розвиток і має для того все необхідне, проте не може реалізувати своє право через протидію з боку відповідача. Частинами 1 та 2 статті 159 СК України передбачено, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Перевіривши твердження сторін дослідженими доказами, суд приходить до переконання, що з боку матері дитини - відповідача по справі, створюються перешкоди батьку - позивачу по справі, у спілкуванні з сином [PERSON] та у його вихованні, з огляду на наступне. Як встановлено судом та не заперечується сторонами, після розірвання шлюбу у сторін виникли суперечки щодо визначення порядку спілкування дитини з батьком, що стало підставою для звернення останнього до органу опіки та піклування стосовно визначення способу участі у вихованні дитини. Так, відповідно до Листа Фастівської районної державної адміністрації Київської області №06-28/920 від 25 березня 2016 року на засіданні комісії з питань захисту прав дитини за результатом розгляду заяви позивача стосовно визначення способу участі у вихованні дитини, рекомендовано заявнику визначити такі способи його участі у вихованні дитини, як субота або неділя кожного тижня, з 10.00 до 20.00 години або з ночівлею за місцем реєстрації для спілкування з малолітнім сином спільно разом з матір'ю дитини. Матері не перешкоджати батькові у зустрічах та спілкуванням із малолітнім сином (а.с.10). Визначений /рекомендований/ уповноваженим органом порядок участі батька у вихованні дитини влаштував сторін, оскільки ними спроби оскаржити його та/або внести відповідні зміни до нього не вчинялись. Разом з тим, як зазначає позивач, відповідач свідомо ухилялась від виконання рішення органу опіки та піклування - неодноразово відмовляла у зустрічах, не віддавала дитину та інше. Відповідач, в свою чергу, не заперечувала проти того, що мали місце факти відмови з її боку батьку у зустрічах з сином, зазначила, що вже починаючи з травня 2016 року почала відмовляти батькові у зустрічах з сином. При цьому, мотивом такої відмови є виключно стан здоров'я дитини та обумовлений ним режим дня, який не дозволяє спілкуватись з батьком у запропонованому порядку. Взагалі, позиція відповідача в ході розгляду справи зводиться до того, що вона не заперечує проти того, що батько приймав участь у вихованні сина та мав можливість з ним спілкуватись, однак вважає, що достатнім буде їх спілкування впродовж 2-3 годин, можливо декілька разів на тиждень, виключаючи можливість ночівлі. Згідно приписів ст. 157 Сімейного кодексу України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Статтею 158 Сімейного кодексу України передбачено, що за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов'язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов'язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини. Як встановлено судом, рішення органу опіки та піклування про визначення способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею батька відповідачем не виконується. Оцінивши наявні у справі докази та пояснення сторін у їх сукупності, суд приходить до висновку, що між сторонами у справі виникли непорозуміння, які носять особистий характер, у зв'язку з даними обставинами загострились взаємовідносин між відповідачем та позивачами, така ситуація в їх особистих стосунках не дає можливості мирним шляхом вирішити питання про визначення порядку спілкування з дитиною, який мав би влаштовувати кожну із сторін по справі, що зумовлює вирішення даного питання в судовому порядку, в межах заявлених позовних вимог, оскільки саме такий спосіб захистити право на спілкування та виховання дитини визначений сімейним законодавством у разі порушення його з боку іншого з батьків дитини. Згідно вимог статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Відповідно до ч. 3 ст. 9 Конвенції про права дитини, дитина, яка не проживає з одним чи обома батьками, має право підтримувати на регулярній основі особисті і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Як вбачається з пояснень відповідача та не заперечується позивачем, малолітній [PERSON] хворіє на плоско-вальгусну деформацію ступнів, у зв'язку з чим потребує спеціально лікування, постійного носіння ортезів та спеціального ортопедичного взуття. Наведене, на думку позивача, виключає можливість залишення дитини за місцем проживання батька з ночівлею, оскільки порушить його режим дня - носіння ортезів та спеціального ортопедичного взуття, проведення лікувальної зарядки. Згідно вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд має відповідно до ст. 212 ЦПК України оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достовірність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідач в обґрунтування своєї позиції посилається на медичні документи з Сімейної клініки Амеда, якими встановлений діагноз дитині та запропоноване відповідне лікування. Наведеними вище документами зроблений медичний висновок про стан здоров'я дитини, про наявне захворювання, а також запропоноване вжиття відповідних заходів (лікування), метою яких є полегшення, зняття/усунення симптомів і проявів захворювання. Тобто, запропоновані медичні вказівки носять рекомендаційний характер та не є обов'язковими до виконання, вони встановлюють перелік можливих варіантів лікувальних заходів, при цьому вид, обсяг та періодичність їх проведення визначається особисто зацікавленою особою - хворим. При цьому, відповідачем не надано жодного доказу, що саме обраний нею режим дня та графік проведення лікувальних процедур відносно сина є єдиним можливим варіантом та його порушення може призвести до негативних наслідків для здоров'я дитини. Крім того, стороною позивача в ході розгляду справи наголошувалось, що він бажає приймати участь, у тому числі, і в лікуванні сина, відвозити його до лікарні та інше. При цьому, відповідач категорично вказувала на відсутність у батька необхідних для цього навичок та вмінь, що унеможливить здійснення ним належного догляду за сином, при цьому не заперечувала, що жодних спроб пояснити та навчити позивача особливостям догляду /зарядка, носіння ортезів та інше/ за дитиною нею не вчинялось. Суд вважає, що твердження відповідача про неможливість надання батьком належного догляду, з точки зору рекомендованого лікування, є передчасними, оскільки зроблені раніше належного часу, ще до того, як такі дії були вчинені. При цьому доводи [PERSON] в обґрунтування цієї позиціє є лише припущеннями, на яких, в силу положень ч. 4 ст. 60 ЦПК України, не може ґрунтуватися доказування. На думку суду, таке принципове питання, як лікування дитини, повинно вирішуватись батьками спільно, тому вирішення питання про участь батька у вихованні та особистому спілкуванні з сином не перешкоджає сторонам досягти певних домовленостей щодо особливостей лікування сина /в період перебування з батьком/, врахувавши бажання батька приймати в цьому участь, з метою якнайкращого захисту інтересів дитини. Відповідачем також наголошувалось, що у дитини взагалі відсутнє бажання до зустрічей з батьком, після яких спостерігалась психологічна напруга внаслідок перебування [PERSON] із своїм батьком, що стало підставою для звернення до фахівців в галузі психології, за рекомендацією яких необхідно тимчасово припинити зустрічі сина з батьком. Так, судом встановлено, що [PERSON] зверталась до ВАСПЕ КЗ КОР ОПНМО з вимогами провести дослідження психо-емоційного стану малолітнього [PERSON], в результаті чого був виготовлений висновок спеціаліста в галузі судової психології, що складений 10.03.2017 року. Однак, суд критично ставить до даного висновку спеціаліста, оскільки його було складено лише на підставі наданий [PERSON] документів, а також огляду малолітнього [PERSON]. При цьому даний висновок зроблено без спілкування з [PERSON] та не досліджувались відносини батька з дитиною, ставлення батька до неї. Тобто, досліджено лише докази надані заявником. Крім того, слід звернути увагу, що даний висновок був виготовлений на замовлення [PERSON], а не суду, в зв'язку з чим експерт не був попереджений про відповідальність за ст.ст. 384, 385 КК України. В результаті цього, суд не приймає до уваги вищевказаний висновок спеціаліста, оскільки він є неповним та не з'ясовано всебічно обставини справи. Також, суд враховує і ту обставину, що протягом всього часу спілкування позивача з дитиною після розірвання шлюбу між сторонами по справі, а саме: після 16 вересня 2014 року, відповідач не зверталась за проведенням психологічної експертизи стану її сина після відвідування його батьком. При цьому такі дії почали вчинятись лише після того як позивач звернувся до суду та справа була призначена до судового розгляду. Інші докази, на які посилалась відповідач в обґрунтування своєї позиції, судом не прийняті, оскільки були подані з порушенням процесуального порядку. Суд вважає, що для дитини, вкрай важлива комунікація батьків у спілкуванні між собою в питаннях виховання останнього, що батьками, як встановлено судом, не здійснюється. Батьками не досягнуто компромісу щодо способу участі батька у вихованні сина, при цьому увага батька у житті сина безкомпромісно є важливими елементом розвитку дитини в психологічному аспекті. Сторони по справі, як батьки малолітньої дитини, бажають забезпечити належне виховання власного малолітнього сина, в той же час, належного компромісу щодо часу проведення батьком з сином досягнуто не було, конфліктні ситуації спричинені виключно на ґрунті неприязних стосунків батьків. При цьому посилання сторони відповідачки на негативний вплив спілкування з батьком на психічний стан дитини не можуть слугувати підставою того, що останній несе загрозу життю та здоров'ю дитини. Відомостей, які б підтверджували травмування дитини в психологічному аспекті під час зустрічей з батьком, надано суду не було. З урахуванням поведінки сторін, їх конфліктних та загострених відносин, не врахування права та обов'язку батька приймати участь у вихованні дитини самостійно, а не тільки за домовленістю з матір'ю, протиправно обмежить як права батька на спілкування з сином, так і права дитини на спілкування з батьком. В ході розгляду справи виникла необхідність додатково вирішити питання щодо доцільності та/або можливості спілкування дитини з батьком без присутності матері, про що судом повідомлено учасникам процесу, для чого відповідно до ч. 2 ст. 191 ЦПК України оголошено перерву у розгляді справи на час, необхідний для надання таких даних. Відповідно до Листа Фастівської районної державної адміністрації Київської області № 14-04/264 від 31.07.2017 року на засіданні комісії з питань захисту прав дитини розглянуто заяву [PERSON], враховуючи свідчення обох батьків, документів, виданих медичним закладом, які не свідчать про небезпеку спілкування [PERSON] і [PERSON], заявнику рекомендовано визначити дні та години його спілкування з малолітнім сином у такі дні як субота або неділя кожного тижня з 10.00 до 20.00 години або з ночівлею без присутності матері [PERSON]. Для перших побачень залучити соціального працівника Борівської селищної ради, якому мінімалізувати негативне ставлення обох сторін у присутності дитини. Відповідачу не перешкоджати батькові у зустрічах та спілкуванням із сином, також максимально можливо підтримати малолітнього, спрямувати на побачення і перебування із рідним батьком. За змістом п.2 ч.2 ст.159 СК України суд лише в окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. З урахуванням відсутності негативних характеристик позивача по справі, як батька, наявності позитивної характеристики, не притягнення позивача до кримінальної відповідальності, не встановлення судом зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами та не перебування на обліку в лікарів нарколога і психіатра, його прихильного ставлення до сина, будь-яких перешкод для проведення зустрічей за відсутності матері суд не вбачає. Разом з тим, хоча малолітній [PERSON] вже досяг віку повних чотири роки і тому його вік дозволяє спілкування батька з ним без присутності матері, але в обмежений час, оскільки малолітній мешкає разом з матір'ю, має постійне та усталене місце свого проживання, установлений розклад дня. Тому суд з врахуванням віку та стану здоров'я дитини вирішує встановити відповідні дні та час для спілкування дитини з батьком без присутності матері. Доказів, які б свідчили про те, що спілкування позивача з дитиною перешкоджає нормальному розвитку останнього, суду не надано. Із акта обстеження житлово-побутових умов [PERSON] за підписом депутатів Данилівської сільської ради Свинченка С.В. та Верещака Т.М. вбачається, що [PERSON] прописаний та проживає по [ADDRESS] в будинку, який належить [PERSON] В будинку є всі умови для проживання, а також він облаштований ігровим куточком для дитини та ліжком для відпочинку. [PERSON] має багато друзів, користується авторитетом жителів села, бере активну участь у житті села (а.с. 13). Таким чином, позивачем створені належні житлово-побутові умови для проживання малолітнього сина. Доводи відповідача щодо неможливості перебування дитини у позивача за місцем його проживання з ночівлею, суд вважає безпідставними, оскільки вони не мають буть-якого обґрунтування та містять ознаки особистої позиції [PERSON], що зумовлена неприязними стосунками між нею та [PERSON], що не може бути підставою для обмеження дитини у спілкуванні з батьком. В рішенні Європейського суду з прав людини від 07.12.2006 року по справі «Хант проти України» суд зазначив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі Olsson v. Sweden від 27 листопада 1992 року), і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров'ю чи розвитку дитини (рішення у справі Johansen v. Norway від 7 серпня 1996 року). Враховуючи відсутність будь-яких доказів, які б свідчили про те, що спілкування позивача з дитиною без присутності матері перешкоджає нормальному розвитку останнього, а також надані в судовому засіданні з цього приводу пояснення представника Служби у справах дітей, враховуючи прагнення батька брати участь у вихованні та спілкуванні з сином, суд вважає, що в інтересах дитини є доцільним побачення батька з дитиною протягом одного дня на тиждень з 10.00 год. до 20.00 год.з можливою ночівлею без присутності матері [PERSON]за місцем проживання батька. Разом з цим, суд наголошує, що обов'язковому врахуванню при такому порядку зустрічей підлягає стан здоров'я дитини, дотриманням усталеного режиму дня, що зумовлений у тому числі станом здоров'я та особливостями лікування дитини, її віковими особливостями. Такий спосіб участі позивача у вихованні дитини відповідає, на думку суду, інтересам малолітнього [PERSON], дозволяє налагодити психологічний контакт дитини з батьком та не порушує звичайних для дитини умов життя.

Outcome: partial