Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-12 00:00:00

23.09.2020 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу. Вимоги обґрунтувала тим, що вона та відповідач 18.04.2003 року зареєстрували шлюб. Від даного шлюбу мають спільну дитину - [PERSON] , [INFO] . Відповідач знаходиться постійно в м.Дніпропетровськ на лікуванні в лікарні ім..Мечникова, в відділені гемодіалізу з серпня 2019 року, де й знайшов іншу жінку. Таким чином, подружні відносини між ними припинилися більше року потому до дня подання позову. З цього часу вони проживають окремо, спільне господарство не ведуть, наскільки їй відомо відповідач має намір створити сім`ю з іншою жінкою. Подальше спільне проживання і збереження шлюбу є неможливим та суперечить інтересам позивача та інтересам її доньки. Тому, позивач вважає за необхідне розірвати шлюб між ними. Позивач в судовому засіданні підтримала позов та просила розірвати шлюб, з підстав зазначених у позові. Відповідач в судовому засіданні позов визнав, не заперечував проти задоволення вимог позивача, зазначив, що спір про поділ майна між ними не вирішено та вважає, що позивач не мала права переглядати його телефон та читати особисті листування. Відповідно до ч.1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитись від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення позову з підстав, передбачених ст. 206 ЦПК України, оскільки визнання відповідачем позову не суперечить вимогам закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб. Статтею 51 Конституції України встановлено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Згідно ч.1 ст.24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частиною 2, 3, 4 ст. 56 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина та чоловік мають право вживати заходів, які не заборонені законом і не суперечать моральним засадам суспільства, щодо підтримання шлюбних відносин. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч.1 ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. В судовому засіданні встановлено, що позивач та відповідач зареєстрували шлюб 18.04.2003 року, про що 18.04.2003 року зроблено відповідний актовий запис №03, що підтверджується відповідним свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] виданим виконкомом Великокостромської сільської ради Апостолівського району Дніпропетровської області 18.04.2003 року (а.с.4). [INFO] у сторін народилася донька [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 26.02.2007 року (а.с.5). Відповідно до довідки виконавчого комітету Зеленодольської міської ради №463 від 22.09.2020 року встановлено, що [PERSON] проживає в [ADDRESS] та має склад сім`ї: чоловік - [PERSON] , який зареєстрований за даною адресою, але не проживає; донька - [PERSON] (а.с.6). Причиною розпаду сім`ї є непорозуміння між сторонами, фактичне припинення шлюбних відносин. Судом встановлено, що шлюб між позивачем та відповідачем носить формальний характер. Беручи до уваги відсутність у сторін бажання зберегти сім`ю, суд вважає, що подальше спільне життя подружжя неможливе, збереження сім`ї суперечить їхнім інтересам, а тому шлюб слід розірвати. Відповідно до ст.ст. 141, 142 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. У разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. На підставі ст.ст. 24, 56, 110, 112,114, 115 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved