Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-02 00:00:00

22.09.2014р. до суду надійшов позов [PERSON] про визнання договорів оренди земельних ділянок неукладеними, вилучення земельних ділянок у відповідача та передачу їх власнику. 03.02.2016р. у судовому засіданні представник позивача уточнила позовні вимоги та просила суд зобовязати відповідача повернути позивачу земельні ділянки та зобовязати не перешкоджати [PERSON] у користуванні, а також стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. На обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначила, що у вересні 2008 року від її імені та від імені покійного [PERSON] укладено договори оренди земельних ділянок з ТОВ «Нива» строком на сім років. В договорах не було чітко прописано істотні умови за якими укладаються вказані договори. Позивач неодноразово зверталася до відповідача з вимогою про розірвання договорів. Однак відповідач не виконав вимоги позивача. 22.09.2014р. позивач звернулася до суду із вимогою про визнання договорів оренди неукладеними, вилучення земельних ділянок у ТОВ «Нива» та передачу їх власнику. За час розгляду справи у суді, а саме проведення почеркознавчої експертизи строк дії договорів закінчився. Позивач не має наміру продовжувати дію договорів оренди земельних ділянок з відповідачем вимагає повернути їй у користування вказані земельні ділянки, однак відповідач не вчиняє будь-яких дій з приводу реалізації права власності позивачем, а саме не повертає у користування, володіння та розпоряджання земельні ділянки мотивуючи свої дії тим, що строк дії договорів починає свій перебіг з часу державної реєстрації договорів оренди. В судовому засіданні представник позивача наполягала на задоволенні позовних вимог, вказавши, що строк дії договору оренди визначається за згодою сторін, яка закріплюється договором оренди. Перебіг строку дії договору оренди земельних ділянок почався з їх фактичної передачі орендодавцем орендарю, тобто з моменту підписання актів про передачу та приймання земельних ділянок, тобто з 14.09.2008 року, а строк дії договорів закінчився 14.09.2015 року. Представник відповідача директор ТОВ «Нива» [PERSON] в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову та зазначив, що договір оренди земельної ділянки починає свою дію з дати його державної реєстрації тобто з 10.05.2011 року і строк дії договорів оренди закінчується 11.05.2018 року. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення судового рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правових відносин та інші. Оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст. 212 ЦПК України з урахуванням положень ст.ст. 57-66 ЦПК України. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України. Відповідно до вимог ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, які беруть участь у справі. Таким чином, суд, розглядаючи цивільну справу у порядку позовного провадження, повинен повно і всебічно зясувати фактичні обставини справи, однак не вправі виходити за межі заявлених позовних вимог та тієї доказової бази, яка сформована за рахунок доказів, поданих до суду самими учасниками процесу. Суд повно, всебічно та об'єктивно оцінивши наявні у справі матеріали та докази, прийнявши до уваги думку позивача, викладену ним у заяві, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню за таких підстав. Судом встановлено. Згідно ст. 19 ЗУ «Про оренду землі», строк дії договору оренди землі визначається за згодою сторін, але не може перевищувати 50 років. 15.09.2008 року між [PERSON], [PERSON] та ТОВ «Нива» в особі директора [PERSON] укладено договори оренди земельних ділянок строком на сім років (а. с. 7-8; 18-19). Державна реєстрація договорів оренди здійснена відповідачем 10.05.2011 року. [PERSON] успадкувала земельну ділянку площею 3,4683га, кадастровий номер 5124380400:01:003:0022, після смерті чоловіка (а. с. 14). Згідно договорів оренди земельні ділянки передані в оренду строком на сім років, тобто термін дії договорів закінчився 14.09.2015року. Представник відповідача в заперечення позовних вимог вказав, що згідно норм законодавства, що регулюють орендні відносини строк дії договору оренди земельної ділянки починається з часу державної реєстрації такого договору. Суд такі твердження відповідача вважає хибними з урахуванням наступного. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 210, ч. 3 640 ЦК (в редакції до 01 січня 2013 р.), ч. 2 ст. 125 ЗК, ч. 1 ст. 20 Закону України «Про оренду землі» договір оренди підписаний сторонами свідчить про досягнення між ними згоди стосовно істотних умов договору та є укладеним з моменту його підписання тільки у випадку його подальшої державної реєстрації. Таким чином, договір оренди землі вважається укладеним не з моменту його державної реєстрації,\~оскільки реєстрації підлягає лише право оренди, а з моменту досягнення сторонами згоди стосовно всіх істотних умов договору про що свідчать їх підписи в договорі. Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Отже, сторони договору, дійшовши згоди щодо істотних умов договору оренди землі скріплюють його своїми підписами, що і є моментом укладення договору. Разом із тим цивільні права та обов'язки, на досягнення яких спрямоване волевиявлення сторін договору оренди, набуваються після відповідної державної реєстрації. В момент державної реєстрації набирає чинності (набуває юридичної сили) договір, укладення якого вже відбулося, і така реєстрація не може змінювати моменту укладання договору. Відповідач з дня укладення договору оренди користувався земельними ділянками та відповідно сплачував належну позивачу оренду плату, що свідчить про виконання умов договору з 2008 року (а. с. 44; 45; 46). Відповідно до ст. 34 Закону України «Про оренду землі» у разі припинення або розірвання договору оренди землі орендар зобов'язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором. Орендар не має права утримувати земельну ділянку для задоволення своїх вимог до орендодавця. Зважаючи на викладене суд дійшов висновку про обґрунтованість та законність вимог позивача про повернення їй земельних ділянок, що є її власністю. Разом з тим, вимога [PERSON] про не перешкоджання їй в користуванні земельними ділянками є засобом захисту свого права власності і є такою, що підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать: витрати на правову допомогу; витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз. Ст. 84 ЦПК України встановлено, що витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Позивач просить стягнути на її користь витрати по сплаченому судовому збору, витрати на правову допомогу та частину витрат на проведення судової почеркознавчої експертизи. При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір в розмірі 243,60грн. (а. с. 1). Згідно квитанції № 105/ТО від 12.08.2014р. [PERSON] сплачено 2000грн. за надання їй юридичної допомоги з підготування, подачі до суду зазначеного позову та представлення адвокатом її інтересів в судовому засіданні (а. с. 22). За клопотанням представника позивача по справі було призначено судову почеркознавчу експертизу (а. с. 50-51). Оплату за проведення зазначеної експертизи було здійснено [PERSON] (а. с. 98). Враховуючи, що висновки судової почеркознавчої експертизи № 6507/02 від 12.11.2015р. не мали жодного доказового значення для вирішення справи по суті, суд вважає, що витрати на її проведення не підлягають стягненню з відповідача. З урахуванням викладеного суд дійшов висновку про часткове задоволення вимоги позивача про стягнення на її користь судових витрат, а саме стягнути з відповідача на користь [PERSON] витрати у виді сплаченого судового збору та витрат на правову допомогу. На підставі викладеного,

Outcome: partial