Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-16 00:00:00

23.12.2013 року позивачі [PERSON] звернулась до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом до [PERSON], [PERSON] про виселення з квартири та стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги. Свої позовні вимоги сторона позивача обґрунтовувала тим, що [PERSON] є єдиною власницею квартири [ADDRESS] та володіє нею на підставі Договору дарування від 20.06.2011 року. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано 08.06.2012 року, оскільки відносини між ними суттєво погіршились. Їх неповнолітня дочка [PERSON] проживає з матір'ю [PERSON] Крім того, батько неповнолітньої [PERSON] за рішенням суду позбавлений батьківських прав. 24.01.2013 року відповідачі [PERSON] та [PERSON], зірвавши пломби, накладені працівниками правоохоронних органів, проникли до квартири [PERSON] та по сьогоднішній день незаконно проживають у ній. Внаслідок використання комунальних послуг та несплати коштів за їх постачання [PERSON] та [PERSON], а також використання місця для паркування вказаними особами, TOB «Житло-Сервіс» звернулось до суду з вимогою стягнути з [PERSON] (оскільки позивачка є власником квартири) заборгованість у розмірі понад 77 тис. грн., хоча [PERSON] у спірній квартирі по вул.Ірининській не проживає з моменту незаконного проникнення до неї відповідачів, а саме з 24.01.2013 року. Крім того, оскільки [PERSON] позбавлений батьківських прав відносно неповнолітньої [PERSON], а відтак дана обставина унеможливлює проживання вказаних осіб в одному помешканні. Судом за клопотанням позивачки, було залучено до участі в справі її неповнолітню доньку [PERSON] в якості другого позивача, в інтересах якої діє її мати, оскільки неповнолітня проживає з нею та перебуває на утриманні матері., а також в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Орган опіки та піклування Шевченківської районної в м.Києві державної адміністрації, оскільки спір стосується можливості проживання в квартирі неповнолітньої особи. Під час розгляду справи представником позивачів було заявлено клопотання про зменшення розміру про зменшення розміру позовних вимог, а саме щодо стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, нараховані за період проживання відповідачів у квартирі [ADDRESS], у зв'язку з чим позов в цій частині був залишений без розгляду. В судовому засіданні представник позивачів позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просили їх задовольнити з підстав викладених в позові, а саме на підставі ст.ст. 114 та 116 Житлового кодексу України. Відповідачі та їх представник проти позову заперечували та просили відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Відповідач [PERSON] вважає, що має право на проживання в квартирі позивачки, як колишній член її сім'ї, а відповідач [PERSON] взагалі вважає себе власником спірної квартири, крім того зазначає, що не проживає у спірній квартирі, а тому не перешкоджає позивачам в користуванні цією квартирою. Представник третьої особи вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки порушуються права неповнолітньої на житло. Вислухавши пояснення учасників судового розгляду справи, дослідивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що 20.06.2011 року був укладений Договір дарування квартири [ADDRESS] між [PERSON], паспорт [NUMBER], виданий 30.05.2006 року Придніпровським РВ УМВС України в Черкаській обл., ідентифікаційний номер [NUMBER], в особі [PERSON], та [PERSON], паспорт [NUMBER], виданий 13.01.2007 року Дарницьким РУ ГУ МВС України в м.Києві. Вказаний договір був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Куливською Т.В. Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 19.06.2014 року залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 21.10.2014 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ віл 18.02.2015 року відмовлено в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дарування від 20.06.2011 року недійсним. Тобто на даний час єдиним законним власником квартири [ADDRESS] є позивачка [PERSON] Шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано рішенням суду від 08.06.2012 року, яке залишене в силі ухвалою апеляційного суду м.Києва 15.10.2014 року. З пояснень сторони позивачів встановлено, що спільне проживання [PERSON], її неповнолітньої доньки [PERSON] разом із [PERSON] та [PERSON] є неможливим. Відповідно до Довідки ф-3 від 05.02.2014 року виданої ТОВ «Житло-Сервіс» в квартирі [ADDRESS], зареєстровані проживаючими позивачки [PERSON], як власниця, та її неповнолітня дочка [PERSON]. Разом з тим, судом встановлено, що фактично квартирою [ADDRESS] користується її колишній власник відповідач [PERSON] та його батько, колишній чоловік позивачки, відповідач [PERSON], які своїми діями перешкоджають в можливості проживання у вказаній квартирі законній власниці цієї квартири та її неповнолітній доньці, позивачкам по справі. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Згідно ч.1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частинами 1, 2 ст. 319 Цивільного кодексу України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Стаття 116 Житлового кодексу України передбачає, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частиною 1 ст. 317 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1 ст. 319 ЦК України). Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідачами суду не надано доказів того, що вони на відповідній правовій підставі проживають в квартирі [ADDRESS], що належить на праві власності позивачці [PERSON] Натомість з наданих стороною позивачів доказів вбачається, що на даний час відповідачі втратили передбачені законом підстави для проживання в квартирі позивача, а саме [PERSON] є колишнім власником спірної квартири, а [PERSON] колишнім чоловіком позивачки, відповідачі не зареєстровані у спірній квартирі, на підставі якої правової підстави вони вселилися судом не встановлено. Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. 155 ЖК України, жилі будинки (квартири), що є в приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. Згідно ч.1 ст. 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а частиною 4 цієї статті встановлено, що до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього кодексу (дружина наймача, їх діти і батьки, а також членами сім'ї наймача можуть бути визнані й інші особи, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство). Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. З перелічених норм закону вбачається, що позивачка [PERSON], як власниця спірної квартири не може бути обмежена в можливості розпоряджатися своєю квартирою в тому числі користуватися нею для проживання та проживання своєї неповнолітньої доньки. Разом з тим і відповідач [PERSON], як колишній член сім'ї власника квартири мав би право користування цією квартирою, за умови, що він законно вселився в цю квартиру, будучи членом сім'ї власника, що має підтверджуватися його реєстрацією місця проживання, відповідно до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Доказів того, що відповідач [PERSON] вселився у спірну квартиру на законних підставах, в період коли він ще був членом сім'ї власника квартири суду надано не було. Відповідно до п.3 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений в праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно ч.1 ст. 116 Житлового кодексу України встановлено, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Частиною 2 ст. 116 Житлового кодексу України передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Стороною позивачів суду надано докази того, що відповідачі своїми діями перешкоджають їм в можливості проживання в квартирі [ADDRESS]. Зазначене підтверджується неодноразовими зверненнями позивачки [PERSON] до правоохоронних органів, а також Актом від 27.05.2014 року відповідно до якого [PERSON] не допустив працівників органу опіки та піклування до спірної квартири для проведення огляду умов для проживання неповнолітньої доньки [PERSON]. Крім того, відповідно до ст. 114 Житлового кодексу України з наданням іншого жилого приміщення може бути виселено громадян, позбавлених батьківських прав, якщо вони проживають спільно з дітьми, відносно яких позбавлені батьківських прав. Рішенням суду від 10.07.2013 року [PERSON] був позбавлений батьківських прав відносно дочки [PERSON] За таких обставин, оцінивши в сукупності зібрані в справі письмові докази, проаналізувавши перелічені норми законів, суд вважає, що оскільки позивачка [PERSON] на даний час є єдиним законним власником квартири [ADDRESS], її неповнолітня дочка [PERSON], зареєстрована проживаючою разом з нею в спірній квартирі, відповідачі перешкоджають їм в проживанні у вказаній квартирі, відповідач [PERSON] взагалі не є, і ніколи не був членом сім'ї власника спірної квартири, відповідач [PERSON] не надав належних доказів на підтвердження того, що він на законних підставах будучи членом сім'ї власника вселився у спірну квартиру та законно проживає в ній, крім того він позбавлений батьківських прав відносно неповнолітньої позивачки [PERSON], яка зареєстрована проживаючою у спірній квартирі та є членом сім'ї власника квартири і має намір разом з матір'ю проживати у вказаній квартирі, суд вважає за необхідне виселити [PERSON] та [PERSON] з квартири [ADDRESS], без надання іншого житлового приміщення. На підставі викладеного,

Outcome: approved