Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-19 00:00:00

23.01.2019р. [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житлом. Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона є уповноваженим квартиронаймачем квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Дана квартира не приватизована. Окрім позивача в ній зареєстрована її дочка - відповідач [PERSON] . З січня 2017 року відповідач у спірному житловому приміщенні не проживає, комунальні послуги не сплачує. Її речей у квартирі не має. Посилаючись на положення ст.ст. 71, 72 ЖК України просить визнати [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . В судове засідання позивач не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явилася за невідомою суду причиною, про час та місце слухання справи повідомлена належним чином, клопотання про відкладення слухання справи не надала. Відзив на позов від неї не надходив. Суд вважає можливим розглянути справи за її відсутності на підставі наявних доказів з винесенням заочного рішення. Проаналізував зібрані в справі докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як встановлено судом і підтверджується матеріалами справи відповідно до ордеру № 2319 від 25.01.1985р. на сім`ю з 4-х чоловік надано право на зайняття трикімнатної квартири в [ADDRESS] . (а.с.7). В теперішній час в квартирі значаться зареєстрованими сторони по справі, що підтверджується довідкою про склад сім`ї. (а.с.8). Позивач просить визнати дочку такою, що втратила право користування даним жилим приміщенням, оскільки не проживає у спірній квартирі без поважних причин з січня 2017 року, що підтверджується актом про непроживання від 15.01.2019р. (а.с.9). Проте з таким твердженням позивача суд не погоджується та виходить з наступного За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно зі ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, у якому фізична особа проживає постійно або тимчасово. Статтею 64 ЖК України передбачено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999). При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності, та враховувати принцип пропорційності втручання у право на повагу до житла, гарантоване пунктом 1 статті 8 Конвенції про права людини 1950 року. Як роз`яснено у пунктах 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а обов`язок надання доказів покладається на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Матеріали справи не місять належних та допустимих доказів того, що відповідач [PERSON] без поважних причин більше ніж півроку не проживає за адресою: [ADDRESS] . Позивач наполягає на тому, що її дочка, відповідач у справі не проживає у спірній квартирі з січня 2017 року. На підтвердження цього надала акт про не проживання особи за місцем реєстрації. Між тим, належність підписів особам, від яких підписано цей акт не підтверджено, особи, що підписали акт у якості свідків не допитані. За таких обставин, зазначений акт не можна вважати належним та допустимим доказом обставин, на які посилається позивач. Інших доказів, які би об`єктивно свідчили про непроживання відповідача у вищезазначеній квартирі більше ніж півроку без поважних причин, позивачем суду не надано. Крім того, спірна квартира не приватизована, житлове приміщення віднесено до комунальної власності територіальної громади м.Краматорська. За ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать облік громадян, які відповідно до законодавства потребують поліпшення житлових умов; розподіл та надання відповідно до законодавства житла, що належить до комунальної власності; вирішення питань щодо використання нежилих приміщень, будинків і споруд, що належать до комунальної власності; Однак, Краматорську міську раду до участі у справі притягнуто не було. На підставі вищенаведеного, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити у зв`язку з необґрунтованістю. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed