Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-04 00:00:00

22.12.2016 року Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» (надалі за текстом - позивач) звернулося до суду з позовом до [PERSON] (надалі за текстом - відповідач), про відшкодування шкоди, завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що 05.01.2016 року між позивачем та ТОВ «Шляхове будівництво «Альтком» було укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту № 1867583-02-10-01.6, за яким страховик застрахував майнові інтереси страхувальника, пов`язані з експлуатацією наземного транспортного засобу, а саме, автомобіля SKODA Super В - [NUMBER], д.н.з. [NUMBER] . 24.04.2016 р. в м. Київ сталось дорожньо-транспортна пригода (надалі за текстом - ДТП), за участю згаданого авто SKODA Super В - [NUMBER], д.н.з. [NUMBER] під управлінням водія [PERSON] та автомобіля LEXUS GX - [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] під керуванням відповідача. В результаті ДТП було пошкоджено, застрахований позивачем автомобіль. На виконання умов Договору позивачем здійснено виплату страхового відшкодування у розмірі 103 448, 01 грн., а оскільки ліміт відповідальності страховика за шкоду, завдану майну потерпілого становила 50000 грн., позивач просив стягнути з відповідача недоплачену суму страхового відшкодування у розмірі 52 238, 17 грн., у зв`язку з чим, звернувся до суду з даним позовом. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 23.12.2016 року відкрито провадження по справі. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.08.2018 р. - головуючого суддю визначено по справі Гребенюка В. В. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 03.09.2019 року справу прийнято до судового розгляду. В судове засідання представник позивача не з`явився, надав суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечував (а.с. 84). Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, заяв чи клопотань до суду не подавав, повернута поштова кореспонденція з відміткою про закінчення терміну зберігання містить на а.с. 80-81, 89-90. Суд враховує, що закон створює рівні умови для осіб, що володіють правом звернення до суду, зобов`язавши суд повідомляти цих осіб про час і місце розгляду справи. Суд вжив вичерпні заходи для повідомлення про час та місце розгляду справи, таким чином, забезпечивши можливість з`явитися до суду і захистити свої права. За згодою позивача суд розглядає справу у заочному порядку. Суд, вивчивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають повному задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального Кодексу України (надалі за текстом - ЦПК України), кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. ст. 10 - 13 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Так, судом встановлено, що відповідно до договору добровільного страхування наземного транспорту № 1867583-02-10-01.6 страховик застрахував майнові інтереси страхувальника, пов`язані з експлуатацією наземного транспортного засобу SKODA Super В - [NUMBER], д.н.з. [NUMBER] (а.с. 9-11). На підставі згаданого договору між позивачем і страхувальником виникли правовідносини, що випливають з договору страхування - обов`язок відшкодування шкоди при настанні страхового випадку, врегульовані ст. 979 ЦК України, у відповідності до якої за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Відповідно до ст.1 Закону України «Про страхування» (надалі за текстом - Закон), страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів. Згідно ст. 8 Закону страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі. 24.04.2016 р. в м. Київ сталась ДТП, за участю авто SKODA Super В - [NUMBER], д.н.з. [NUMBER] під управлінням водія [PERSON] та авто LEXUS GX - [NUMBER], д.н.з. [NUMBER] під керуванням відповідача. Вина в даному ДТП визнана за відповідачем, що зафіксовано в Постанові Печерського районного суду м. Києва від 26.07.2016 р., якою провадження по справі закрито, у зв`язку з закінченням строків накладення адміністративного стягнення (а.с. 20). В результаті ДТП було пошкоджено, застрахований позивачем автомобіль, що підтверджується актом (протоколом) огляду ТЗ від 27.04.2016 р. (а.с. 23). За змістом ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. На підставі Рахунку-фактури № 0000127843 від 28.04.2016 року Страховиком було визначено розмір збитків та виплачене страхове відшкодування в загальному розмірі 103 448, 01 грн., про що було складено страховий акт № 2606-02 від 23.05.2016 року (а.с. 25). Факт проведення зазначеної виплати підтверджується платіжними дорученнями № 7988 від 23.05.2016 року (а.с. 26). Поліс АІ7995114 свідчить про ліміт за шкоду майну у розмірі 50 000 грн (а.с. 27). В добровільному порядку виплати, що проведені позивачем, винною в ДТП особою відшкодовані не були. Відповідно до статті 27 Закону, до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток. В силу ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі (ч.3 ст.22 ЦК). Доказами, наданими позивачем, які судом визнаються належними і допустимими, відповідачем не спростовані, підтверджено розмір страхового відшкодування, що виплачено позивачем страхувальникові внаслідок страхового випадку, який становить 52238, 17 грн. Відповідно до ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи відповідальної за заподіяні збитки. За правилами ст. 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою має право зворотної вимоги ( регресу ) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Відповідно до ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). За змістом ч.2 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. При цьому шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (п.1 ч.1 ст.1188 ЦК), а відповідно до ст. ст. 993, 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, заподіяну з вини іншого, має право зворотної вимоги до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування. Виходячи з цього, у відповідача виникло зобов`язання з відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок його винних дій, яке виконане позивачем, а, отже, позивач має право зворотної вимоги до винної особи. Таким чином, враховуючи, що відповідач є винною особою у ДТП, яка сталася 24.04.2016 року, суд приходить до висновку, що позивач, як особа, що відшкодувала шкоду, завдану з вини відповідача має право зворотної вимоги до нього у розмірі різниці між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням, що дорівнює сумі 52238,17 грн., а, відтак, право позивача, за захистом якого він звернувся до суду, є порушеним і підлягає захисту в обраний ним спосіб, що відповідає ст. 16 ЦК України, шляхом стягнення суми відшкодування з відповідача. На підставі ст.141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 1378 грн. (а.с. 5,6 - квитанції на сплату 1218 грн. та 160 грн. - судового збору). Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved