Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-15 00:00:00

23 лютого 2011 року Прокурор Гагарінського району міста Севастополя звернувся до Балаклавського районного суду міста Севастополя із зазначеною позовною заявою в порядку цивільного судочинства. Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 вересня 2013 року ухвалені у справі рішення, якими вимоги прокурора були задоволені, скасовані, а справу направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції. У порядку, передбаченому статтею 111 ЦПК України, справу передано на розгляд судді Балаклавського районного суду міста Севастополя Дибець О.М., який прийняв її до провадження ухвалою від 20 листопада 2013 року. Прокурор просить суд : - Визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку Серії ЯИ № 031869, яким посвідчується набуття права власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0.0500 га, розташовану в [ADDRESS], виданий Головним управлінням Держкомзему у м. Севастополі та зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 011088300384; - Витребувати на користь держави в особі Севастопольської міської ради з незаконного володіння [PERSON] земельну ділянку площею 0.0500 га, розташовану в [ADDRESS]. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що всупереч положень ст. ст. 81, 116, 118 Земельного кодексу України спірну земельну ділянку було надано у власність відповідача із земель комунальної власності територіальної громади міста Севастополя Севастопольською міською державною адміністрацією, яка не має повноважень з розпорядження землями міста Севастополя. Крім того, передана у власність відповідача земельна ділянка належить до земель лісогосподарського призначення і перебуває у межах постійного землекористування Державного підприємства «Севастопольське досвідне лісомисливське господарство». Правовими підставами позову прокурор обрав положення ст.ст. 203, 215, 387 Цивільного кодексу України, і загалом положення статті 152 Земельного кодексу України. У судовому засіданні прокурор прокуратури Гагарінського району міста Севастополя Зімовнов Ю.В. наполягав на задоволенні позову з викладених підстав. Представник позивача Севастопольської міської ради, відповідач [PERSON] або його представник, представники Севастопольської міської державної адміністрації, Державного підприємства «Севастопольське досвідне лісомисливське господарство», Обслуговуючого кооперативу «Дачно-будівельний кооператив «Скіф» і Головного управління Державного земельного агентства у місті Севастополя вкотре у судове засідання не прибули, про дату, час і місце судового розгляду були повідомлені у встановленому процесуальним законом порядку. Сторони, їх представники не заявили, що факти, які мають значення для справи, їм відомі особисто, тому судом не вирішувалось питання про їх допит в якості свідків, згідно зі статтею 184 Цивільного процесуального кодексу України. Вислухавши пояснення прокурора, усебічно і повно з'ясувавши обставини справи та дослідивши відповідні докази, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовної заяви, виходячи з такого. [PERSON] є членом Обслуговуючого кооперативу «Давно-будівельний кооператив «Скіф», що підтверджується відповідною довідкою (а.с. 71, Т. 1) і водночас не заперечується особами, які беруть участь у справі. Розпорядженням Севастопольської міської державної адміністрації № 913-р від 25 листопада 2009 року затверджено Обслуговуючому кооперативу «Дачно-будівельний кооператив «Скіф» проект землеустрою з відведення земельних ділянок площею 10.7899 га для передачі їх у власність громадян (згідно з додатком) для індивідуальної дачної забудови за адресою: [ADDRESS]; надано у власність членам цього кооперативу земельні ділянки, загальною площею 10.7899 га, для індивідуального дачного будівництва, з віднесенням цих земель до земель рекреаційного значення. На підставі зазначеного розпорядження і додатку до нього [PERSON] виданий Державний акт на право власності на земельну ділянку Серії ЯИ № 031869, яким посвідчується набуття ним права власності на земельну ділянку площею 0.0500 га, розташовану в [ADDRESS], і який зареєстрований у Книзі записів реєстрації державним актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 011088300384. Як убачається з листа Головного управління Держкомзему у м. Севастополі від 8 листопада 2010 року № 8-2.1-1/5635, спірна земельна ділянка до її передачі у власність відповідача перебувала у державній власності, що поданням відповідної кадастрової документації не спростовано ні прокурором, ні представником позивача. До повноважень Севастопольської міської ради у галузі земельних відносин на її території належить передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу (пункт «б» статті 9 Земельного кодексу України). Згідно вимог абзацу першого пункту 12 Розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзацах другому та четвертому цього пункту) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради з урахуванням вимог абзацу третього цього пункту, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади. Статтею 133 Конституції України визначено систему адміністративно-територіального устрою України, яку складають: Автономна Республіка Крим, області, райони, міста, райони в містах, селища і села. До складу України виходять: Автономна Республіка Крим, Вінницька, Волинська, Дніпропетровська, Донецька, Житомирська, Закарпатська, Запорізька, Івано-Франківська, Київська, Кіровоградська, Луганська, Лвівська, Миколаївська, Одеська, Полтавська, Рівненська, Сумська, Тернопільська, Харківська, Херсонська, Хмельницька, Черкаська, Чернівецька, Чернігівська області, міста Київ та Севастополь. Міста Київ та Севастополь мають спеціальний статус, який визначається законами України. Насьогодні спеціальний статус міста Севастополя окремим законом не визначений. Разом з тим встановлений Основним законом статус міста Севастополя полягає в його визначенні саме як адміністративно-територіального утворення, до складу якого входить низка окремих населених пунктів (міст, селищ і міст), у тому числі місто Севастополь, місто Інкерман, с. Гончарне, с. Орлине, с. Тернівка і т.ін., а також території за межами зазначених населених пунктів. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Отже, крім того, що матеріали справи містять докази безоплатної передачі у власність відповідача земельної ділянки саме державної власності, тобто у межах повноважень Севастопольської міської державної адміністрації (ст.ст. 17, 116, 118 ЗК України), зважаючи на те, що поняття «населений пункт», яке уживано у згаданому пункті 12 Розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України, не є тотожнім поняттю «адміністративно-територіальне утворення», і водночас, беручи до уваги особливий статус міста Севастополя як адміністративно-територіального утворення, до складу якого належать кілька окремих населених пунктів, у тому числі і населений пункт Севастополь як сукупність житлової та громадської забудови, Севастопольська міська рада до розмежування земель державної та комунальної власності не має повноважень з розпоряджання землями за межами населеного пункту міста. Крім того, розпорядження Севастопольської міської державної адміністрації щодо передачі у власність відповідача земельної ділянки прокурором не оспорено, хоча саме цей правовий акт є правовою підставою для видачі державного акту на право власності на земельну ділянку. Частина перша статті 15 Цивільного кодексу України встановлює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (стаття 13). За змістом статті 16 ЦК України і статті 152 ЗК України захисту підлягає таке суб'єктивне право особи, яке цій особі належить і є порушеним. Таким чином, оскільки прокурор не довів належності Севастопольській міській раді до розмежування земель державної та комунальної форми власності права розпорядження землями за межами саме населеного пункту, а не адміністративно-територіального утворення Севастополь, заявлений в інтересах цього органу місцевого самоврядування позов задоволенню не підлягає у зв'язку з відсутністю безпосередньо права на позов. При цьому порушення певних формальних процедур під час передачі земельної ділянки у власність особи не може вважатися підставою для застосування відповідних способів захисту, якщо не доведений факт порушення права, про що Верховний Суд України висловив відповідну правову позицію у Постанові від 25 грудня 2013 року (справа № 6-78цс13). Дійшовши такого висновку, суд відхиляє як хибні і доводи прокурора про передачу у власність відповідача земельної ділянки, яка належить до земель лісогосподарського призначення і перебуває в постійному користуванні ДП «Севастопольське досвідне лісомисливське господарство». У цьому зв'язку належить відзначити, що пунктом 5 Розділу VIII «Прикінцеві положення» Лісового кодексу України визначений тільки порядок посвідчення права постійного користування державних лісогосподарських підприємств на земельні ділянки, яким було надано ці землі на підставі раніше діючого законодавства, до одержання державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками згідно положень чинних Лісового та Земельного кодексів України, відтак, посилаючись в обґрунтування набуття ДП «Севастопольське досвідне лісомисливське господарство» права постійного користування спірною земельною ділянкою, прокурору належало надати не тільки планово-картографічні матеріали лісовпорядкування, але і документи (титули), на підставі яких у користування цього підприємства було виділено земельну ділянку за раніше діючим земельним законодавством. Дійшовши таких висновків, суд також відзначає, що згідно висновку директора Державного підприємства «Севастопольське досвідне лісомисливське господарство» № 1407 від 1 жовтня 2009 року підтверджується, що спірна земельна ділянка не належала до земель лісового фонду. Такий висновок поданням доказів про протилежне не заперечений прокурором, суду також не надано доказів притягнення до кримінальної відповідальності відповідних посадових осіб за фактом підроблення цього документа. Крім того, дійшовши таких висновків, суд відзначає, що позов в інтересах держави в особі Державного підприємства «Севастопольське досвідне лісомисливське господарство» прокурором взагалі не заявлявся. Відмовляючи у задоволенні вимоги про витребування земельної ділянки на користь держави, суд відзначає, що позов заявлений тільки в інтересах територіальної громади міста Севастополя в особі Севастопольської міської ради, повноваження якої за змістом статті 143 Конституції України обмежуються управлінням майном, що є в комунальній власності, і не розповсюджуються на майно державної форми власності. Таким чином, розглянувши цивільну справу в присутності прокурора, усебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Судові витрати суд розподіляє відповідно до вимог статті 88 Цивільного процесуального кодексу України. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed