Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-08 00:00:00

22.12.2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Управління культури департаменту розвитку Львівської міської ради про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди. Заявлені вимоги мотивує тим, що наказом Управління культури Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради №529-к від 26.10.2016 р. позивача звільнено з посади директора Міського палацу культури ім. Гната Хоткевича за перебування на роботі у нетверезому стані. Вважає, що процедура звільнення відбувалась на підставі вигаданих фактів з грубим порушенням норм законодавства, оскільки алкогольних напоїв, наркотичних чи інших речовин не вживав, у стані сп'яніння не перебував. 25.10.2016 року на роботу прийшов з температурою для того, щоб передати заступнику директора Міського палацу культури ім. Гната Хоткевича ключі від кабінетів на час його хвороби. Зазначає, що у період з 25 жовтня по 20 грудня 2016 року перебував на лікарняному, що підтверджується листками непрацездатності. Крім цього вказує, що виборний орган (профспілковий представник) первинної профспілкової організації не надавав згоди на його звільнення. Позивач вважає своє звільнення з роботи неправомірним та таким, що порушує його права. Просить суд: 1) скасувати наказ Управління культури Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради №529-к від 26.10.2016 р. про звільнення [PERSON] та поновити на роботі на посаді директора Міського палацу культури ім. Гната Хоткевича Управління культури департаменту розвитку Львівської міської ради. 2) стягнути з Управління культури департаменту розвитку Львівської міської ради на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 26.10.2016 року по день прийняття рішення суду. 3) стягнути з Управління культури департаменту розвитку Львівської міської ради на користь [PERSON] 5000 грн. моральної шкоди. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив позов задовольнити. Надав пояснення, аналогічні у викладеній позовній заяві. Представник відповідача Управління культури департаменту розвитку Львівської міської ради в судовому засіданні проти задоволення позову заперечила у повному обсязі. Зазначила, що рішенням Виконавчого комітету Львівської міської ради від 07.10.2016 року затверджено положення про Управління культури департаменту розвитку Львівської міської ради. По суті справи пояснила, що процедура звільнення позивача із займаної посади відбувалась на законних підставах. Працівниками міського палацу культури ім. Гната Хоткевича складено акт, в якому зафіксовано факт перебування позивача у нетверезому стані, з цим актом ознайомлено позивача та видано наказ про звільнення позивача. Зазначила, що позивачем пропущено строк звернення до суду з таким позовом. Просила в задоволенні позову відмовити повністю. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] з 01 жовтня 1999 року призначено на посаду директора Міського палацу культури ім. Гната Хоткевича, що підтверджується наказом начальника відділу мистецтв та організації дозвілля № 71 від 01.10.1999 р. (а.с. 198) Наказом Управління культури Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради №529-к від 26.10.2016 р позивач звільнений з посади директора Міського палацу культури ім. Гната Хоткевича за перебування на роботі в нетверезому стані на підставі п.7 ст. 40 КЗпП України (а.с. 6). При цьому, в період з 25.10.2016 р. по 28.10.2016 р. включно, з 29.10.2016 р. по 03.11.2016 р. включно, з 04.11.2016 р. по 18.11.2016 р. включно, з 21.11.2016 р. по 25.11.2016 р. включно, з 26.11.2016 р. по 30.11.2016 р. включно, з 01.12.2016 р. по 09.12.2016 р. включно, з 10.12.2016 р. по 19.12.2016 р. включно позивач був звільнений від роботи згідно з листками непрацездатності серії АГС №522010, серії АГС №468499, серії АГС №097602 (а.с.8-10). Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення. Відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності. В порушення цих вимог позивач був звільнений в період його тимчасової непрацездатності і тому підлягає поновленню судом на роботі. Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Аналіз зазначених правових норм у їх сукупності з положеннями статті 43 Конституції України дає підстави для висновку про те, що за змістом частини першої статті 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом. Статтею 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою до суду у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Судом встановлено, що позивач отримав наказ про звільнення 01.12.2016 року, до суду звернувся 22.12.2016 року, трудова книжка не видавалась. Отже, твердження представниці відповідача про те, що позивач пропустив строк звернення до суду є необґрунтованими. Таким чином, суд приходить до висновку про задоволення вимог про скасування наказу тапоновлення [PERSON] на роботі на посаді директора Міського палацу культури ім. Гната Хоткевича Управління культури департаменту розвитку Львівської міської ради. Вирішуючи питання стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд враховує наступне. Відповідно до ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Відповідно з вимогами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 на користь позивача з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за період з 27.10.2016 р. по день винесення рішення судом 09.03.2017 р.: 25 відпрацьованих днів за два останні місяці роботи (серпень та вересень 2016 року); 4395,61 грн. заробітної плати позивача за фактично відпрацьовані дні у серпня 2016 р. (а.с. 16) + 5639,03 грн. заробітної плати позивача за фактично відпрацьовані дні у вересні 2016 р. (а.с. 16) = 10034 грн. 64 коп. заробітної плати за два останні місяці роботи; 10034,64 грн. заробітної плати за два останні місяці роботи : 25 відпрацьованих днів за два останні місяці роботи = 401 грн. 39 коп. середньоденної зарплати позивача перед звільненням; 401 грн. 39 коп. (середньоденна зарплата позивача перед звільненням) х 70 робочих днів вимушеного прогулу = 27015 грн. 80 коп. і саме ця сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у вигляді середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу за період з дня звільнення позивача по день винесення рішення судом. Згідно з п.п. 2, 4 ч. 1 ст. 367 ЦПК України рішення в частині присудження позивачу заробітної плати за один місяць в розмірі 4395 (чотири тисячі триста дев'яносто п'ять) гривень 61 коп. та про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника підлягає негайному виконанню. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди суд виходив з наступного. Відповідно до ст. 2371 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд прийшов до висновку що незаконним звільненням відповідач грубо порушив конституційне право позивача на працю. Усвідомлення факту незаконного звільнення, позбавлення роботи та заробітку відбивається на його психологічному стані, пригнічує, вивело з сталого укладу життя, він змушений додавати додаткові зусилля для організації свого життя в сім'ї та суспільстві. Визначаючи розмір суми моральної шкоди, що підлягає стягненню, суд керується конкретними обставинами справи. Враховуючи глибину заподіяної моральної шкоди, ступеня вини відповідача, вимоги розумності, добросовісності, виваженості та справедливості, суд вважає, що заявлена в позові сума в розмірі 5000 грн. є завищеною. З урахуванням вищезазначених обставин суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача 500 грн. моральної шкоди. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, ст.ст. 4, 6 Закону України «Про судовий збір», у зв'язку зі звільненням [PERSON] від оплати судового збору при подачі позову, суму судового збору у розмірі 1600 грн. слід стягнути з Управління культури департаменту розвитку Львівської міської ради на користь держави.

Outcome: partial