Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-28 00:00:00

23.02.2017 року позивач звернулась до суду із вищезазначеним позовом в обгрунтування позовних вимог якого зазначила, що [NUMBER] року помер її батько та чоловік відповідача [PERSON], після смерті якого відкрилась спадщина, яка складається з квартири за адресою: [ADDRESS]. На момент смерті батька вона була зареєстрована та фактично проживала разом з ним. Відповідач від прийняття спадщини відмовилась. Однак у встановленому законом нотаріальному порядку вона не має можливості оформити спадшину так як нерухоме майно, яке входить до складу спадщини, знаходиться у м.Луганську на тимчасово окупованій території України, де нотаріальні органи припинили свою діяльність. Крім того відсутні документи, що підтверджують коло спадкоємців померлого. У зв'язку з цим вона змушена звернутись до суду та просить визнати за нею право власності на зазначену вище спадкову квартиру на підставі рішення суду в порядку спадкування за законом після смерті батька. В судове засідання сторони не з'явились. Позивач надала письмову заяву, згідно якої просила справу розглядати без її участі. Відповідач також надала суду письмову заяву, згідно якої просила справу розглядати без її участі, не заперечувала проти задоволення позованих вимог. Статтею 10 ЦПК України встановлено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до статті 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі , виникає спір. Судом встановлено наступне. Згідно копії витягу про реєстрації права власності на нерухоме майно від 17.08.2004 року №4462694 [PERSON] є власником житлової квартири [ADDRESS]. У технічному паспорті на зазначену житлову квартиру власником також зазначений [PERSON] (а.с.15-18). Згідно копії свідоцтва про народження від 21.07.1988 року, витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища [NUMBER] від 26.02.2013 року, а також копії свідоцтва про зміну імені від 05.04.2013 року [PERSON] є донькою [PERSON] (а.с.5, 8-10). Як вбачається з копії свідоцтва про укладення шлюбу від 21.10.1988 року [PERSON] та [PERSON] є чоловіком та дружиною (а.с.11). Відповідно до копії свідоцтва про смерть від [NUMBER] року [PERSON] помер [NUMBER] року у м.Луганськ (а.с.12). Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» спадкові відносини регулюються Цивільним кодексом України, Законами України від 02.09.1993 року № 3425-ХІІ «Про нотаріат», від 23.06.2005 року № 2709-ІV «Про міжнародне приватне право», іншими законами, а також прийнятими відповідно до них підзаконними нормативно-правовими актами. Відносини спадкування регулюються правилами Цивільного кодексу України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, а у разі відсутності заповіту - спадкоємці за законом. Згідно зі ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. В силу ст., ст.. 1268, 1274 ЦК України спадкоємці за заповітом чи законом мають прийняти спадщину , або не прийняти її, чи відмовитися від прийняття спадщини на користь будь- кого із спадкоємців незалежно від черги. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно з ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч.1 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ч.5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Главою 86 ЦК України, а також спеціальним законодавством, зокрема, законом України «Про нотаріат», підзаконними нормативними актами, визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій притаманній юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів. Це знайшло також підтвердження у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику в справах про спадкування», в якій зазначено, що за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Якщо спадкоємець не прийняв спадщину, його вимоги про визнання права власності на спадкове майно не підлягають задоволенню судом. Вказані приписи також викладені в п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року за № 7 «Про судову практику у справах про спадкування». Позивач у позовній заяві посилається на те, що не може оформити право власності на спадщину у нотаріальному порядку через те, що відсутні документи, які підтверджують місце відкриття спадщини та встановлення кола спадкоємців після померлого [PERSON], про що нотаріусом Станично-Луганської державної нотаріальної контори надана постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Однак як вбачається з інформації, наданої Станично-Луганською державною нотаріальною конторою від 28.04.2017 року постанова про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину від 20.02.2017 року за заявою [PERSON] про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] нотаріальною конторою не видавалась, після смерті останнього із заявами про прийняття спадщини або із заявами про відмову від прийняття спадщини ніхто не звертався, спадкова справа не заводилась. Крім того позивач зазначає, що вона була зареєстрована та фактично проживала на момент смерті разом зі спадкодавцем, але на підтвердження зазначеного факту нею не було надано жодного належного доказу, у зв'язку з чим неможливо зробити висновок з приводу того, що вона в силу ч.3 ст.1268 ЦК України є такою, що прийняла спадщину. За таких обставин, враховуючи той факт, що позивачем не доведено того, що вона прийняла спадщину і на даний час у неї існують перешкоди для оформлення права власності в нотаріальному порядку, вимоги про визнання за нею права власності на спадкове майно задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed