Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-21 00:00:00

22.03.2020 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення 9\~972,41 грн. інфляційних та 3 % річних в розмірі 4\~008,00 грн. у зв`язку з невиконанням відповідачем рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 27.02.2018 року про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. В обґрунтування позову зазначає, що рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 27.02.2018 року стягнуто з [PERSON] в користь [PERSON] суму матеріального збитку, яка складає 39 816,15 грн., суму витрат на проведення експертної оцінки, яка складає 1 200,00 грн. та суму витрат на професійну правничу допомогу, яка складає 3 250 грн. Вказане рішення набрало законної сили 28.03.2018 року. 12.04.2018 року видано виконавчий лист по справі. Постановою державного виконавця Шевченківського ВДВС у м. Львові ЗМУЮ (м.Львів) Блавацької М.А. виконавчий лист №466/933/18 повернуто стягувачеві на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження». Однак, борг відповідача не погашений навіть частково. З врахуванням цього, позивач має право на стягнення з відповідачів інфляційних втрат за весь час прострочення та 3 % річних. Позивач у судове засідання не з`явився, скерував на адресу суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Позов підтримав, просив позов задовольнити, проти заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Про причини неявки суду не повідомив. Відзиву на позові він не подав. В матеріалах справи достатньо доказів для розгляду справи без його участі, позивач не заперечує проти заочного розгляду справи. Суд, у відповідності до вимог ст. ст. 223, 280 ЦПК України, зі згоди позивача, ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. У відповідності до ст.247 ЦПК України у зв`язку з неявкою всіх учасників процесу, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши подані докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд дійшов висновку про задоволення позову з таких мотивів. За ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, визначений ч.2 ст.16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Правилами ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.5 ст.81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Частиною першою ст.76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За загальними положеннями ЦПК України обов`язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Правовідносини, що виникли між сторонами є деліктним зобов`язанням, тобто таке, що виникло внаслідок порушення майнових чи особистих немайнових прав. Це недоговірне зобов`язання. Ці обставини встановлені рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 27.02.2018 року та є преюдиціальним. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню (п.46 Постанови ВС №761/29966/16-ц від 18.12.2019р.) Згідно правового висновку Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-954цс16 деліктне зобов`язання виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка її завдала. Судом встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 27.02.2018 року стягнено з [PERSON] в користь [PERSON] суму матеріального збитку, яка складає 39 816,15 грн., суму витрат на проведення експертної оцінки, яка складає 1 200,00 грн. та суму витрат на професійну правничу допомогу, яка складає 3 250 грн. Вказане рішення набрало законної сили 28.03.2018 року. Рішення звернено до примусового виконання. 12.04.2018 року видано виконавчий лист. Постановою державного виконавця Шевченківського ВДВС у м. Львові ЗМУЮ (м.Львів) Блавацької М.А. від 28.12.2020р. виконавчий лист №466/933/18 повернуто стягувачеві на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження»: у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними. Відтак, борг відповідача не погашений навіть частково. Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України: судові рішення ухвалюються іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Згідно ч.1, 2 ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Частиною 1 ст. 623 ЦК України передбачено, що боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Статтею 625 ЦК України встановлена відповідальність за порушення грошового зобов`язання . За ч.\~1,\~2\~цієї статті\~боржник не\~звільняється від\~відповідальності за\~неможливість виконання\~ним грошового\~зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно правової позиції Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 752/21827/14, суд дійшов висновку, що стаття 625 ЦК України розміщена у розділі 1 «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 1 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі. З огляду на те, що відповідач порушив вказане грошове зобов`язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України. А тому Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року по справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18) погодилась з висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 1 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс 14, згідно з яким відшкодування заподіяної злочином майнової та моральної шкоди є грошовим зобов`язанням. Аналогічною є постанова Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 307/1244/14-ц, у якій суд дійшов висновку щодо задоволення вимог про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних, вказавши, що відповідач не виконав грошового зобов`язання з відшкодування шкоди , і у зв`язку із цим у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до ст. 625 ЦК України. Відтак, суд робить висновок про підставність позовних вимог [PERSON] щодо стягнення з\~відповідача інфляційних\~втрат та\~3%\~річних в порядку ст. 625 ЦК України. Суд погоджується з проведеними позивачем розрахунками, відповідно до яких розмір інфляційних втрат становить 9\~972,41грн. за період з 09.11.2017 року (з моменту виникнення обов`язку) по 18.03.2021 року та 3% річних 4 008,00грн. за період з 09.11.2017 року по 18.03.2021 року. Заперечень щодо правильності розрахунку відповідачем не подано. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд робить висновок, що позов підлягає до задоволення. У зв`язку із задоволенням позовних вимог з відповідача слід стягнути в доход держави 908,00грн. судового збору.

Outcome: approved