Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-07 00:00:00

23.04.2015 позивач звернувся з позовом до відповідача в якому просив визнати неправомірними та скасувати накази відповідача №4-К від 04.02.2014 «Про зміну істотних умов праці» та № 17-К від 04.04.2015 про звільнення позивача з посади головного диригенту театру за п.6 ст.36 КЗпП України, поновити його на роботі, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду в сумі 3000 грн. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 травня 2015 року позов [PERSON] задоволено частково. Визнано незаконними накази КП «Чернігівський обласний академічний Український музично-драматичний театр ім. Т.Г. Шевченка» Чернігівської обласної ради № 4-к від 04.02.2014 «Про зміну істотних умов праці» та № 17-к від 04.04.2014 «Про звільнення з роботи [PERSON]». Поновлено [PERSON] на посаді головного диригента КП «Чернігівський обласний академічний Український музично-драматичний театр ім. Т.Г. Шевченка» Чернігівської обласної ради. Стягнуто з КП «Чернігівський обласний академічний Український музично-драматичний театр ім. Т.Г. Шевченка» Чернігівської обласної ради на користь [PERSON] 90713 грн. 07 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу; 1500 грн. 00 коп. у відшкодування моральної шкоди. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з КП «Чернігівський обласний академічний Український музично-драматичний театр ім. Т.Г. Шевченка» Чернігівської обласної ради на користь [PERSON] 5000 грн. 00 коп. у відшкодування витрат на правову допомогу. Стягнуто з КП «Чернігівський обласний академічний Український музично-драматичний театр ім. Т.Г. Шевченка» Чернігівської обласної ради на користь держави 1394 грн. 33 коп. судового збору. Рішення суду в частині поновлення на роботі допущено до негайного виконання. В апеляційній скарзі КП «Чернігівський обласний академічний Український музично-драматичний театр ім. Т.Г.Шевченка» Чернігівської обласної ради просить рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 травня 2015 року скасувати та постановити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального права та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, недоведені обставини, які суд вважав встановленими. Зокрема, порушено процесуальний закон - статті 1, 10, 57, 58, 60, 213 ЦПК України. Судом не враховано, що складова частина істотних умов праці - розмір оплати праці, пільг (ч.3 ст.32 КЗпП України). Зміни в організації праці виникли в результаті зменшення фінансування, що потягнуло за собою зміну істотних умов праці, тобто зменшення заробітної плати. Також, районним судом не враховано, що театр є підприємством, яке фінансується з обласного бюджету. Судом проігноровано Закон СРСР «Про трудові колективи і підвищення їх ролі в управлінні підприємствами, установами, організаціями», який діє згідно з Постановою ВРУ № 1545-ХІІ від 12.09.1991 року, зокрема статті 4, 7, 11, 19, 20, 21, у відповідності до яких рішення трудового колективу про зменшення надбавки за академічність прийняте в межах його повноважень. Апелянт посилається на те, що в рішенні суду взагалі не зазначені покази допитаних свідків. Також, апелянт не погоджується зі стягненням моральної шкоди, зазначаючи, що стягнення в порядку ст.ст. 23, 1167 ЦК України нічим не аргументовано. Стягнення значної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, на думку апелянта, могло бути в меншому розмірі, враховуючи, що позивач працював на повну ставку в Чернігівському обласному філармонійному центрі. Визнання незаконним наказу № 4-к від 04.02.2014 року «Про зміну істотних умов праці» повністю паралізує діяльність театру, оскільки кошти на виплату надбавки відсутні. Судом не враховані також нормативні акти, які були прийняті щодо подолання складної фінансово-економічної ситуації - Закон України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» та постанова КМУ від 01.03.2014 року № 65 «Про економію державних коштів та недопущення втрат бюджету». В судовому засіданні представник апелянта підтримав доводи апеляційної скарги і просив її задовольнити. Представники третіх сторін Департаменту культури і туризму, національностей та релігій Чернігівської обласної державної адміністрації та Первинної профспілкової організації Облмуздрамтеатру ім.Т.Г.Шевченка просили апеляційну скаргу задовольнити. Позивач та його представник в судовому засіданні послалися на безпідставність апеляційної скарги і просили відмовити в її задоволенні, надавши письмові заперечення (а.с. 21 том 2). Третя особа - Чернігівська обласна рада - належним чином була повідомлена про час розгляду справи, про що свідчить повідомлення про вручення 16.05.2015 поштового відправлення (а.с.34 том 2), проте свого представника до суду не направила. Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду зміні, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. По справі судом встановлено, що позивач [PERSON] працював на посаді головного диригента КП «Чернігівський обласний академічний Український музично-драматичний театр ім. Т.Г.Шевченка» Чернігівської обласної ради з 15.01.2004 ( а.с.17,61 том1). Рішенням 17 сесії 6 скликання Чернігівської обласної ради від 30.01.2014 року «Про обласний бюджет на 2014 рік» скорочені витрати на культуру, в зв'язку з чим Департаментом культури і туризму, національностей та релігій Чернігівської облдержадміністрації було повідомлено про зменшення фінансування КП «Чернігівський обласний академічний Український музично-драматичний театр ім. Т.Г.Шевченка» (а.с.57-59, том1). Дану обставину сторони не заперечували. Згідно з п. 7.3 статуту КП «Чернігівський обласний академічний Український музично-драматичний театр ім. Т.Г.Шевченка» органом, до сфери управління якого входить вказане підприємство, є Управління культури і туризму Чернігівської облдержадміністрації (попередня назва Департаменту) (а.с.37, том1). Статтею 21 Закону України «Про трудові колективи і підвищення їх ролі в управлінні підприємствами, установами, організаціями» визначено, що рішення загальних зборів (конференцій) трудового колективу, прийняті відповідно до їх повноважень і діючого законодавства, є обов'язковими для членів колективу, адміністрації підприємства, установи, організації. 04.02.2014 відбулися загальні збори трудового колективу Чернігівського обласного академічного Українського музично-драматичного театру ім. Т.Г.Шевченка, де вирішувалося питання щодо зменшення коефіцієнту за академічність замість скорочення штату. За дане рішення проголосувало 112 осіб, а 11 відмовилося (а.с.62-63 том1). Наказом КП «Чернігівський обласний академічний Український музично-драматичний театр ім. Т.Г.Шевченка» № 4-к від 04.02.2014 «Про зміну істотних умов праці» передбачена зміна істотних умов праці, що полягають у зміні розміру оплати праці - зменшено коефіцієнт підвищення посадового окладу за статус академічного до 1,5 (відповідно до додатків до наказу). Цим же наказом 04.02.2014 року зобов'язано «попередити всіх працівників згідно додатків під підпис з даним наказом»; відділ кадрів зобов'язано у термін до 04.04.2014 року одержати письмове підтвердження у працівників згідно з додатками, згодних продовжувати роботу на вищевказаних умовах. Наказом визначено, що у разі незгоди з запропонованими змінами істотних умов праці працівники можуть бути звільнені за п.6 ст.36 КЗпП України (а.с.5 том 1). Від підписання про ознайомлення з даним наказом [PERSON] відмовився, про що складений відповідний акт від 04.02.2014 (а.с.79 том1). В подальшому [PERSON] двічі пропонувалося написати письмово погодження із зміненим розміром оплати праці, або написати відмову 27.03.2014 та 04.04.2014, проте [PERSON] відмовився підписувати, про що були складені відповідні акти (а.с.77,78 том1). Наказом № 17-к від 04.04.2014 [PERSON] звільнено з роботи з посади головного диригента з 04.04.2014 року у зв'язку з відмовою від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці (п. 6 ст. 36 КЗпП України) з виплатою вихідної допомоги в розмірі середньої місячної заробітної плати відповідно до ст. 44 КЗпП України (а.с.6, том1). Підставою звільнення зазначені акти від 27.04.2014 року та від 04.04.2014 року про відмову позивача від продовження роботи зі зміненими умовами праці. Згоду на звільнення [PERSON] профспілковий комітет КП «Чернігівський обласний академічний Український музично-драматичний театр ім. Т.Г.Шевченка» не надавав через те, що [PERSON] не є членом профспілки (а.с.123,124,125 том1). Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач незаконно звільнений з посади головного диригента театру, оскільки рішення про зменшення коефіцієнту підвищення посадового окладу працівникам театру, на думку суду, не містить в собі ознак змін в організації виробництва і праці, а тому відповідач не мав права на винесення наказу про звільнення позивача. В цій частині колегія суддів апеляційного суду погоджується з даним висновком суду першої інстанції, оскільки він є обґрунтованим, повністю відповідає матеріалам справи та ґрунтується на вимогах чинного законодавства. Згідно з ч. 3,4 ст. 32 КЗпП України, у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за п. 6 ст. 36 цього Кодексу. В п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 № 9, припинення трудового договору за п.6 ст.36 КЗпП України при відмові працівника від продовження роботи із зміненими істотними умовами праці може бути визнане необґрунтованим, якщо зміна істотних умов праці при провадженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою викликана змінами в організації виробництва і праці (раціоналізація робочих місць, введення нових форм організації праці, у т. ч. перехід на бригадну або на індивідуальну форму, впровадження передових методів, технологій тощо). Аналізуючи зазначене вище, колегія суддів вважає, що власник має право без згоди працівника змінювати істотні умови праці, а саме: системи та розміри оплати праці, зменшувати надані пільги, змінювати режим роботи, встановлювати або скасовувати неповний робочий час, суміщення професій, змінювати розряди і найменування посад тощо (ч. 3 ст. 32 КЗпП України) лише у випадках змін в організації виробництва і праці. Якщо ж такі зміни не вводяться, власник не має права змінити істотні умови праці. Зменшення коефіцієнту підвищення посадового окладу працівникам театру не є зміною істотних умов праці в розумінні ч. 3 ст. 32 КЗпП України. Змінюючи розмір заробітної плати, власник може виступати як сторона трудового договору (у такому випадку він може змінити розмір і систему заробітної плати тільки відповідно до ч. 3 ст. 32 КЗпП України), і як учасник організаційно-управлінських відносин, який діє згідно з ст. 14, 15 ЗУ «Про оплату праці» і ст.97 КЗпП України (зокрема, ст.103 КЗпП України передбачає, що про запровадження нових або зміні діючих умов оплати праці в бік погіршення власник повинен інформувати працівників не пізніш ніж за 2 місяці, і це не тягне за собою звільнення працівника зап.5 ст.36 КЗпП). Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Колегія суддів вважає, що відповідач не довів факту наявності змін істотних умов праці. Зважаючи на вищенаведені норми та оцінивши обставини справи в сукупності, суд першої інстанції, постановляючи рішення, правильно визначив наявність підстав для задоволення позову [PERSON] в частині визнання неправомірним наказу № 17-к від 04.04.2014 «Про звільнення з роботи [PERSON]», Щодо визнання незаконним наказу № 4-к від 04.02.2014 «Про зміну істотних умов праці», то в цій частині рішення суду першої інстанції підлягає зміні. Суд вірно вказав, що зменшення коефіцієнту підвищення посадового окладу працівникам театру не містить в собі ознак змін в організації виробництва і праці, отже відповідач не мав права на винесення наказу № 4-к від 04.02.2014 про зміну істотних умов праці з цих підстав. Проте, аналізуючи даний наказ, слід зазначити, що він стосується всього колективу КП «Чернігівський обласний академічний Український музично-драматичний театр ім. Т.Г.Шевченка». Зменшення коефіцієнту підвищення посадового окладу за статус академічного зменшувалося до 1,5 як керівному, так і художньому і артистичному персоналу відповідно до додатків до наказу №1, №2 та №3. До суду звернувся тільки позивач, тому визнавати весь наказ незаконним підстави відсутні. Даний наказ підлягає визнанню незаконним тільки в частині застосування його безпосередньо до позивача. З огляду на це, в цій частині доводи апелянта є обґрунтованими і тому підлягають задоволенню. В іншій частині рішення суду є законним і обґрунтованим. Твердження апелянта про ігнорування районним судом Закону СРСР «Про трудові колективи і підвищення їх ролі в управлінні підприємствами, установами, організаціями» є безпідставними та не заслуговують на увагу апеляційного суду, оскільки рішення загальних зборів трудового колективу від 04.02.2014 про зменшення коефіцієнту за академічність та зменшення посадового окладу не може підміняти собою вимоги закону щодо підстав для зміни істотних умов праці, зокрема, розмірів її оплати. Колегія суддів апеляційного суду погоджується також з висновком про стягнення з відповідача, відповідно до вимог ч.2 ст.235 КЗпП України, на користь [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 90713 грн. 07 коп., розрахунок якого проведений у відповідності до вимог постанови КМУ «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995, який відповідачем не спростований. Доводи апелянта щодо можливого зменшення даної суми є безґрунтовними, оскільки стаття 235 ч.2 КЗпП України такого зменшення не передбачає. Посилання апелянта на Закон України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» та постанову КМУ від 01.03.2014 року № 65 «Про економію державних коштів та недопущення втрат бюджету» є безпідставним, оскільки ці нормативні акти не регулюють спірні правовідносини. Відсутні підстави для задоволення вимог апелянта щодо зменшення суми моральної шкоди. Встановлені в ході розгляду справи обставини свідчать про недотримання відповідачем положень КЗпП України щодо звільнення з роботи позивача, а отже і порушення його трудових прав, що потягло спричинення моральної шкоди, розмір якої судом першої інстанції визначено з урахуванням вимог розумності і справедливості, тривалості і глибини душевних страждань [PERSON], який більше року ніс тягар доведення незаконності свого звільнення, витрачаючи на це час і гроші.

Outcome: partial