Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-21 00:00:00

22.04.2020 [PERSON] звернулася до суду з позовом до Комунальної установи «Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) в Золотоніському районі» Золотоніської районної ради Черкаської області про скасування наказу про оголошення догани та про звільнення та поновлення на роботі , стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що наказом № 31 від 20.03.2020 їй було оголошено догану за порушення трудової дисципліни (відмова без поважних причин від чергування), наказом № 8 від 23.03.2020 її було звільнено з посади головного бухгалтера 23.03.2020 у зв`язку з вчиненням нею винних дій, які дають підстави для втрати довір`я (п.2 ст. 41 КЗпП України). Наказ про догану і про звільнення позивач вважає незаконними, оскільки її не було ознайомлено з наказом про чергування в приміщенні Золотоніської РДА, в її посадові обов`язки таке чергування не входило, також в той період часу позивачу виповнилося 60 років і вона переживала за своє здоров`я, оскільки на той час діяли обмеження пов`язані з COVID-19. Також зазначала, що підставою для її звільнення за п.2 ст. 41 КЗпП України була саме відмова від чергування, натомість дій, які б свідчили про втрату довіри (її винні дії) нею не вчинялися і відповідачем не наводяться. За порушення трудової дисципліни ст. 147 КЗпП передбачено, що може бути застосовано лише один вид стягнення - догана або звільнення, а застосування за порушення трудової дисципліни догани та звільнення є незаконним. Позивач просила визнати незаконними та скасувати накази відповідача № 31 від 20.03.2020 «Про догану [PERSON] », № 8 від 23.03.2020 «Про звільнення [PERSON] », поновити її на посаді головного бухгалтера, стягнути на її користь середній заробіток на час вимушеного прогулу з 24.03.2020 по дату поновлення її на роботі, моральну шкоду в розмірі 30000,00 грн. та судові витрати. 27.04.2020 року ухвалою суду було відкрито провадження та призначено розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою суду від 22.03.2021 року було замінено відповідача Комунальну установу «Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) в Золотоніському районі» Золотоніської районної ради Черкаської області на правонаступника - Комунальну установу «Центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг)» Вознесенської сільської ради Золотоніського району Черкаської області. Від відповідача відзив до суду не надходив. У судовому засіданні позивач та її представник адвокат Брус С.М. позовні вимоги підтримали повністю та просили позов задовольнити вказуючи, що звільнення відбулося у зв`язку з тим , що вона не підтримала [PERSON] (директора відповідача) у питанні звільнення [PERSON] (завідуюча будинку престарілих), тому при нагоді позивача було незаконно звільнено. У судовому засіданні представник відповідача Комунальної установи «Центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг)» Вознесенської сільської ради Золотоніського району Черкаської області адвокат Зелений Ю.В. заперечував проти позовних вимог та просив відмовити в задоволенні позову, оскільки позивачка не пред`являла позовних вимог саме до даної юридичної особи. Суд, заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до копії трудової книжки [NUMBER] , [PERSON] 01.05.2018 року була переведена на посаду головного бухгалтера в Комунальну установу «Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) в Золотоніському районі» Золотоніської районної ради Черкаської області. Наказом директора КУ «Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) в Золотоніському районі» Золотоніської районної ради Черкаської області № 31 від 20.03.2020 року, [PERSON] було оголошено догану, за порушення трудової дисципліни (відмова без поважних причин від чергування). Підставою зазначено: графік чергування за березень 2020 року, пояснення [PERSON] , Акти про відмову [PERSON] надати письмові пояснення. Наказом директора КУ «Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) в Золотоніському районі» Золотоніської районної ради Черкаської області № 8 від 23.03.2020 року, [PERSON] було звільнено з посади головного бухгалтера , 23.03.2020 у зв`язку з вчиненням нею винних дій. Які дають підстави для втрати довір`я до неї (п. 2 ст. 41 КЗпП України. Підставою зазначено: матеріали службового розслідування, пояснююча записка [PERSON] . Рішенням Золотоніської районної ради № 2-26/VIII від 24.12.2020, ухвалено до 01.01.2021 року безоплатно передати в комунальну власність Вознесенської об`єднаної територіальної громади на баланс Вознесенської сільської ради Комунальну установу «Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) в Золотоніському районі» Золотоніської районної ради Черкаської області. Рішенням Вознесенської сільської ради № 5-1/VIII від 30.12.2020, було прийнято в комунальну власність Комунальну установу «Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) в Золотоніському районі» Золотоніської районної ради Черкаської області та перейменовано на Комунальну установу «Центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг)» Вознесенської сільської ради Золотоніського району Черкаської області. Щодо наказу відповідача про догану [PERSON] . Відповідно до статті 139 КЗпП України\~працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової дисципліни. Трудова дисципліна - це система правових норм, що регулюють внутрішній трудовий розпорядок, встановлюють трудові обов`язки працівників та роботодавця, визначають заохочення за успіхи в роботі й відповідальність за невиконання цих обов`язків. Згідно з частиною першою статті 147 КЗпП України\~за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано такий захід стягнення як догана. Відповідно до частини першої статті 148 КЗпП України\~дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення. Ознакою порушення трудової дисципліни є наявність проступку в діях або бездіяльності працівника. Дисциплінарний проступок визначається як винне невиконання чи неналежне виконання працівником своїх трудових обов`язків. Складовими дисциплінарного проступку є дії (бездіяльність) працівника; порушення або неналежне виконання покладених на працівника трудових обов`язків; вина працівника; наявність причинного зв`язку між діями (бездіяльністю) і порушенням або неналежним виконанням покладених на працівника трудових обов`язків. Недоведеність хоча б одного з цих елементів виключає наявність дисциплінарного проступку. Саме на роботодавцеві лежить обов`язок надати докази фактів винного вчинення працівником дисциплінарного проступку. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати всі обставини, за яких вчинено проступок. Для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності в обов`язковому порядку має бути встановлена вина як одна із важливих ознак порушення трудової дисципліни. За відсутності вини працівник не може бути притягнутий до дисциплінарної відповідальності. Відповідно до\~статті 149 КЗпП України\~до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Отже, при розгляді справ про накладення дисциплінарних стягнень за порушення трудової дисципліни судам необхідно з`ясовувати, в чому конкретно проявилося порушення, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені\~статтями 147-149 КЗпП України\~правила і порядок застосування дисциплінарного стягнення, зокрема, чи враховані обставини, за яких вчинено проступок. Для правомірного накладення дисциплінарного стягнення роботодавцем необхідна наявність сукупності таких умов: порушення має стосуватися лише тих обов`язків, які є складовими трудової функції працівника чи випливають з правил внутрішнього трудового розпорядку. Невиконання чи неналежне виконання працівником трудових обов`язків має бути винним, скоєним без поважних причин умисно або з необережності. Дана позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 22 липня 2020 року по справі № 554/9493/17. Як встановлено в судовому засіданні, посадовою інструкцією головного бухгалтера КУ «Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) в Золотоніському районі» Золотоніської районної ради Черкаської області, з якою ознайомлена [PERSON] , не передбачено обов`язку здійснювати чергування в приміщенні Золотоніської РДА. З наданого графіка чергування в приймальні райдержадмінстрації у березні 2020 року, вбачається, що на ньому міститься напис «Затверджую Перший заступник голови райдержадміністрації В.М. Денисенко 25 лютого 2020 року», однак підпису даної особи на ньому немає. Будь-яких доказів, що даний графік був затверджений наказом КУ «Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) в Золотоніському районі» Золотоніської районної ради Черкаської області та відповідно з ним була ознайомлена позивач, відповідачем не надано. Таким чином, під час розгляду справи відповідачем не було доведено, що до трудових обов`язків позивача як головного бухгалтера входило чергування в приймальні Золотоніської РДА, а відповідно така відмова від чергування не могла розцінюватися як невиконання тих обов`язків, які є складовими трудової функції. Крім зазначеного суд звертає увагу на те, що оскаржуваний наказ не відповідає вимогам трудового законодавства, зокрема у ньому не зазначено, коли мало місце і в чому конкретно полягає порушення позивачем трудових обов`язків. Отже оголошення догани [PERSON] , відповідно до наказу № 31 від 20.03.2020, є незаконним, тому даний наказ підлягає до скасування. Щодо наказу відповідача про звільнення [PERSON] . Відповідно до статті 43 Конституції України, \~кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадку винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу. Розірвання трудового договору за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України можливе за таких умов: 1) безпосереднє обслуговування працівником грошових, товарних або культурних цінностей (прийом, зберігання, транспортування, розподіл тощо); 2) винна дія працівника; 3) втрата довір`я до працівника з боку власника або уповноваженого ним органу. Правовий аналіз цієї норми матеріального права дає підстави для висновку про те, що вона не передбачає обов`язкового настання для роботодавця негативних наслідків, чи наявності завданої роботодавцю матеріальної шкоди як обов`язкової умови для звільнення працівника. Звільнення з підстави втрати довір`я може вважатися обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір`я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями). Виходячи з викладеного та розуміння безпосереднього обслуговування грошових і товарних цінностей слідує, що основне коло працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, - це особи, які, зокрема, одержують їх під звіт. Вирішуючи під час розгляду справи про поновлення на роботі працівника, звільненого за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України, питання щодо віднесення позивача до кола працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, суд у кожному конкретному випадку повинен з`ясувати: чи становить виконання операцій, пов`язаних з таким обслуговуванням цінностей, основний зміст трудових обов`язків позивача; чи носить виконання ним указаних дій відповідальний, підзвітний характер з наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цінностей. Зазначений висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року № 6-100цс16. Звільнення у зв`язку із втратою довір`я до працівника на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України може мати місце за умови вчинення ним винних дій. При цьому не має значення, були протиправні дії вчинені навмисно або внаслідок необережного ставлення до виконання своїх обов`язків, чи передбачав працівник або повинен був передбачити негативні наслідки своїх дій. Провина працівника має бути доведена власником або уповноваженим ним органом за допомогою фактів та об`єктивних обставин, що свідчать про винні дії працівника; це може бути, наприклад: систематична нестача довірених йому цінностей; безвідповідальне, халатне ставлення до своїх трудових обов`язків; порушення правил торгівлі; крадіжки; обмірювання, обважування покупців; завищення цін; привласнення матеріальних цінностей тощо. Втрата довір`я може бути наслідком вчинення проступку, який дає підстави для висновку, що подальше залишення працівника на роботі, пов`язаній з обслуговуванням грошових і матеріальних цінностей, може призвести до їх утрати. Дана позиція міститься у постанові Верховного Суду від 07.11.2018 року у справі № 320/7065/17. У наказі про звільнення позивача № 8 від 23.03.2020, підставою зазначено матеріали службового розслідування та пояснююча записка [PERSON] . Під час розгляду справи судом вживалися заходи по витребуванню у відповідача матеріалів службового розслідування та пояснюючої записки [PERSON] , зокрема постановлялася ухвала про витребування доказів від 20.10.2020. Однак під час розгляду справи відповідачем не надано жодних доказів правомірності винесення оскаржуваного наказу та документів, на підставі яких було видано даний наказ про звільнення. Також під час судового розгляду відповідачем не надано жодного належного та допустимого доказу вчинення позивачем протиправних дій навмисно або внаслідок необережного ставлення до виконання своїх обов`язків, які дають підстави для його звільнення на підставі пункту 2 статті 41 КЗпП України. За наведених обставин звільнення [PERSON] є незаконним, а наказ відповідача № 8 від 23.03.2020 «Про звільнення [PERSON] » таким, що підлягає скасуванню. Разом із тим, суд зазначає, що представником КУ «Центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг)» Вознесенської сільської ради Золотоніського району Черкаської області було надано копії документів (наказів, пояснюючої записки, графіків чергувань, актів, листа та рекомендованого повідомлення) та зазначено, що вони не завірені належним чином, оскільки були залишені на робочому місці після звільнення керівника попереднього відповідача, тому їм достовірно невідомо, що це за документи. Суд вважає, що надані докази є неналежними та визнає їх недопустимими. При цьому представник відповідача заявляв клопотання про допит в якості свідка колишнього директора КУ «Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) в Золотоніському районі» Золотоніської районної ради Черкаської області Нагаєвського О.Г. для уточнення питань по наказах. Судом було відмовлено в задоволенні даного клопотання, оскільки це є затягуванням процесу та зазначено, що [PERSON] , будучи представником первісного відповідача, неодноразово відкладав розгляд справи та жодних доказів суду не надав. Щодо стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідно до\~ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновленні на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Оскільки, суд прийшов до висновку, що звільнення [PERSON] відбулося з порушенням трудового законодавства, тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 24.03.2020 по 17.06.2021 (день винесення судового рішення). Розмір середнього заробітку необхідно розраховувати відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100\~з наступними змінами. Згідно пунктів 2, 5, 8 цього Порядку середня заробітна плата обчислюється виходячи із його заробітної плати за два останніх відпрацьованих місяця, які передували звільненню, а нарахування середньої заробітної плати проводиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати. Відповідно до довідки про доходи від 22.12.2020, заробітна плата [PERSON] у січні-лютому 2020 року становила 12144 грн. за місяць. Середньоденний заробіток становив -592,39 грн. Кількість робочих днів за період з 24.03.2020 по 17.06.2021 складає 309 днів. Таким чином, розмір середнього заробітку [PERSON] за час вимушеного прогулу, який підлягає до стягнення становить 183048,51 грн. Суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів. Вказаний правовий висновок висловлений Верховним Судом у постанові від 18.07.2018 по справі №359/10023/16-ц. Щодо моральної шкоди. Відповідно до статті 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно зі\~статтею 237-1 КЗпП України\~є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У пункті 13\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня\~\~1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»\~судам роз`яснено, що відповідно до\~статті 237-1 КЗпП України\~за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. За таких обставин, виходячи із засад розумності та справедливості, враховуючи всі обставини в справі, з урахуванням обсягу заподіяних моральних страждань, тривалості заподіяння моральної шкоди, необхідністю позивача докладати додаткових зусиль для відновлення свого порушеного права, а також інших негативних наслідків, суд визначає розмір моральної шкоди в розмірі 3000,00 грн. Згідно ст.430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць; поновлення на роботі незаконно звільненого працівника. В зв`язку з цим, рішення суду в цій частині підлягає негайному виконанню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог в сумі 1921,00 грн. та на користь позивача 840,00 грн.

Outcome: partial