Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-04 00:00:00

23.12.2014 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Азовзагальмаш» (надалі за текстом ПАТ «Азовзагальмаш») про стягнення середнього заробітку, середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди, посилаючись на те, що працював з 12.01.2012 року по 13.10.2014 року в ПАТ «Азовзагальмаш», з серпня 2014 року йому не виплачувалася заробітна плата, в день звільнення підприємство з ним не розрахувалося. Просив стягнути із відповідача на йо користь 5933,72 гривень сума не виплаченої заробітної плати, 6287,76 гривень середній заробіток за час затримки розрахунку з 13.10.2014 року по день звернення із позовом до суду, тобто до 22.12.2014 року та моральну шкоду в сумі 2000 гривень. У судове засідання позивач, будучи належним чином повідомлений про час та місце слухання справи, не з'явився, надавши суду заяву про розгляд справи без його участи та задоволенні його позовних вимог. Представник позивача [PERSON], яка діє на підставі договору про надання юридичних послуг, будучи належним чином повідомлена про час та місце слухання справи у судове засідання не з'явилася, надав суду заяву про розгляд справи за її відсутність, де зазначила, що повністю підтримує позовні вимоги [PERSON] та просила їх задовольнити. Представник відповідача Солошенко О.М. будучи належним чином повідомлений про час та місце слухання справи, до судового засідання не з'явився, надавши суду письмові заперечення проти позову, відповідно до яких вказував, що визнає позовну заяву [PERSON] частково (в частині заборгованості з заробітній платі), інші позовні вимоги не визнає та вважає їх необґрунтованими виходячи з наступного. 13.10.2014 року позивач звільнився з підприємства за власним бажанням у порядку ст..38 КЗпП України. Сума остаточного розрахунку складає 5933,72 грн., включаючи заборгованість по заробітній платі за серпень 2014 року - 2049,75 грн., за вересень 2014 року - 2569,41 грн., за жовтень 2014 року 1314,56 грн., що підтверджується довідкою відповідача № 238/18 від 20.01.2014 року. Станом на 20.01.2015 року розрахунок не сплачено. Що стосується тверджень позивача про спричинення йому моральної шкоди, вважає, що її розмір з боку позивача не доказаний. Також вважає, що не підлягає задоволенню сума у розмірі 6287,76 грн., а саме середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, так як дана сума не є обґрунтованою. Просив частково задовольнити позовні вимоги та стягнути із відповідача на користь [PERSON] заборгованість з заробітної плати у розмірі 5993,72 гривень. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, вважає що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного. З матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] у період з 12.01.1912 по 13.10.2014 рік перебував у трудових відносинах з ПАТ «Азовзагальмаш» (а.с.6-12). За період серпень -жовтень 2014 року йому нараховувалася, але не була сплачена заробітна плата в сумі 5933,72 гривень, що підтверджується як розрахунковими листами за зазначений період, так і довідкою підприємства № 238/18 від 20.01.2014 року. 13.10.2014 року позивача було звільнено з роботи на підставі ст..38 КЗпП України за власним бажанням. Як на момент звільнення, так і станом на день звернення до суду із позовом, тобто 22.12.2014 року заборгованість по заробітній платі позивачу сплачена не була. 22.12.2014 року позивач звернувся до суду і просив стягнути з підприємства заборгованість по заробітній платі, середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 6287,76 грн. (з моменту звільнення по день звернення до суду ) та моральну шкоду в сумі 2000 грн. Відповідно до ч.1 ст.94 КЗпП України , заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Статтею 115 ч.1 КЗпП України передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плати виплачується напередодні. Заробітна плата працівникам за весь час щорічної відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до початку відпустки. Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України, п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при звільнені працівника виплати всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у цей день не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Таким чином, законодавчо встановлено, що при звільнені працівник одержує від підприємства, установи, організації всі суми, у тому числі й заробітну плату, яку він має право одержувати з урахуванням її розміру, встановленого належним чином. Як встановлено судом, виходячи із змісту позовної заяви, а також довідки наданої відповідачем заборгованість по заробітній платі позивача [PERSON] за період з серпня 2014 року по жовтень 2014 року складає 5933,72 гривень і саме ця сума повинна бути стягнута із відповідача на користь позивача, відповідно в даній частині його позовні вимоги підлягають задоволенню. Що, стосується стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд прийшов до наступного. Згідно вимог ч. 1 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці, працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної платні без обмеження будь-яким строком. Відповідно до ч.1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як роз'яснено п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановляння рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. При цьому, сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. За таких підстав, суд вважає обґрунтованими вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Задовольняючи позов [PERSON] в цій частині, суд виходить із меж заявлених позовних вимог і вирішує питання про розмір стягуваної суми виходячи з наступного. Розрахунок при визначенні розміру середнього заробітку за весь час затримки у розрахунку при звільненні провадиться відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (з подальшими змінами) за даними розрахункових документів, які були надані безпосередньо підприємством та з урахуванням графіку роботи позивача: Відповідно до довідки розрахунку, наданої підприємством середньоденна заробітна плата [PERSON] складає 162,28 гривень, день звільнення [PERSON] 13.10.2014 року був останнім робочим днем. Згідно графіку за яким працював позивач, у жовтні 2014 року у нього за графіком, з урахуванням дати звільнення 13.10.2014 року, яка була останнім робочим днем вказано 14 відпрацьованих днів; у листопаді 2014 року - 20 відпрацьованих днів, 22 грудня 2014 року (день звернення із позовом до суду) включно - 16 відпрацьованих днів. Отже, розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 14 жовтня 2014 року по 22 грудня 2014 року (день звернення із позовом до суду) включно, становить: 50 відпрацьованих днів за даний період х 162,28 грн. (середньоденна заробітна плата) = 8114 гривень. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням (заявою) фізичних та юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Однак, з метою відновлення порушеного права, суд вважає за можливе вийти за межі заявлених вимог, оскільки позивач навівши обґрунтування стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, разом з тим, припустився помилки щодо визначення її розміру. Виходячи з наведеного, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 8114 гривень. Враховуючи, що факт порушення трудових прав [PERSON] знайшов своє підтвердження в судовому засіданні, обґрунтованими визнаються і позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, оскільки у відповідності з положеннями ст..237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд виходить з принципів розумності та справедливості, також наведених позивачем обґрунтувань моральних страждань і визначає до відшкодування 200 грн. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 243 гривни 60 копійок, від сплати якого позивач був звільнений при подачі позову.

Outcome: partial