Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-22 00:00:00

23 грудня 2016 року позивач [PERSON] звернувшись до суду з позовом, просить стягнути з відповідача [PERSON] на свою користь на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] аліменти у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідно віку, щомісячно, з дня предявлення позову до досягнення дитиною повноліття, та стягнути з відповідача на її користь на своє утримання аліменти у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, з дня предявлення позову до досягнення дитиною трьохрічного віку. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона з відповідачем перебуває у зареєстрованому шлюбі з 01.11.2014 року. Від даного шлюбу вони мають спільну дитину - сина [PERSON], 30.12. [INFO]. Близько чотирьох останніх місяців відповідач почав вести аморальний спосіб життя, зустрічатися з іншими жінками. Мали місце випадки, що він дозволяв собі ображати її словесно та своєю поведінкою, їхні стосунки стали неприємними та напруженими, внаслідок чого вона не витримала і тому разом із сином пішли проживати в будинок своєї матері. Певний час вона намагалася вплинути на відповідача, щоб зберегти сімю, але спроби були невдалими. Відповідач забув, що має дитину, яка потребує постійної моральної та матеріальної підтримки, зовсім самоусунувся від виховання та утримання сина. На даний час їх син проживає разом з нею та знаходиться на її повному утриманні. Вона перебуває у відпустці по догляду за дитиною, тому не має коштів на своє утримання та на утримання спільної дитини. Незважаючи на неодноразові її звернення, відповідач ухиляється від виконання своїх обовязків, передбачених ст. ст. 84, 180 СК України, не дивлячись на те, що він може матеріально утримувати її та сина, оскільки працює приватним підприємцем. В судовому засіданні позивач [PERSON] зменшила розмір позовних вимог, просила стягнути з відповідача аліменти на її утримання у розмірі 1/6 частини з усіх видів його заробітку (доходу), посилаючись на вищевказані обставини та пояснила, що коли вона з відповідачем проживала однією сімєю, то його дохід до спільного бюджету в середньому становив 10000 грн. на місяць. Просила позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, а саме: щодо вимоги про стягнення з нього аліментів на утримання сина [PERSON] визнав частково і не заперечує проти сплати аліментів у розмірі 1/6 частини від його доходів, а щодо вимоги про стягнення аліментів на утримання позивача категорично не визнає, посилаючись на те, що він є неплатоспроможною особою, оскільки за рік у середньому має дохід у сумі 85000 грн., а потім відповідач змінив свої покази та почав стверджувати, що його середньомісячний дохід становить лише 2000 грн. із яких він повинен сплачувати аліменти на утримання неповнолітньої дитини від першого шлюбу. Для того, щоб підтвердити розмір своїх доходів від звертався до податкової інспекції, однак йому було відмовлено у отриманні власної податкової декларації. Крім того, вважає, що по закону, суд не має права стягувати з нього аліменти у розмірі більше 33% від заробітку (доходу). Заслухавши пояснення сторін, всебічно та повно зясувавши обставини справи, обєктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] є батьком малолітнього сина [PERSON], [INFO], який проживає разом з позивачем [PERSON] та перебуває на її утриманні, що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини (а.с.5) та довідкою №3334, виданою 20.10.2016 року Богуславською житлово-експлуатаційною конторою (а.с.6). З пояснень сторін встановлено, що на даний час вони проживають окремо один від одного. Відповідач добровільно матеріальної допомоги на утримання малолітньої дитини та дружини не надає. Згідно ст. ст.180, 191 СК України батьки зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. Враховуючи те, що відповідач добровільно не утримує свого малолітнього сина, суд вважає за необхідне повністю задовольнити вимогу позивача щодо стягнення аліментів на утримання дитини. Щодо вирішення вимоги про стягнення аліментів з відповідача на утримання позивача, з якою проживає дитина, до досягнення дитиною трьох років, судом встановлено наступні фактичні обставини та відповідні ним правовідносини. Відповідно до ч.1 ст.75, ч. 1 ст.80 СК України передбачено, що дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. У відповідності до ч.2, ч.4, ст.84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Судом встановлено, що сторони по справі перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с.4), та те, що згідно довідки № 01-26/214, виданої 20.02.2017 року Управлінням соціального захисту населення Богуславської РДА вбачається, що позивач [PERSON] перебуває на обліку в управлінні і тому в період з 30.12.2015 року по 01.01.2019 року їй призначено допомогу при народженні дитини, однак до теперішнього часу їй гроші не виплачувалися (а.с.42). Згідно матеріалів справи вбачається, що відповідач є фізичною особою-підприємцем з 08.09.2003 року ( а.с. 29-32). Відповідно до ст. ст.10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч.1 ст. 131 ЦПК України, сторони зобов'язані подати свої докази суду до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті. Відповідно до ч.1 ст. 137 ЦПК України, у випадках, коли щодо отримання доказів у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, є складнощі, суд за їх клопотанням зобов'язаний витребувати такі докази. Клопотання про витребування доказів має бути подано до або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті із долученням відомостей про неможливість отримання таких доказів особисто стороною або іншою особою, яка бере участь у справі. Згідно виконавчого листа, виданого на підставі рішення Богуславського районного суду Київської області від 16.04.2008 року (а.с.27, 28, 37) вбачається, що відповідач зобовязаний з 27.02.2008 року сплачувати на користь першої дружини [PERSON] аліменти на утримання малолітньої дитини у розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку (доходу). Однак, вищевказане рішення суду про стягнення з відповідача аліментів на користь першої його дружини фактично почали виконувати лише 23.01.2017 року, тобто після того, як було відкрито провадження по даній справі, що підтверджується постановою про відкриття виконавчого провадження (а.с. 26). Таким чином, державна виконавча служба в період з 27.02.2008 року по 23.01.2017 року не виконувала рішення Богуславського районного суду Київської області від 16.04.2008 року щодо стягнення з відповідача аліментів на користь першої дружини [PERSON] на утримання малолітньої дитини у розмірі ? частини від всіх видів його заробітку (доходу). На підтвердження того, що відповідач є неплатоспроможним, він надав суду копії розписок про сплату аліментів лише за період з січня 2015 року по листопад 2015 року, у розмірах визначених самим відповідачем, а не державним виконавцем (а.с.20-23). Однак, суд не може вважати копії цих розписок, які надруковані одним і тим же способом та з однаковим текстом належними та достовірними доказами про те, що відповідач фактично сплачував аліментів, оскільки він не заявляв клопотання про виклик до суду в якості свідка гр. [PERSON], як би безпосередньо підтвердила, що вона розписувалась в цих розписка та фактично отримувала від нього кошти в рахунок сплати аліментів. Крім того, твердження відповідача про те, що він в середньому має щомісячний дохід у розмірі 2000 грн. і тому не має можливості сплачувати аліменти на утримання позивача, яка перебуває в декретній відпустці та те, що він звертався до ДПІ з приводу отримання довідки або декларації про свої доходи, щоб надати їх суду, але йому було в цьому відмовлено, суд оцінює критично та не приймає до уваги по наступним підставам: - суд неодноразово розяснював сторонам по справі їх процесуальні права та обовязки щодо надання суду належних і достовірних доказів на підтвердження своїх вимог або заперечень, з цією метою неодноразово оголошувалась перерва в судовому засіданні, щоб сторони по справі надали докази про свої доходи; - однак відповідач не надав суду належні докази про те, що він звертався до ДПІ з приводу отримання декларації про власні доходи за 2016 рік, і що йому було в цьому відмовлено; - відповідач не звертався до суду з клопотанням про витребування від ДПІ доказів про його доходи, оскільки у нього виникли в цьому складнощі; - крім того, судом враховано, що ніяких складнощів не виникло у відповідача при отриманні від ДПІ довідки про сплату суми податків за 2016 рік (а.с.32); - під час судового засідання відповідач спочатку повідомив, що у середньому за рік він має дохід у сумі 85000 грн., але після проведеного судом розрахунку, згідно якого середньомісячний його дохід становить 7080 грн. (85000 : 12), відповідач змінив свої покази та почав стверджувати, що 85000 грн. це є не чистих дохід, а є сумою коштів з без врахування сплати податків та понесених ним витрат і тому його середньомісячний дохід становить лише 2000 грн. Вищевказані твердження відповідача, суд розцінює, як бажання уникнути та не сплачувати позивачу аліментів, оскільки між ними склалися вкрай негативні відносини. Таким чином відповідач не довів, що він є неплатоспроможним і тому не має матеріальної можливості сплачувати аліменти на утримання позивача, яка перебуває в декретній відпустці. Враховуючи вищевказані обставини та те, що відповідач є фізичною особою-підприємцем, який перебуває на спрощеній системі оподаткування, що надає можливість не в повному обсязі декларувати свої доходи, та зважаючи на матеріальне становище відповідача і положення ст. 70 Закону України «Про державну виконавчу службу», суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення вимоги про стягнення аліментів на утримання позивача до досягнення дитиною трирічного віку, а саме: стягувати з відповідача аліменти на утримання позивача у розмірі 1/8 частини його заробітку (доходу), оскільки вимога позивача про стягнення 1/6 частини доходів є завищеною. Питання про судові витрати, суд вирішує у відповідності до ст. 88 ЦПК України. З урахуванням вищевикладеного та

Outcome: partial