Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-07 00:00:00

23.09.2020 до Балаклійського районного суду Харківської області надійшла позовна заява [PERSON] , в інтересах якої діє адвокат Малойван Є.І., до [PERSON] , третя особа [PERSON] , у якій позивач просила припинити право власності [PERSON] на 2/100 (дві сотих) частини житлового будинку [ADDRESS] , загальною площею 80,5 кв.м, житловою - 52,2 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2123498763202) з присудженням йому вартості цієї частки, яка буде визначена на підставі експертного дослідження; визнати за [PERSON] право власності на 2/100 (дві сотих) частини житлового будинку [ADDRESS] , загальною площею 80,5 кв.м, житловою - 52,2 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2123498763202). Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначила, що вона є власником 78/100 часток житлового будинку [ADDRESS] на підставі рішення Балаклійського районного суду Харківської області від 03.12.2019 у цивільній справі № 610/2867/19. Її право власності на 78/100 часток житлового будинку було зареєстровано 10.07.2020. Інші 20/100 часток зазначеного нерухомого майна належать [PERSON] , 2/100 частки - [PERSON] . Право власності [PERSON] на належні йому 2/100 частки житлового будинку не зареєстровано. Житловий будинок загальною площею 80,5 кв.м складається з трьох кімнат житловою площею 52,2 кв.м: 1 кімната - 21,6 кв.м, 2 кімната - 15,8 кв.м, 3 кімната - 14.8 кв.м. Частка відповідача у загальній площі будинку в перерахунку на квадратні метри становить 1,61 кв.м (80,5/100*2=1,61). Отже частка [PERSON] є незначною, здійснити її виділ неможливо як і досягти згоди з відповідачем щодо здійснення права спільної часткової власності. Шлюб між нею та відповідачем розірвано рішенням Балаклійського районного суду Харківської області від 03.12.2019, вони не проживають разом протягом тривалого часу та не ведуть спільне господарство. Відповідач у спірному будинку не проживає протягом тривалого часу та не утримує належну йому частку. Тягар утримання 2/100 частин будинку, належних відповідачу, несуть позивач і третя особа. Припинення права власності відповідача на належну йому частку з присудженням грошової компенсації не завдасть останньому істотної шкоди, сприятиме повному та безперешкодному здійсненню права власності позивачем. Ухвалою судді від 07.10.2020 прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. 03.11.2020 до суду надійшов відзив [PERSON] , згідно якого він просив відмовити в задоволенні позову [PERSON] . Обґрунтовуючи заперечення проти позовних вимог, зазначив, що йому належить не 2/100, а 22/100 частини спірного будинку, що встановлено рішенням Балаклійського районного суду Харківської області від 03.12.2019 у цивільній справі № 610/2867/19. У вказаному судовому рішенні зазначено, що під час поділу спірного будинку суд врахував вартість 1/2 частини автомобіля та збільшив частку позивача у праві спільної сумісної власності на спірний будинок. Суд визнав за позивачем право власності на 78/100 частин спірного будинку (50/100 частин у спільному майні та 28/100 частин в порядку збільшення за рахунок відчуження автомобіля). Згідно поданої позивачем до суду копії договору дарування від 15.09.2007, посвідченого приватним нотаріусом Балаклійського районного нотаріального округу Харківської області Соколовою С.О., зареєстрованого у реєстрі за № 2684, 20/100 частин спірного будинку належать [PERSON] . Тому позов про припинення його права на частку може бути пред`явлений лише сумісно іншими співвласниками - [PERSON] та [PERSON] . Однак даний позов про припинення права власності подано тільки одним із співвласників - позивачем. Позивач не довела, які саме її права порушені і потребують захисту у цій справі, вона приховує від суду той факт, що вона, як і третя особа, не проживають у спірному будинку протягом тривалого часу. Жоден із співвласників не проживає у спірному будинку на постійній основі, тому незрозуміло яким чином його не проживання у спірному будинку може порушувати права позивача. Доказів на підтвердження тієї обставини, що тягар утримання належних йому 2/100 часток спірного будинку несе позивач і третя особа, позивачем не надано. З приводу сплати позивачу компенсації витрат з утримання майна вона до нього не зверталася. Надати йому в користування частину спірного майна в натурі, яка відповідає 22/100 частинам спірного будинку, цілком реально, однак він цього не вимагає. З будь-якими пропозиціями щодо здійснення права спільної часткової власності позивач до нього не зверталася. Іншого житла на праві власності він не має, тому позбавлення його права на 22/100 частин спірного будинку буде непропорційним втручанням у його право власності та завдасть істотної шкоди його інтересам. Ухвалою суду від 25.03.2021 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 08.04.2021. Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги з підстав, наведених у позовній заяві. Пояснив, що право власності позивача на 78/100 частин спірного будинку на підставі рішення суду від 03.12.2019 було зареєстровано 10.07.2020. Право власності третьої особи - [PERSON] на 20/100 частин вказаного будинку на підставі договору дарування від 19.09.2007 зареєстровано 31.07.2020. Спільне користування сторонами належним їм на праві приватної спільної часткової власності житловим будинком неможливе. Відповідач у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову з підстав, наведених у відзиві. Пояснив, що його частка у праві спільної власності на вказаний житловий будинок є спірною. Йому належать 22/100 частини спірного будинку, що становить 12% від загальної площі будинку. Від третьої особи - [PERSON] до суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, згідно якої вона просила задовольнити позовні вимоги. Відповідно до ч. 1ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, заслухавши представника позивача, відповідача, дослідивши докази у справі, дійшов висновку про задоволення позовних вимог з таких підстав. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 06.08.2007, виданого Виконавчим комітетом Балаклійської міської ради, за [PERSON] було зареєстровано на праві приватної власності в цілому житловий будинок, загальною площею 80,5 кв.м, житловою площею 52,2 кв.м, з надвірними будівлями по [ADDRESS] (а.с. 17). Заочним рішенням Балаклійського районного суду Харківської області від 03.12.2019, яке набрало законної сили 09.01.2020, у цивільній справі № 610/2867/19 (провадження № 2/610/927/2019) задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя; розірвано шлюб, зареєстрований 24.05.1986 у відділі ЗАГС Балаклійського райвиконкому Харківської області, актовий запис № 167, між [PERSON] , [INFO] , і [PERSON] , [INFO] ; в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за [PERSON] право власності на 78/100 часток житлового будинку з надвірними будівлями в [ADDRESS] (а.с. 11-13). Право приватної спільної часткової власності [PERSON] на 78/100 часток вказаного житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами на підставі заочного рішення Балаклійського районного суду Харківської області від 03.12.2019 у цивільній справі № 610/2867/19 (провадження № 2/610/927/2019) зареєстровано 10.07.2020, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 216429303 від 15.07.2020 (а.с. 14). Згідно договору дарування частини житлового будинку від 15.09.2007, посвідченого приватним нотаріусом Балаклійського районного нотаріального округу Харківської області Соколовою С.О., зареєстрованого у реєстрі за № 2684, [PERSON] (даритель) передав у власність [PERSON] (обдарованій), яка є його донькою, 20/100 частин житлового будинку [ADDRESS] (а.с. 15). Право приватної спільної часткової власності [PERSON] на 20/100 часток вказаного житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами на підставі вищевказаного договору дарування від 15.09.2007 зареєстровано 31.07.2020, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 219113672 від 05.08.2020 (а.с. 14). У технічному паспорті на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , виготовленого станом на 15.09.2020 ТОВ «ІНФОРМ ГРУП», зазначено розміри часток власності [PERSON] - 20/100, [PERSON] - 78/100, [PERSON] - 2/100 (а.с. 18-20). Відповідно до висновку експерта №14411 за результатами проведення експертного будівельно-технічного дослідження за заявою [PERSON] , складеного 17.03.2021 експертом Національного наукового центру «Інститут судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса», виділити ідеальну частку відповідно до вимог нормативно-правових актів у галузі будівництва [PERSON] у житловому будинку [ADDRESS] не надається можливим. Ринкова вартість 2/100 частки [PERSON] в об`єкті нерухомого майна - житловий будинок [ADDRESS] становить 12685,00 грн (а.с. 121-139). Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. За правилом статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. У частинах першій, другій статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. У статті 13 Конституції України закріплено, що власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Отже, власність не тільки надає переваги, а й покладає певні обов`язки на власників майна. Це конституційне положення гарантує дотримання принципу забезпечення балансу між інтересами власника, суспільства та інших власників і користувачів об`єктами власності. Власність зобов`язує власника використовувати свою власність не тільки у своїх інтересах, а й поважати інтереси інших людей, усього суспільства. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання та гарантує їм рівність перед законом. Порушення прав власника з боку держави, фізичної чи юридичної особи зумовлює настання відповідних правових наслідків. Особи користуються рівними умовами захисту права власності. Володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч ці порушення й не призвели до позбавлення володіння майном, а також вимагати відшкодування завданих цим збитків. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Проте, реалізуючи свої права, власник зобов`язаний не порушувати права, свободи, гідність та охоронювані законом інтереси громадян, суспільства, не завдавати шкоди навколишньому середовищу, не погіршувати природну якість землі, води, інших об`єктів природи. Під час здійснення своїх прав і виконання обов`язків власник зобов`язаний додержуватись моральних засад суспільства. Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Відповідно до статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Згідно зі статтею 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до ст. 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів, а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Частиною першою статті 365 ЦК України передбачено підстави, за наявності яких, суд може задовольнити позов про припинення права особи на частку у спільному майні, а саме: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. З аналізу положень ст. 365 ЦК України та судової практики можна дійти висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених п.п.1-3 ч.1 ст. 365 ЦК України підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та об`єкта, який є спільним майном. Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 грудня 2018 року в справі № 908/1754/17 . Згідно частини 2 статті 365 ЦК України суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Наявність цієї умови дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником. Отже, процедура внесення суми відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання однією стороною у справі своїх зобов`язань перед іншою. Обґрунтовуючи позов, [PERSON] як на підстави для припинення права [PERSON] на частку у праві спільної часткової власності на нерухоме майно - житловий будинок [ADDRESS] посилалась на наявність таких підстав: частка відповідача є незначною і не може бути виділена в натурі, припинення не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача, який проживає за іншою адресою та не бере участі в утриманні житлового будинку. У зв`язку з пред`явленням позову про припинення права власності, позивач виконала умову щодо попереднього внесення на депозитний рахунок суду компенсації вартості частки в будинку, що належить відповідачу, перерахувавши 22.03.2021 12685,00 гривень на депозитний рахунок суду (а.с. 141). Суд, виходячи з положень ст. 365 ЦК України, встановлених обставин справи та досліджених доказів, а також враховуючи справедливий баланс інтересів обох сторін щодо належного їм на праві спільної часткової власності майна, позицію третьої особи - іншого співвласника майна [PERSON] , яка просила задовольнити позов, дійшов висновку про можливість задоволення позовних вимог в частині припинення права власності [PERSON] на частку у спільному майні - житловому будинку [ADDRESS] з таких підстав. Так, судом встановлено, що відповідачу на праві власності належить 2/100 частки спірного житлового будинку. Як вбачається зі змісту висновку експерта №14411 від 17.03.2021 за результатами проведення експертного будівельно-технічного дослідження житлового будинку [ADDRESS] , ідеальній частці - 2/100 відповідає площі у житловому будинку - 1,61 кв.м, що не відповідає мінімальній площі, передбаченій будівельними нормами та правилами для однокімнатної житлової квартири. Виділити [PERSON] ідеальну частку 2/100 в зазначеному об`єкті нерухомого майна неможливо. З аналізу судової практики вбачається, що поняття «незначна частка» є оціночним, тому при вирішенні спору в судовому порядку суд враховує співвідношення вартості всього майна, часток кожного, тощо. Доводи позивача про неможливість виділу в натурі належної [PERSON] 2/100 частин спірного житлового будинку є обґрунтованими та підтвердженими належними доказами, зокрема висновком експерта №14411 від 17.03.2021 за результатами проведення експертного будівельно-технічного дослідження житлового будинку [ADDRESS] . Будь-яких доказів на спростування вказаних обставин відповідачем під час судового розгляду до суду не надано. Отже, позивачем доведено, що частка відповідача [PERSON] є незначною і вона не може бути виділена в натурі. Також суд вважає встановленим той факт, що припинення права власності відповідача на 2/100 частин спірного житлового будинку не завдасть істотної шкоди його інтересам. При цьому, суд враховує, що відповідач не проживає у спірному будинку, що свідчить про наявність у відповідача іншого житла. Крім того, суд враховує ту обставину, що співвласники спірного домоволодіння не є членами однієї сім`ї, не проживають спільно і не ведуть спільне господарство. Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Отже, первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. Однак, в матеріалах справи відсутні будь-які відомості щодо звернення відповідача до суду із вимогами про визначення порядку користування житловим приміщенням. Також в судовому засіданні не встановлено наявності між сторонами з цього питання домовленості. Враховуючи, що частка відповідача у житловому будинку, розташованому за адресою: [ADDRESS] , за своїм розміром та вартістю є незначною, виділити частку у спільному майні в натурі з технічної точки зору неможливо, судом не встановлено наявності домовленості між сторонами про спільне володіння і користування житловим будинком, відповідач не проживає у зазначеному будинку, позивачем внесено на депозитний рахунок суду вартість належної відповідачу частки, суд вважає, що втручання у право відповідача на майно за встановлених вище обставин є виправданим (необхідним) відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та відповідає меті дотримання справедливого балансу інтересів обох сторін. Беручи до уваги вищенаведене, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову і в частині визнання за позивачем права власності на 2/100 частини житлового будинку [ADDRESS] . Як убачається з матеріалів справи, позивачем за подання до суду даної позовної заяви сплачено 840,80 грн судового збору (а.с. 1), а також понесено витрати на проведення експертизи в сумі 12159,94 грн (а.с. 23, 140). У зв`язку із задоволенням позову зазначені судові витрати у загальній сумі 13000,74 грн відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved