Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-08 00:00:00

22.05.2020 року на розгляд суду пред`явлено вказану позовну заяву, в якій [PERSON] просить стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку: - моральну шкоду, завдану незаконним кримінальним переслідуванням в сумі 5150840,00 гривень; - грошову суму, сплачену за надання юридичної допомоги в розмірі 50 000,00 гривень; - судові витрати по справі, а саме: витрати на правову допомогу в сумі 10000,00 гривень, витрати, пов`язані з проведенням судово-психологічної експертизи в сумі 15690,24 гривень. Позовні вимоги обґрунтовано наступним. 07.04.2017 року Покровським відділом поліції Головного управління Національної поліції в Донецької області до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42017051670000061 внесені відомості про кримінальне правопорушення за фактом повідомлення про вимагання посадовою особою м. Покровська Донецької області неправовірної вигоди, підозру в скоєнні якого 27.04.2017 року оголошено [PERSON] , правова кваліфікація за ч. 1 ст. 368 КК України (прийняття пропозиції неправомірної вигоди службовою особою, за вчинення певних дій в інтересах того, хто пропонує неправомірну вигоду з використанням службового становища). Під час досудового розслідування застосовано забезпечення кримінального провадження, а саме ухвалою слідчого судді Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 15.08.2017 року відносно [PERSON] обрано запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання з покладанням певних обов`язків (не відлучатися із населеного пункту, в якому проживає, повідомляти слідчого / прокурора про зміну місця проживання). 10.08.2018 року у кримінальному провадженні складено обвинувальний акт, [PERSON] набуто статус обвинуваченого. Державне обвинувачення в суді підтримано Красноармійською місцевою прокуратурою Донецької області. Вироком Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 21.10.2019 року, залишеним без змін ухвалою Донецького апеляційного суду від 15.01.2020 року та постановою Верховного суду колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду від 07.10.2020 року [PERSON] визнано невинуватим та виправдано через відсутність в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 368 КК України. Ухвалення виправдувального вироку вказує, що притягнення [PERSON] до кримінальної відповідальності, застосування запобіжного заходу, здійснення кримінального провадження (слідчі дії, судовий розгляд) було незаконним, тому порушені права, інтереси позивача підлягають поновленню в спосіб відшкодування завданих матеріальних збитків та компенсації моральної шкоди. Внаслідок дій органів державної влади (ГУ НП в Донецькій області, Прокуратури Донецької області), що виразилися в незаконному притягненні до кримінальної відповідальності, [PERSON] тривалий час перебував під слідством та судом (2 роки 8 місяців), що призвело до порушення нормального життєвого ритму, соціальних зв`язків, зруйнованих планів кар`єрного росту, негативно вплинуло на стосунки з оточуючими людьми, вимагало від нього додаткових і тривалих зусиль для організації свого життя. Замість звичайної побудови особистого життя і забезпечення добробуту своєї родини позивач вимушений був діяти у штучно створених (не за власним волевиявленням) умовах, мав доводити свою невинуватість. Тривалий час психологічний стан позивача перебував в постійному напруженні та стресі, викликаних необхідністю неодноразово прибувати на виклики слідчих та суду, витрачати час на допити у слідчого та приймати участь в судових засіданнях, здійснювати захист у кримінальному провадженні для відновлення чесного імені. З причини неправомірного обвинувачення [PERSON] , який на той час працював на посаді головного лікаря Покровської центральної районної лікарні, у вчиненні злочину з корисливих мотивів позивач зазнав душевних переживань, занепокоєння, приниження честі, гідності і ділової репутації. Події безпідставного переслідування правоохоронними органами також негативно вплинули на стан здоров`я [PERSON] . Позивач чисельно звертався за медичною допомогою, неодноразово перебував на стаціонарному лікуванні в кардіологічному, терапевтичному, неврологічному відділеннях Покровської ЦРЛ зі скаргами на підвищення артеріального тиску, головну біль, безсоння, більш того виникла необхідність отримання допомоги лікаря-психіатра, до теперішнього часу позивач перебуває на обліку з діагнозом «тривожно-депресивна реакція, стійкий антено-невротичний синдром». Моральну шкоду [PERSON] оцінює з урахуванням висновку судово-психологічної експертизи № 1905-1907, проведеної 15.05.2020 року Донецьким науково-дослідним інститутом судових експертиз в розмірі 1080 мінімальних заробітних плат, встановлених на момент розгляду судом справи, а саме в сумі 5 150 840,00 гривень, що відповідатиме справедливій сатисфакції за незаконне кримінальне переслідування правоохоронними органами. Крім того, [PERSON] заявлено вимоги щодо відшкодування майнових збитків, а саме компенсації витрат на правову допомогу в сумі 50 000,00 гривень, сплачені в якості гонорару адвоката, яким здійснено юридичний захист з отриманням під час здійснення (проведення слідчих дій, судового розгляду) кримінального провадження, обвинувачення за яким не підтвердилося та ухвалено виправдувальний вирок (а.с. 1-3). Ухвалою суду від 27.05.2020 року за позовом [PERSON] відкрито провадження, між сторонами виникли матеріально-правові і процесуально-правові наслідки такого рішення; відповідачам надано право подати в порядку та строк, передбачені ст. 191 ЦПК України відзив на позов; розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження, що узгоджується з ч. 4 ст. 19, ст. 274 ЦПК України (а.с. 122-123). 19.06.2020 року на адресу суду від Прокуратури Донецької області надіслано відзив на позовну заяву, в якому заявлені вимоги [PERSON] визнано частково, а саме відповідач не заперечує проти відшкодування позивачу моральної шкоди в сумі 153 969,80 гривень, матеріальної шкоди (витрат на отримання юридичної допомоги) в сумі 50000,00 гривень. Така позиція відповідача ґрунтується на наступних доводах. Прокуратурою Донецької області не оспорюються основні фактичні обставини справи, а саме (викладено в хронологічному порядку): 07.04.2017 року - внесення Красноармійською місцевою прокуратурою відомостей до ЄРДР за № 42017051670000061 про кримінальне провадження за ознаками правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 368 КК України; 27.04.2017 року - вручення підозри [PERSON] ; 15.08.2017 року - обрання заходу забезпечення у вигляді особистого зобов`язання позивача; 10.09.2018 року - складання за результатами досудового розслідування СВ Покровського ВП ГУ НП в Донецькій області та затвердження Красноармійською прокуратурою обвинувального акту; 21.10.2019 року - ухвалення Красноармійським міськрайонним судом Донецької області вироку, яким [PERSON] виправдано за пред`явленим обвинуваченням на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України; 15.01.2020 року - постановлення Донецьким апеляційним судом ухвали про залишення вироку суду від 21.10.2019 року без змін. Відповідач не оспорює право [PERSON] на відшкодування моральної шкоди, однак вважає, що позивачем значно завищено розмір такого відшкодування. При розгляді справи відповідач просить врахувати ч. 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», положенням якої передбачено, що відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» встановлений розмір мінімальної заробітної плати у місячному розмірі з 01.01.2020 року в сумі 4723 гривень. За підрахунками Прокуратури Донецької області [PERSON] перебував під слідством та судом за обвинуваченням у вчиненні злочину 32 місяці 19 днів (з 27.04.2017 року - пред`явлення підозри до 15.01.2020 року - дати набрання вироку суду законної сили). За таких обставин, відповідач вважає, що у [PERSON] виникло право на відшкодування моральної шкоди у розмірі 153 969,80 гривень (32,6 місяців х 4723 гривень). За переконанням прокуратури такий розмір відшкодування враховує компенсацію психологічних переживань позивача, залагодження принижень його честі і гідності, а також буде відповідати принципам розумності і справедливості. Увагу суду акцентовано на тому, що розмір моральної шкоди має бути не більш, аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. Інші позовні вимоги [PERSON] , а саме про відшкодування матеріальної шкоди в сумі 50000,00 гривень, спричиненої оплатою послуг (гонорару) адвоката, яким забезпечено захист у кримінальному провадженні, - Прокуратура Донецької області вважає такими, що підлягають присудженню відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 3 Закону № 266/94-ВР як достатньо обґрунтовані та доведені належно допустимими доказами (а.с. 132-135). 22.06.2020 року судом отримано відзив на позовну заяву від Головного управління Національної поліції в Донецькій області, в якому зазначено про часткове визнання вимог [PERSON] , а саме відшкодування моральної шкоди в сумі 153969,80 гривень, в іншій частині позову відповідач просить відмовити. Аргументи такої компенсації зведено до розрахунку моральної шкоди аналогічно позиції Прокуратури Донецької області, а саме відповідно до приписів ч. 3 ст. 13 Закону № 266/94-ВР від 01.12.1994 року, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати (в даній справі дорівнює 4723 гривень згідно ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік») за кожен день перебування під слідством / судом (в даній справі з 27.04.2017 року по 15.01.2020 рік, тобто 32 місяці 19 днів). В частині вимог [PERSON] про відшкодування витрат на юридичну допомогу відповідач ГУ НП в Донецькій області просить суд врахувати, що при стягненні коштів за професійну правничу допомогу слід виходити з критерію їхньої реальності (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру з огляду на конкретні обставини справи і фінансовий стан сторін. За переконанням ГУ НП в Донецькій області розмір вартості наданих адвокатом послуг під час здійснення кримінального провадження значно завищено та 50 000,00 гривень є неспівмірними витратами на правничу допомогу (а.с. 140-141). 24.06.2020 року на адресу суду від Державної казначейської служби України надійшов відзив на позовну заяву, структуру якого зведено до викладення доводів щодо: невідповідності позовної заяви вимогам процесуального закону; не вірного визначення відповідачів по справі; необґрунтованості вимог [PERSON] . Так, відповідач вважає, що форма та зміст позову не містить відомостей, які мають бути згідно ст. 175 ЦПК України, а саме: невірно вказано код ЄДРПОУ відповідача Прокуратури Донецької області, не зазначено відомі засоби зв`язку, офіційні електронні адреси відповідачів (п. 2 ч. 3 ст. 175 ЦПК); не вказано дані про вжиття заходів досудового врегулювання спору, вжиття заходів забезпечення доказів, про наявність у позивача оригіналів письмових доказів, копії яких додано до заяви (п. п. 6 - 8 ч. 3 ст. 175 ЦПК). За таких обставин, Державна казначейська служба України вважає, що підстави для відкриття провадження по справі були відсутні, позов [PERSON] підлягав залишенню без руху відповідно до ч. 1 ст. 185 ЦПК України. За позицією Державної казначейської служби України позов [PERSON] заявлено до неналежних відповідачів. Так, відповідно до ч. 1 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності відшкодовується державою. При цьому, у відповідності до ст. 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. З огляду зазначеного, належним відповідачем у даній справі має виступати саме держава України в особі відповідних органів - Прокуратури Донецької області, ГУ НП в Донецькій області та ДКСУ. В частині таких доводів відповідач просить врахувати правові висновки Верховного суду, викладені в постанові від 27.11.2019 року у справі № 242/4741/16-ц, та постанові від 25.03.2020 року у справі № 641/8857/17. Державна казначейська служба України вважає вимоги [PERSON] про відшкодування моральної шкоди необґрунтованими. Так, відповідачем у відзиві викладено зміст правових норм, закріплених в ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 1167, ч. ч. 1, 2, 7 ст. 1176 ЦК України, п. 1 ч. 1 ст. 1, п. 1 ч. 1 ст. 2, п. 5 ст. 3, ч. 2, 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та зазначено, що розмір моральної шкоди має визначатися у співвідношенні часу знаходження позивача під слідством / судом до мінімального розміру заробітної плати (на момент розгляду справ) за кожен місяць такого перебування. [PERSON] перебував під слідством і судом 2 роки 8 місяців 18 днів (з 27.04.2020 року - дати пред`явлення підозри до 15.01.2020 року - постановлення Донецьким апеляційним судом ухвали про залишення без змін вироку Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 21.10.2019 року, яким позивача виправдано за пред`явленим обвинуваченням). За таких обставин, розмір відшкодування моральної шкоди має становити 153 969,80 гривень (2 роки 8 місяців 18 днів, тобто 32,6 місяці х 4723 гривень - мінімальна заробітна плата у місячному розмірі з 1 січня 2020 року). Державною казначейською службою ставляться під сумнів всі доводи [PERSON] , зазначені в якості обґрунтування розміру моральної шкоди в сумі 5 150 840,00 гривень. По-перше, відповідачем відмічається, що недоведеними є реальні негативні наслідки, яких об`єктивно міг зазнати позивач у зв`язку із обранням запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання, який згідно з ч. 3 ст. 176 КПК України є найбільш м`яким, найменш суворішим та мав в даному випадку разовий, короткостроковий характер (з 15.08.2017 року до 15.10.2017 року). По-друге, відповідачем проаналізовано долучені до позовної заяви копії 13 виписок із медичної карти стаціонарного хворого, копію виписки із медичної карти амбулаторного хворого та прийнято категоричну позицію щодо недоведеності причинно-наслідкового зв`язку між притягненням [PERSON] до кримінальної відповідальності та погіршенням стану здоров`я. В медичних документах не можливо встановити чи мав позивач розлади здоров`я до порушення відносно нього кримінального провадження, або хворобливий стан дійсно викликаний притягненням до кримінальної відповідальності. По-третє, відповідач вказує на безпідставність посилань [PERSON] на матеріали публікацій на веб-сайтах у мережі Інтернет інформації про кримінальне провадження як на докази спричинення негативного впливу на ділову репутацію. Державною казначейською службою акцентовано увагу суду, що правові норми ч. 2 ст. 1176 ЦК України, ч. 5 ст. 4 Закону № 266/94-ВР від 01.12.1994 року чітко визначають, що відшкодуванню підлягає лише та шкода, яка була безпосередньо завдана незаконними діями правоохоронних органів чи суду. Разом з тим, позивачем не надано доказів, що саме в рамках кримінального провадження безпосередньо працівниками правоохоронних органів з метою дискредитації позивача як особистості та приниження ділової репутації були підготовлені матеріали та розміщені на Інтернет-сайтах. В контексті такої позиції ДКСУ також вказано, що на законодавчому рівні, а саме статтями 277 - 278 ЦК України визначено окремий правовий механізм захисту порушених прав, пов`язаних з приниженням ділової репутації шляхом спростування недостовірної інформації та / або право на відповідь, заборона поширення інформації, якою порушуються особисті немайнові права. В-четверте, за переконанням Державної казначейської служби висновок судово-психологічної експертизи № 1905-1907 від 15.05.2020 року, яким [PERSON] обґрунтовує вимоги компенсації моральної шкоди підлягає критичній оцінці. Так, відповідач вказує, що з аналізу чинного законодавства, а саме ст. ст. 102, 106, 107 ЦПК України, ст. 7-1 Закону України «Про судову експертизу», п. 1.3, п. 1.8 Інструкції про порядок призначення та проведення судових експертиз (затвердж. Наказом Міністерства юстиції України № 53/5 від 08.10.1998 року, зареєстр. 03.11.1998 року за № 705/3145) - вбачається, що підставою для проведення експертизи за замовленням учасника справи є відповідний договір, укладений з експертною установою або експертом. Разом з тим, позивачем до позовної заяви не долучено копії відповідного договору з Донецьким науково-дослідним інститутом судових експертиз на проведення судово-психологічної експертизи, що ставить під сумнів належність даного доказу. Також відповідачем зазначено, що особливості проведення психологічної експертизи та надання відповідних матеріалів і об`єктів / зразків для її проведення регламентовано розділом VІ Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень (затвердж. Наказом Міністерства юстиції України № 53/5 від 08.10.1998 року). З п. 6.10, п. 6.11 Розділу VІ Рекомендацій слідує, що з огляду на особливості експертного дослідження належними матеріалами, які б підтверджували наявність тих чи інших психологічних процесів, характер їх формування, розвитку та закінчення, є показання особисто надані позивачем експерту з урахуванням поставлених на вирішення питань, а також свідчення оточуючих позивача осіб, які мають стійкі з ним контакти та здатні у зв`язку із цим розкрити особливості поведінки, умов життя за час здійснення кримінального провадження; під час проведення психологічної експертизи досліджуються автентичні показання, тобто такі, які не залежать від будь-якого стороннього випливу або примусу. Державною казначейською службою України поставлено під сумнів дотримання експертом під час надання висновку судово-психологічної експертизи № 1905-1907 від 15.05.2020 року принципу об`єктивності та повноти дослідження. Так, відповідач зазначив, що за інформацією, розміщеною на офіційному веб-сайті Донецького науково-дослідного інституту судових експертиз, експерти та працівники вказаної установи були переведені в режим роботи у відділеному доступі з огляду запроваджених карантинних заходів в період з 12.03.2020 року до 22.05.2020 року згідно постанови Кабінету Міністрів України № 211 від 11.03.2020 року «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARSCoV2». До штатного графіку та відновлення роботи працівники Донецького НДІСЕ повернулися лише 01.06.2020 року (відомості опубліковано на офіційній сторінці в мережі Інтернет), в той час як складання психологічної експертизи відносно [PERSON] датується 15.05.2020 року. За таких обставин, ДКСУ наполягає, що експерт з огляду карантинних обмежень не міг мати в розпорядженні матеріали, покладені в основу дослідження, а також сумнівним є безпосередність сприйняття експертом показань (свідчень) [PERSON] , його опитуванні з урахуванням тих питань, які поставлено на вирішення експертизи. Порушення, які допущено при проведенні психологічної експертизи має своїм проявом невиправдане завищення розміру моральної шкоди більше ніж в 33 рази порівняно із законодавчо визначеним (5510840,00 грн. / 153 969,80 грн.). Сумуючи заперечення проти позовних вимог [PERSON] щодо компенсації моральної шкоди, Державною казначейською службою України у відзиві зазначено, що позивач, оцінюючи розмір такого відшкодування, в порушення ст. 23 ЦК України, не виходив із засад розумності, виваженості, справедливості; всі обставини, на які посилається позивач, обґрунтовуючи суму немайнових збитків в розмірі понад п`ять мільйонів гривень є надуманими та не доведеними достатніми доказами. Позиція ДКСУ про необґрунтованість вимог [PERSON] в частині стягнення витрат на правову допомогу, надану у кримінальному провадженні зведена до наступного. Так, відповідачем у відзиві викладено положення нормативно-правових актів: п. 4 ч. 1 ст. 3, ст. 12 Закону № 266/94-ВР від 01.12.1994 року, п. п. 4 п. 7, абз. 3 п. 10, п. п. 2 п. 11, абз. 1, 12 п. 12 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», - та здійснено висновок, що питання про відшкодування громадянинові витрат на юридичну допомогу у випадку виправдувального вироку вирішується судом, яким розглянуто справу в ухвалі в порядку розгляду відповідної заяви особи, що потерпіла від кримінального переслідування. За таких обставин, вимоги [PERSON] про відшкодування майнової шкоди, а саме грошової суми, що сплачені у зв`язку з подання йому юридичної допомоги, не можуть бути предметом розгляду в даній цивільній справі, розгляд якої підлягає закінченню постановленням процесуального документу у формі рішення, а не шляхом прийняття ухвали в порядку ч. 1 ст. 12 Закону № 266/94-ВР від 01.12.1994 року. Такі доводи ДКСУ будує посилаючись на правовий висновок ВС України в постанові від 24.04.2017 року по справі № 760/23169/14-ц. Крім того, при розгляді вимог [PERSON] в частині відшкодування сплаченого адвокату гонорару за забезпечений захист у кримінальному провадженні, Казначейська служба просить врахувати явну, за переконанням відповідача, невідповідність витрат на правову допомогу дійсним обсягам виконаних захисником робіт. Питання визначення розміру гонорару адвоката регламентовано статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», ч. 3 ст. 28 Правил адвокатської етики (затвердж. Установчим З`їздом адвокатів України 17.11.2012 року), за змістом яких гонорар має бути розумним, враховувати складність справи, кваліфікацію і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Правовий висновок щодо застосування вказаних правових норм викладено в постановах Верховного суду від 20.09.2018 року у справі № 751/3840/15-ц, та від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц, де роз`яснено, що лише наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх детальний розрахунок є підставою для визначення дійсного розміру таких витрат та встановлення їх відповідності критеріям реальності та розумності. Відповідач вказує, що з наданих [PERSON] та долучених до матеріалів позовної заяви копій договору про надання правової допомоги від 28.04.2017 року, додатків № № 1, 2 до нього, актів про оплату послуг від 28.04.2017 року та від 20.09.2018 року, квитанцій від 28.04.2017 року, від 20.09.2018 року, Акту виконаних робіт з детальним переліком наданих послуг від 18.05.2020 року не вбачаються відомості, які дають підстави стверджувати про відповідність розміру гонорару захисника, з яким позивачем укладено договір, критеріям реальності та розумності, зокрема: відсутні дані щодо конкретних видів та відповідних їм обсягів правової допомоги, що були надані [PERSON] адвокатом; відсутні дані щодо складності справи (кримінального провадження); відсутні дані щодо конкретного часу, що був витрачений захисником при наданні конкретного виду юридичної допомоги. З огляду зазначеного, ДКСУ в вимогах [PERSON] про стягнення майнової шкоди, спричиненої витратами на юридичну допомогу просить відмовити. Викладено у відзиві на позов також аргументи проти вимог [PERSON] про стягнення судових витрат, а саме на правничу допомогу. Так, ДКСУ одночасно: 1) вказує, що сума в розмірі 10 000,00 гривень, заявлена позивачем як витрати на правові послуги адвоката не відповідає вимогам співмірності, які передбачені ч. 4 ст. 137 ЦПК України, тому не підлягає стягненню; 2) заявляє клопотання про зменшення розміру цих судових витрат; 3) зазначає про необхідність розподілу витрат пропорційно з трьох відповідачів відповідно до ст. 141 ЦПК України. Також відповідач заперечує і проти заявлених позивачем вимог щодо стягнення судових витрат, понесених в зв`язку із оплатою судово-психологічної експертизи. За змістом ч. 6-7 ст. 139 ЦПК України розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів; розмір витрат на оплату робіт залученого стороною експерта, спеціаліста, перекладача має бути співмірним зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт. Разом з тим, позивачем у складі матеріалів позову надано лише копію висновку судово-психологічної експертизи та квитанції про оплату експертизи. У зв`язку із цим Казначейська служба вказує на недоведеність факту виникнення договірних відносин між позивачем та відповідним експертом, факту належного виконання сторонами таких правовідносин своїх зобов`язань, дійсного та співмірного розміру витрат, начебто здійснених [PERSON] на оплати експертизи. При такій позиції ДКСУ також заявляється клопотання відповідно до ч. 8 ст. 139 ЦПК України про зменшення судових витрат, пов`язаних із проведенням експертизи, а також їх пропорційного розподілу між всіма відповідачами. В цілому Державна казначейська служба України в позові [PERSON] просить відмовити в повному обсязі (а.с. 145-168). Ухвалою суду від 23.06.2020 року підготовче провадження по справі закрито, призначено розгляд спірних відносин по суті, що узгоджується з п. 3 ч. 2 ст. 200 ЦПК України (а.с. 173). 16.07.2020 року на адресу суду від [PERSON] надійшла письмова відповідь на відзиви Прокуратури Донецької області, ГУ НП в Донецькій області, Державної казначейської служби України, в якому просить відхилити доводи відповідачів, що заявлений розмір моральної шкоди в сумі 5 150840,00 гривень є недостатнім чином обґрунтованим і може призвести до збагачення. Позивач зазначив, що при визначенні розміру шкоди ним враховано негативні наслідки, які настали для нього внаслідок незаконного кримінального переслідування, а саме характер і обсяг страждань, яких зазнав, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному та повному обсязі. Також у відповіді на відзив [PERSON] оспорив аргументи щодо невірного визначення ДКСУ відповідачем по справі. Зокрема, позивач послався на постанову Верховного суду від 19.06.2018 року у справі № 910/23967/16, в якій сформовано правовий висновок щодо належності коштів державного бюджету на праві власності державі; боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава України як учасник цивільних відносин (ч. 2 ст. 2 ЦК України); держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції (ст. 170 ЦК України). Визначення відповідачем по справі Державну казначейську службу України відповідає усталеній судовій практиці, оскільки органи ДКСУ є єдиними розпорядниками коштів Державного та місцевих бюджетів, тому саме вони повинні відшкодовувати шкоду, завдану фізичній особі іншими органами державної влади в разі доведеності заподіяння такої шкоди. По суті інших заперечень відповідачів, [PERSON] пояснень у відповіді на відзиви не зазначив (а.с. 176). Сторони про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином з дотриманням ст. ст. 128, 130 ЦПК України. Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтримав заявлені вимоги, наполягав на задоволенні, надав пояснення аналогічно письмово викладеним. Представник позивача адвокат Янюк В.Ю. (діє на підставі договору про надання правничої допомоги від 03.03.2020 року, ордеру № 1002420 від 03.03.2020 року) в судовому засіданні юридично обґрунтував позов [PERSON] . Представник відповідача Прокуратури Донецької області прокурор відділу забезпечення представництва в суді управління представництва інтересів держави в суді прокуратури Донецької області Шалата С.С. (уповноважена довіреністю) в судовому засіданні позов визнала частково обґрунтованим, висловила позицію доцільності задоволення вимог [PERSON] про стягнення моральної шкоди на суму 153 969,80 гривень, матеріальної шкоди на суму - 50 000,00 гривень. Представник Головного управління Національної поліції в Донецькій області Окорокова Є.Є. (уповноважена довіреністю) надала заяву про розгляд справи в її відсутність, ухвалити рішення з урахуванням поданого відзиву. Представник Державної казначейської служби України заступник начальника Управління ДКСУ у м. Покровську Донецької області Кудрявцева М.А. (уповноважена довіреністю) надала заяву про розгляд справи без її участі, рішення прийняти на розсуд суду, з урахуванням позиції, викладеної у відзиві. Суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які посилались сторони, як на підставу своїх доводів, дослідивши докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, - приходить до наступних висновків. Судом встановлено такі фактичні обставини та відповідні правовідносини. Відповідно до витягу з кримінального провадження № 42017051670000061 - 07.04.2017 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості за фактом надходження до Красноармійської місцевої прокуратури повідомлення В.С.П. про те, що посадова особа у м. Покровськ вимагає неправомірну вигоду у заявника; правова кваліфікація ч. 1 ст. 368 КК України (а.с. 7). 27.04.2017 року Красноармійською місцевою прокуратурою Донецької області у кримінальному провадженні № 42017051670000061 складено повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення за ознаками ч. 1 ст. 368 КК України, яке вручено 27.04.2017 року [PERSON] (а.с. 8-9). Ухвалою слідчого судді Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 15.08.2017 року по справі № 235/3963/17 застосовано захід забезпечення кримінального провадження № 42017051670000061, а саме відносно [PERSON] обрано запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання строком на 2 місяці, з 15.08.2017 року до 15.10.2017 року включно, зобов`язано прибувати за кожною вимогою до суду, прокуратури і слідчого відділу та виконувати покладені обов`язки: не відлучатися із населеного пункту, в якому він проживає м. Покровськ Донецької області, без дозволу слідчого, прокурора або суду; повідомляти слідчого, прокурора, чи суд про зміну місця свого проживання (а.с. 10-11). 10.09.2018 року Покровським відділом поліції ГУ НП в Донецькій області складено обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 42017051670000061, затверджений Красноармійською місцевою прокуратурою Донецької області, з якого вбачаться, що [PERSON] органом досудового розслідування висунуто обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 368 КК України (прийняття пропозиції неправомірної вигоди службовою особою, за вчинення певних дій в інтересах того, хто пропонує неправомірну вигоду з використанням службового становища) за наступних обставин: [PERSON] , обіймаючи посаду головного лікаря Покровської центральної районної лікарні, будучи відповідно до прим. 1 ст. 364 КК України службовою особою, використовуючи надані повноваження та пов`язанні із цим можливості, діючи умисно з корисливих мотивів, спрямованих на отримання неправомірної вимоги, створив несприятливі умови для виконання професійних обов`язків завідуючим жіночою консультацією Покровської центральної районної лікарні [PERSON] , які полягали у постійному створенні перешкод для лікування пацієнтів останнім; 13.04.2017 року [PERSON] , перебуваючи у своєму службовому кабінеті, з метою протизаконного особистого збагачення, всупереч інтересам служби, прийняв пропозицію неправомірної вигоди в сумі 5000,00 гривень від [PERSON] , який діяв під контролем працівників правоохоронних органів, за усунення несприятливих умов виконання професійних обов`язків та подальшої можливості безперешкодного лікування пацієнтів останнім (а.с. 12-14). Вироком Красноармійського міськрайонного суду Донецької області по справі № 235/5633/18 від 21.10.2019 року [PERSON] визнано невинуватим та виправдано через відсутність в його діях кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 368 КК України (а.с. 15-23). Ухвалою Донецького апеляційного суду від 15.01.2020 року виправдувальний вирок Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 21.10.2019 року у кримінальному провадженні № 42017051670000061 за обвинуваченням [PERSON] залишено без змін (а.с. 24-42). Постановою Верховного Суду від 07.10.2020 року ухвалу Донецького апеляційного суду від 15.01.2020 року щодо [PERSON] залишено без зміни (а.с. 216-222). Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України). Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди (п. 8, п. 9 ч. 3 ст. 16 ЦК України). [PERSON] позивається до суду з вимогою компенсації моральної шкоди та матеріальних збитків, спричинених діями органа досудового розслідування, прокуратури внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності. Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку викладених позивачем [PERSON] обґрунтувань заявлених вимог, а також доводам (запереченням) зазначеним відповідачами Прокуратурою Донецької області, Головним управлінням Національної поліції в Донецькій області, Державною казначейською службою України у відзиві на позов з позиції слушності аргументів, належності і достатності доказів та приписів норм права, що підлягають застосуванню до спірних відносин сторін. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Частиною 7 статті 1176 ЦК України передбачено, що порядок відшкодування такої шкоди визначається законом. Положеннями ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» № 266/94 ВР від 01.12.1994 року передбачено, що шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Згідно із положеннями Закону № 266/94 ВР від 01.12.1994 року: - п. 1 ч. 1 ст. 2: право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду; - п. 4, п. 5 ст. 3: громадянинові відшкодовуються (повертаються): суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; моральна шкода. - ст. 4: відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Отже, чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, у тому числі й компенсація моральної шкоди, відшкодування сум, сплачених за надання йому юридичної допомоги. Вказані висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 року (справа № 383/596/15). Заявлені [PERSON] вимоги відшкодування моральної шкоди, факт завдання якої через незаконне притягнення позивача до кримінальної відповідальності презюмується законодавством, - підлягають частковому задоволенню. Згідно з правовою нормою статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом; моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості. Відповідно до ч. 5 ст. 9, ч. 6 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст. 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди. З матеріалів справи встановлено, що [PERSON] має право на відшкодування моральної шкоди на підставі п. 1 ч. 1 статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» оскільки щодо нього постановлено виправдувальний вирок у кримінальному провадженні. Відповідно до частин 2 та 3 статті 13 Закону № 266/94 ВР від 01.12.1994 року розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством; відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Зазначена норма Закону не зобов`язує суд визначати розмір відшкодування моральної шкоди в межах мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, а лише встановлює найнижчу межу розміру такого відшкодування. Законом не встановлено граничний розмір такої шкоди. Суд визначає мінімальну суму грошової компенсації моральної шкоди з урахуванням ч. 3 ст. 13 Закону № 266/94 ВР від 01.12.1994 року. Притягнення до кримінальної відповідальності - стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення (п. 14 ч. 1 ст. 3 КПК України); судові рішення суду апеляційної та касаційної інстанцій набирають законної сили з моменту їх проголошення (ч. 4 ст. 532 КПК України) Суд визначає період відшкодування моральної шкоди з дня повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення до набрання виправдувальним вироком законної сили, тобто в даному випадку з 27.04.2017 року по 15.01.2020 року, тобто 32 місяці 18 днів. Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.2005 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподаткованим мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду справи. Також, в постанові Верховного Суду від 29.01.2020 року (справа № 214/1543/15-ц) зазначено, що при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди слід виходити із розміру мінімальної заробітної плати, що діяла на момент ухвалення рішення судом першої інстанції. Відповідно до статті 8 Закону України «Про державний бюджет на 2020 рік» мінімальна заробітна плата станом на 01.09.2020 року установлена на рівні 5000,00 гривень. За таких обставин, мінімальний розмір моральної шкоди, на відшкодування якої [PERSON] має безумовне право в силу ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» складає 163 000,00 гривень (32,6 місяців х 5000,00 гривень). Визначення розміру моральної шкоди не в мінімальному розмірі є правом суду. В постанові Верховного суду від 20.09.2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) викладено правовий висновок, що при визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, проте суд також має оцінити надані позивачем докази, визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості. Аналогічний висновок викладено й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.04.2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19). Згідно із практикою Європейського суду з прав людини: - оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (рішення по справі «Станков проти Болгарії» від 12.07.2007 року); - порушення прав людини тягне за собою моральні страждання та виникнення моральної шкоди, яка не може бути виправленою шляхом лише констатації судом факту порушення (рішення по справі «Савула проти України» від 10.12.2009 року); - достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди є визнаний судом факт порушення права, справедлива сатисфакція потерпілій стороні (рішення по справі «Войтенко проти України» від 29.06.2004 року). Розмір відшкодування моральної шкоди, який відповідатиме справедливій сатисфакції за незаконне кримінальне переслідування [PERSON] правоохоронними органами, - суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин, зокрема, стану здоров`я потерпілого (позивача), тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. До матеріалів справи долучено виписки із медичної картки стаціонарного хворого про перебування [PERSON] на лікуванні в Комунальному некомерційному підприємстві «Покровська клінічна лікарня інтенсивного лікування» Покровської міської ради Донецької області: - епікриз № 2749/421: з 14.04.2017 року по 28.04.2017 року в неврологічному відділенні; скарги на головну біль, запаморочення, нудоту, підвищення артеріального тиску до 170/100, шаткість при ходьбі, біль в шийному та грудному відділі хребта (а.с. 54); - епікриз № 3253/501: з 05.05.2017 року по 15.05.2017 року в неврологічному відділенні; скарги на сильну головну біль в області потилиці, запаморочення, нудоту, позиви до блювоти (а.с. 55); - епікриз № 3502/847: з 16.05.2017 року по 26.05.2017 року в терапевтичному відділені; скарги, що почастішали напади задухи переважно у вечірній і нічний час, на загальну слабкість, запаморочення, головний біль, тривожність, поганий сон, неприємні сновидіння, періодично посилене серцебиття, перепади настрою, дратівливість (а.с. 56-58); - епікриз № 3882/500: з 30.05.2017 року по 12.06.2017 року в кардіологічному відділенні; скарги на біль стискуючого характеру в грудній клітині, відчуття нестачі повітря, головну біль, запаморочення, нудоту, різку загальну слабкість (а.с. 59-61); - епікриз № 5774/691: з 17.08.2017 року по 31.08.2017 року в кардіологічному відділенні; скарги на біль стискаючого характеру в грудній клітині, відчуття нестачі повітря, головну біль, запаморочення, нудоту, загальну слабкість, набряклість обличчя (а.с. 62-64); - епікриз № 808/127: з 01.02.2018 року по 12.02.2018 року в кардіологічному відділенні; скарги на загальну слабкість, відчуття неповноти вдиху, головну біль переважно в тім`яно-потиличній області, запаморочення (а.с. 65-67); - епікриз № 4113/97: з 13.06.2018 року по 22.06.2018 року в терапевтичному відділені; скарги на задуху змішаного характеру, що посилюється при незначному фізичному навантаженні, часті напади задухи, кашель, відчуття тяжкості в грудній клітині, загальну слабкість, запаморочення, головні болі (а.с. 69-70); - епікриз № 5976/1402: з 05.09.2018 року по 14.09.2018 року в терапевтичному відділенні; скарги на напади задухи, відчуття хрипів в грудній клітині, загальну слабкість, запаморочення, головні болі (а.с. 71-72); - епікриз № 8073/972: з 26.11.2018 року по 07.12.2018 року в кардіологічному відділенні; скарги на інтенсивну головну біль в лобно-скроневій і потиличній області, запаморочення, шум в голові, шаткість при ходьбі, біль в серці стискаючого характеру, підвищення артеріального тиску (а.с. 73-74); - епікриз № 262/53: з 12.01.2019 року по 25.01.2019 року в кардіологічному відділенні; скарги на інтенсивну головну біль, виражене запаморочення, шаткість при ходьбі, шум в голові, біль в серці, підвищення артеріального тиску (а.с. 75-76); - епікриз № 27517425: з 19.04.2019 року по 03.05.2019 року в неврологічному відділенні; скарги на головну біль, нудоту, шаткість, турбує явна біль та обмеження активних рухів в поперековому відділі хребта, оніміння по зовнішній поверхні правої голені, стопи, утруднення при ходьбі (а.с. 77-78); - епікриз № 1551/429: з 05.03.2019 року по 15.03.2019 року в терапевтичному відділенні; скарги на відчуття хрипів в грудній клітині, напади задухи, загальну слабкість, запаморочення, головні болі (а.с. 79-81). Сукупність досліджених виписок із медичної картки [PERSON] свідчить, за переконанням суду, про характеристику здоров`я позивача в період здійснення кримінального провадження, обвинувачення за яким не підтвердилося та ухвалено виправдувальний вирок. Не вбачається підстав вважати, що досліджені докази (виписки із медичної карти) є неналежними відповідно до ч. 4 ст. 77 ЦПК України, як такі, що за позицією Державної казначейської служби України не містять предмету доказування, оскільки не відображають даних про розлади стану здоров`я позивача до порушення (початку) відносно останнього кримінального провадження, тому (за доводами відповідача) відсутній причинно-наслідковий зв`язок між зверненням позивача за лікуванням та подіями притягнення його до кримінальної відповідальності. Суд вважає об`єктивно доведеним факт, очевидність перебування позивача у стресовому стані з причини вчинення органом досудового розслідування слідчих дій, проведення судового розгляду кримінального провадження, що вплинуло на стан здоров`я, потягло його погіршення, потребу в лікуванні. З матеріалів справи також вбачається, що за час, проведені під слідством та судом (2 роки 8 місяців 18 днів) [PERSON] отримав психологічну травму, викликану моральними стражданнями, завдані діями органу досудового слідства, прокуратури, суду. Так, з виписки із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого від 25.02.2020 року вбачається, що [PERSON] спостерігається в консультативній групі обліку в психіатричному кабінеті з 05.05.2017 року, звернувся зі скаргами на різке погіршення психічного стану - турбувало відчуття внутрішньої напруги, тривоги, заціпеніння, часта зміна артеріального тиску, напади прискореного серцебиття, стійкі головні болі з нудотою і запамороченням, що пов`язується (зі слів пацієнта) із стресом (оголошення підозри у вчиненні злочину), лікування у лікарів соматиків виявилося не достатньо ефективним, при первинному огляді встановлено синдром емоційних порушень на тлі стресової ситуації, було призначено лікування курсом антідепрісантами з анксиолитичним ефектом; подальші звернення до лікаря-психіатра мали місце: 16.11.2017 року, діагноз - тривожний невроз; 11.09.2018 року, діагноз - змішана тривожно-депресивна реакція; 18.06.2019 року, діагноз - стійкий астено-невротичний синдром в рамках тривожно-депресивної реакції; 13.01.2020 року, діагноз - тривожно-депресивна реакція, стійкий астено-невротичний синдром (а.с. 82). До складу моральної шкоди, присудження компенсації якої заявлено, - [PERSON] включено і зниження престижу, поставлення під сумнів ділової репутації з причини викладення в мережі Інтернет публікацій про порушену відносно нього кримінальну справу. З такими аргументами суд частково погоджується. Відповідно до роздруківки з сайту «06239.com.ua сайт города Покровска и Мирнограда» вбачається, що 27.04.2017 року розміщено публікацію про оголошення Красноармійською місцевою прокуратурою підозри головному лікарю Покровської центральної районної лікарні у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 368 КК України, стило викладно обставини інкримінованих злочинних подій (а.с. 53). Аналогічну публікацію з ідентичним текстом 27.04.2017 року розміщено й на сайті «Орбіта» (а.с. 47). [INFO] на сайті «Орбіта» в розділі «останні новини» викладно відомості під заголовком «На Донеччині до суду скеровано обвинувачений акт стосовно головного лікаря ЦРЛ», в якому відображено про отримання від прес-служби прокуратури Донецької області даних про завершення досудового розслідування кримінального провадження стосовно головного лікаря Покровської центральної районної лікарні (а.с. 43, 51). Відповідно до роздруківки з сайту «06239.com.ua сайт города Покровска и Мирнограда» вбачається, що 27.04.2017 року розміщено публікацію під заголовком «Справу, стосовно головного лікаря Покровської центральної районної лікарні призначено до розгляду (а.с. 44). 30.09.2018 року на сайті «DDK.DN.UA» опубліковано статтю під назвою « [INFO] », в якій, серед іншого, вказано, що до Красноармійського міськрайонного суду спрямовано для розгляду по суті обвинувальний акт за ч. 1 ст. 368 КК України стосовно головного лікаря Покровської ЦРЛ за прийняття пропозиції неправомірної вигоди (а.с. 45). В зазначених повідомленнях (новинах) не вказано прізвище, ім`я, по-батькове особи, якій вручено підозру, а в подальшому скеровано обвинувальний акт до суду, однак конкретизоване місце роботи посадової особи, відносно якої проводилося на той час досудове розслідування, що беззаперечно надає можливість ідентифікувати позивача. Більш того, в публікації на сайті «Орбіта», датованій 27.04.2017 року наявний фотознімок позивача. Відповідно до роздруківки з сайту « [INFO] » вбачається, що 11.09.2018 року було розміщено статтю з посиланням на джерело інформації прес-служби Прокуратури Донецької області про завершення досудового розслідування кримінального провадження відносно головного лікаря Покровської ЦРЛ [PERSON] та направлення справи до суду (а.с. 52). Суд, надаючи сукупну оцінку вищевказаним доказам приходить до висновку, що публікаціями в засобах масової інформації об`єктивно принижено честь, гідність та ділову репутацію позивача. Так, по роду професійної діяльності [PERSON] як на теперішній час так і на момент подій незаконного притягнення до кримінальної відповідальності спілкується з великим колом осіб - пацієнтами, медичними працівниками, керівниками підприємств, установ, організацій як районного рівня, так і в масштабах області. Через публікації в пресі та розголос у суспільстві позивачу доводилося відповідати на питання щодо притягнення його до кримінальної відповідальності, виправдовуватись, пояснювати ситуацію, доказувати невинуватість. Приймаючи такий висновок, суд відхиляє заперечення Державної казначейської служби України в частині не підтвердження негативного впливу на ділову репутацію [PERSON] розміщеними в мережі Інтернет публікаціями саме зі сторони дій правоохоронних органів (поліції, прокуратури), при цьому вірним захистом права позивача, за позицією вказаного відповідача, має бути позивання в порядку ст. ст. 277 - 278 ЦК України до осіб (фізичних / юридичних), якими безпосередньо підготовлено та опубліковано матеріали з інформацією про кримінальне розслідування. Суд акцентує увагу, що суть спірних відносин сторін не охоплюється доводами позивача про недостовірність оприлюднених публікації, про допущення зі сторони засобів масової інформації (преси) оговорювання, наклепу. З роздруківок з сайтів, які прийнято до уваги судом як належні докази про завдання шкоди ділової репутації позивача вбачається, що тексти новин, публікацій підготовлені за даними, отриманими від прес-служби Прокуратури Донецької області, при цьому протилежного під час розгляду даної цивільної справи не встановлено. Матеріали інших публікацій в мережі Інтернет, які долучені до позовної заяви, а саме: висвітлена 07.04.2019 року на сайті «112.ua» стаття під назвою (далі мовою оригіналу): « Коррупция в медицине: почему в больницах до сих пор процветает взятничество» (а.с. 50), - судом до уваги не приймається, оскільки є авторською статтею, та не має відношення до безпосередніх наслідків приниження ділової репутації позивача зі сторони правоохоронних органів під час вчинення кримінального провадження. Обґрунтовуючи моральну шкоду за час перебування під судом в період розгляду кримінального провадження, [PERSON] просив врахувати, що лише в Красноармійському міськрайонному суді Донецької області прийняв участь в 24 судових засіданнях (підтверджено довідкою суду від 20.02.2020 року - а.с. 104), що призводило до душевного хвилювання, додаткового психічного та психологічного навантаження, необхідності докладати додаткових зусиль для розуміння ходу судового розгляду та відновлення душевної рівноваги після їх закінчення. Знаходження в постійному стресовому стані вимагало від позивача додаткових і тривалих зусиль для організації свого життя. Наявність обставин, що обґрунтовують вимоги позивача [PERSON] встановлюються і іншими доказами, зокрема, експертним висновком, що узгоджується з п. 3 ч. 2 ст. 76 ЦПК України. Так, судом встановлено, що 03.03.2020 року [PERSON] звернувся до Донецького науково-дослідного інституту судових експертиз із заявою провести психологічну експертизу з метою встановлення наявності/відсутності моральних страждань внаслідок ситуації незаконного притягнення до кримінальної відповідальності; причинний зв`язок між ситуацією спричинення шкоди та стражданнями; встановлення, в чому саме полягають моральні страждання, їх інтенсивність, глибина та тривалість. Згідно висновку судово-психологічної експертизи № 1905-1907 від 15.05.2020 року надано наступні відповіді на поставлені питання: 1) ситуація незаконного притягнення до кримінальної відповідальності вплинула на особистість [PERSON] як психотравмуючий фактор, який полягає у заподіянні значних перешкод його звичайній життєдіяльності, подолання яких протягом тривалого часу й дотепер вимагає додаткових надлишкових зусиль; зазначене суттєво негативно вплинуло на його фізичний та психічний стан, значно перешкодило оптимальному та звичайному для особистості підекспертного соціальному функціонуванню, зруйнувало його професійні плани та перспективи, порушило зміст та якість його усталеного життя; 2) внаслідок психотравмуючої ситуації, яка триває протягом значного часу - з 2017 року по теперішній час, зумовлено й підтримує у [PERSON] існування психологічно складних (на моральному рівні) негативних переживань (моральні страждання); завдані [PERSON] моральні страждання деструктивно впливають на всі основні сфери його життєдіяльності, у зв`язку з їх інтенсивністю, стійкістю, тривалістю впливу та негативними наслідками для особистості підекспертного, є суттєвими; 3) можливий розмір грошової компенсації [PERSON] за заподіяні моральні страждання становить 1080 мінімальних заробітних плат, установлених на момент розгляду справи судом (а.с. 86-102). Згідно статті 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Підстав для відхилення висновку судово-психологічної експертизи № 1905-1907 від 15.05.2020 року з позиції неналежності, недостовірності та / або недопустимості як доказу - судом не встановлено. Доводи Державної казначейської служби України про: - безпідставність проведення експертизи (в матеріалах справи відсутній договір, укладений між [PERSON] та Донецьким науково-дослідним інститутом судових експертиз на проведення відповідного дослідження); - наявність очевидних та реальних чинників, які впливають на недотримання вимог принципів об`єктивності та повноти судової експертизи (з огляду запроваджених карантинних заходів згідно постанови КМУ № 211 від 11.03.2020 року експерти Донецького НДІСЕ з 12.03.2020 року переведені в режим роботи у віддаленому доступі та повернуті до штатного графіку 01.06.2020 року, що ставить під сумнів безпосередність сприйняття експертом показань [PERSON] , а також перебування в розпорядженні експерта усіх необхідних матеріалів для проведення дослідження), - суд визнає такими, що базуються виключно на припущеннях відповідача. Експертизу проведено відповідно до вимог ч. 5 ст. 106 ЦПК України, Закону України «Про судову експертизу», Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень (затвердж. Наказом МЮ України № 53/5 від 08.10.1998 р.). Висновок складено кваліфікаційним судовим експертом, який має вищу психологічну освіту, кваліфікацію судового експерта за спеціальністю «Психологічні дослідження», при цьому експерт під особистий підпис обізнаний про кримінальну відповідальність за неправдивий висновок за ст. 384 КК України. Достатні та обґрунтовані сумніви недоцільності врахування судом висновку судово-психологічної експертизи № 1905-1907 від 15.05.2020 року в сукупності із іншими доказам по справі судом не встановлено. Досліджуваним висновком експерта доведено, що в період з 27.04.2017 року (повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення) та станом на дату проведення дослідження (15.05.2020 року) у життєдіяльності [PERSON] виникли й існують значні перешкоди та негативні зміни, що характеризуються різким порушенням його соціального функціонування, наявністю хронічного конфлікту, невизначеністю життєвих перспектив, значним погіршенням стану здоров`я, що, з урахуванням індивідуально-психологічних особливостей позивача є суттєвими стресс-факторами. Що стосується наведених у висновку судово-психологічної експертизи № 1905-1907 від 15.05.2020 року розрахунків грошової компенсації за спричинену моральну шкоду, завдану позивачу (1080 мінімальних заробітних плат, установлених на момент розгляду справи судом), - суд вказує, що це є лише науково-практичною рекомендацією для визначення характеру та ступеня моральних страждань з урахуванням індивідуально-особистих властивостей підекспертного і суб`єктивних наслідків зазначеної ситуації. Така оцінка висновку експертизи відповідає правовій позиції Верховного суду, викладена в постанові від 24.01.2018 року по справі 711/5994/15-ц. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин; при цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, - моральна шкода має визначатися за автономними критеріями, що випливають з Конвенції, а не на підставі принципів, визначених у національному законодавстві чи практиці відповідної держави (Мельниченко проти України); деякі форми нематеріальної шкоди, включаючи моральні страждання, за самою їхньою природою не завжди можна підтвердити конкретними доказами, але це не заважає суду присуджувати грошову компенсацію, якщо у нього є розумні підстави вважати, що заявник зазнав моральної травми, яка потребує такого відшкодування (рішення у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого Королівства»); в справах про присудження морального відшкодування, суд має визначити розмір моральної шкоди з огляду на розміри присудження компенсації у подібних справах та об`єктивної оцінки психотравматичної ситуації (рішення у справах «Шевченко проти України», «Харук та інші проти України», «Скордіно проти Італії»). Суд, приймаючи до уваги вищевикладене, враховуючи глибину фізичних та душевних страждань позивача, погіршення стану здоров`я, виникнення психологічних розладів, зниження престижу, поставлення під сумнів ділової репутації, а також вимоги розумності, виваженості і справедливості, - вважає необхідним задовольнити вимоги [PERSON] щодо компенсації моральної шкоди грошовою сумою у розмірі 400 000,00 гривень. Розглядаючи позовні вимоги [PERSON] в частині відшкодування майнової шкоди, а саме витрат, пов`язаних з отриманням юридичної допомоги (захисту) під час здійснення кримінального провадження, обвинувачення за яким не підтвердилося та ухвалено виправдувальний вирок, - суд зазначає наступне. Зі змісту п. 1 ст. 2 та п. 4 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» вбачається, що громадянинові у разі постановлення виправдувального вироку відшкодовуються суми, сплачені, у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги. Статтею 12 Закону № 266/94 ВР від 01.12.1994 року передбачається, що розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної, зокрема, в пункті 4 ст. 3 цього Закону (тобто витрати на юридичну допомогу), залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу); якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції. Наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України 04 березня 1996 року № 6/5/3/41 затверджено Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», пунктом 6 якого встановлено, зокрема, що відповідний орган одночасно з повідомленням про закриття справи в стадії дізнання і попереднього слідства або з копією виправдувального вироку, що набрав законної сили, або постановою (ухвалою) суду (судді) направляє громадянинові повідомлення, в якому роз`яснює, куди і протягом якого терміну можна звернутися за відшкодуванням шкоди і поновленням порушених прав; повідомлення складається за формою, що встановлена в додатку до цього Положення; у повідомленні зазначається перелік тільки тих вимог, на які даний громадянин має право претендувати. Згідно з пунктами 11, 12 зазначеного Положення для визначення розміру шкоди, переліченої, зокрема, в пункті 4 статті 3 Закону № 266/94 ВР від 01.12.1994 року, громадянин протягом шести місяців після направлення йому повідомлення може, зокрема, звернутися при винесенні виправдувального вироку або закритті справи судом першої інстанції чи в касаційному або наглядному порядку - до суду, який розглядав справу по першій інстанції. Основна позиція Державної казначейської служби України в частині вимог [PERSON] про стягнення майнової шкоди ґрунтується на тому, що Законом № 266/94 ВР від 01.12.1994 року, Положенням № 6/5/3/41 від 04.03.1996 року встановлено, що визначення розміру відшкодування витрат на юридичну допомогу, яких зазнав громадянин внаслідок незаконних дій, у разі ухвалення виправдувального вироку здійснює склад суду, яким розглянуто кримінальне провадження, про що постановляє відповідну ухвалу. Такі заперечення відповідача підлягають відхиленню. Суд, з огляду фактичних обставин справи, з урахуванням телеологічного (цільового) й системного застосування вказаних правових нормзазначає, що дійсно чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування сум, сплачених, у зв`язку з наданням юридичної допомоги в порядку компенсації шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури. Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, стосовно [PERSON] не було виконано вимоги закону про направлення роз`яснення (повідомлення) права на відшкодування. Однак такі обставини не є підставою для відмови у захисті порушеного права позивача. В статті 42 КПК України міститься широке коло прав, одним із яких є право вимагати відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, в порядку, визначеному законом. Згідно зі статтею 130 КПК України шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом. Внаслідок ухвалення судом виправдувального вироку, позивач має право на відшкодування шкоди, у тому числі майнової і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки чинних норм, а саме статті 1176 ЦК України, п. 4 ст. 3 Закону № № 266/94 ВР від 01.12.1994 року. Відсутність роз`яснення (повідомлення) про порядок поновлення порушених прав чи свобод та відшкодування завданої шкоди у разі ухвалення виправдувального вироку не позбавляє особу права на відшкодування, встановленого законом. Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13.06.2018 року у справі № 755/13879/16-ц, від 20.09.2018 року у справі № 686/23731/15-ц, від 31.10.2018 року у справі № 383/596/15, від 20.03.2019 року у справі № 161/15362/16-ц, від 22.04.2019 року у справі № 236/893/17, від 29.05.2019 у справі № 522/1021/16-ц. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу; кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно з п. 4 ч. 1 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. З матеріалів справи вбачається, що 28.04.2017 року [PERSON] укладено договір про надання правової допомоги з адвокатом Янюком В.Ю., в якому передбачено: - п. 1.2: детальний перелік послуг та термін їх надання викладений у Додатку № 2 до договору; - п. 4.1: за послуги, що надаються адвокатом клієнт сплачує адвокату гонорар у розмірі, передбаченому актом виконаних робіт, який є невід`ємним додатком до договору (а.с. 105). Відповідно до Додатку № 2 до Договору про надання правової допомоги від 28.04.2017 року - адвокатом Янюком В.Ю. забезпечено надання [PERSON] послуг захисника у кримінальному провадженні № 42017051670000061 під час досудового розслідування та судового розгляду (а.с. 108). Згідно Додатку № 1 до Договору про надання правової допомоги від 28.04.2017 року - вартість послуг (гонорар) адвоката Янюка В.Ю. за наданий захист [PERSON] у кримінальному провадженні № 42017051670000061 на стадії досудового розслідування становить 25000,00 гривень, на всіх стадіях судового розгляду - 25000,00 гривень (а.с. 107). Згідно Акту від 28.04.2017 року про оплату послуг відповідно до Додатку № 1 до Договору про надання правової допомоги від 28.04.2017 року - [PERSON] сплатив [PERSON] на умовах попередньої оплати здійснюваного захисту на стадії досудового розслідування кримінального провадження № 42017051670000061 грошову суму в розмірі 25 000,00 гривень (а.с. 109). Згідно Акту від 20.09.2018 року про оплату послуг відповідно до Додатку № 1 до Договору про надання правової допомоги від 28.04.2017 року - [PERSON] сплатив [PERSON] гонорар за надані адвокатом послуги як захисника у кримінальному провадженні № 42017051670000061 на стадії судового розгляду грошову суму в розмірі 25 000,00 гривень (а.с. 110). До матеріалів справи долучено квитанції про сплату [PERSON] адвокату Янюку В.Ю. грошову суму в загальному розмірі 50 000,00 гривень двома платежами по 25 000,00 гривень, відповідно 28.04.2017 року та 20.09.2018 року (а.с. 111). Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI від 05.07.2012 року). З вказаного вбачається, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Так, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Зокрема, в рішеннях ЄСПЛ: - від 23.01.2014 року у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим; - від 28.11.2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Суд, з огляду вищевикладеного, приймаючи до уваги: складність кримінального провадження (зокрема, ступінь тяжкості пред`явленого позивачу обвинувачення), тривалість надання правової допомоги, обсяг наданих адвокатом послуг, витрачений адвокатом час на виконання відповідних робіт (захисту) під час досудового розслідування і в ході судового слідства (в суді першої, апеляційної, касаційної інстанцій), а також враховуючи значення справи для позивача, в тому числі із-за впливу вирішення на ділову репутацію, дійсний публічний інтерес до справи, - приходить до висновку, що понесені [PERSON] витрати на юридичну допомогу адвоката Янюка В.Ю. підлягають відшкодуванню, виходячи з обумовленої останніми оплати в розмірі 50 000,00 гривень. Суд, розглянувши спірні відносини сторін по суті, ухвалюючи рішення про присудження відшкодування [PERSON] моральної та майнової шкоди зазначає наступне. Відповідно до ч. ч 1, 5, 6 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Рішенням Конституційного Суду України від 03.10.2001 року по справі № 1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) встановлено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів. Згідно з ч. 2 ст. 25 Бюджетного кодексу України відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом. Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яке, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Такий спосіб виконання рішення підлягає зазначенню в резолютивній частині. Згідно п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України резолютивна частина рішення суду повинна містити висновок суду про розподіл судових витрат. Згідно ч. 1, ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи; до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: - на професійну правничу допомогу, - пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; - пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; - пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Позивачем [PERSON] заявлено вимоги відшкодування наступних судових витрат: - оплата послуг експерта за проведення психологічного дослідження в сумі 15 690,24 гривень; - витрати на професійну правничу допомогу, надану адвокатом Янюком В.Ю. в сумі 10000,00 гривень; Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судовий збір за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду не справляється відповідно до п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір». Згідно п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З матеріалів справи вбачається, що позивачем [PERSON] понесено судові витрати з оплати судової психологічної експертизи, необхідність проведення якої об`єктивно пов`язана із доведеністю обґрунтованості моральної шкоди, спричиненої внаслідок безпідставного притягнення до кримінальної відповідальності та встановлення причино-наслідкового зв`язку із діями правоохоронних органів (поліції, прокуратури). Згідно Акту здачі-прийняття висновку судового експерта за заявою [PERSON] вартість психологічної експертизи № 1905-1907 від 15.05.2020 року складає 15 690,24 гривень (а.с. 84). Відповідно до дублікату квитанції № 0.0.1647754476.1 від 13.03.2020 року - [PERSON] на рахунок Донецького науково-дослідного інституту судових експертиз перераховано грошову суму 15690,24 гривень за експертне дослідження № 1905-1907 (а.с. 103). З урахуванням вищевикладеного, суд присуджує до стягнення на користь [PERSON] витрати з оплати послуг експерта за проведення психологічного дослідження в сумі 15 690,24 гривень, як такі, що згідно п. 1 ч. 3 ст. 141 ЦПК України безпосередньо пов`язані із розглядом цивільної справи. Що стосується заявлених позивачем вимог відшкодування витрат на правову допомогу, - суд зазначає наступне. Відповідно до постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03.05.2018 року у справі № 72/1010/16-ц склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). На підтвердження підставності вимог [PERSON] надано такі документальні матеріали: - договір про надання правничої допомоги, укладений позивачем 03.03.2020 року з адвокатом Янюком В.Ю. (а.с. 113); - Додаток № 1 до Договору від 03.03.2020 року, яким погоджено вартість (гонорар) адвоката за надання правничої допомоги у цивільній справі за позовом про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, суду в сумі 10 000,00 гривень (а.с. 114); - Додаток № 2 до Договору від 03.03.2010 року, яким визначено, що адвокатом надано наступні правові послуги: - ознайомлення з наданими позивачем доказами, аналіз законодавства та судової практики - 2000,00 гривень; - підготовка та подання позовної заяви та доказів в обґрунтування вимог - 3500,00 гривень; - участь у розгляді цивільної справи на всіх стадіях (перша, апеляційна, касаційна інстанції) - 4000,00 гривень (а.с. 115); - Акт про оплату послуг відповідно до Додатку № 1 до Договору про надання правничої допомоги від 03.03.2020 року, з якого вбачається здійснення позивачем оплати гонорару адвоката в сумі 10 000,00 гривень (а.с. 116); - квитанція, видана адвокатом Янюком В.Ю. 03.03.2020 року про отримання від [PERSON] грошову суму 10 000,00 гривень за договором про надання правничої допомоги (а.с. 117). Суд, надаючи оцінку вказаним доказам, - приходить до наступних висновків. Згідно положень ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» - гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення, тощо, визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Згідно ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витрачених адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони. Клопотань в порядку ч. 5 ст. 137 ЦПК України про зменшення розміру витрат на правничу допомогу відповідачами Прокуратурою Донецької області, ГУ НП в Донецькій області не заявлено. На переконання суду, розмір витрат на професійну правову допомогу, що підлягає присудженню до стягнення на користь [PERSON] складає 10 000,00 гривень, що буде відповідати принципу співмірності виконаній роботі адвоката з позиції об`ємності, часу об`єктивно потрібного для надання позивачу послуг юридичного супроводження справи. Судові витрати, пов`язані безпосередньо з розглядом цивільної справи (оплата послуг експерта, та послуг адвоката за надану правничу допомогу) підлягають віднесенню на рахунок відповідачів Прокуратури Донецької області та Головного управління Донецької області в Донецькій області в солідарному порядку, що узгоджується зі ст. 141 ЦПК України. На підставі: ст. ст. 56, 59Конституції України; ст. ст. 2, 15, 16, 23, 170, 1167, 1174, 1176 ЦК України; ст. 1, п. 1 ч. 1 ст. 2, п. п. 4, 5 ст. 3, ст. ст. 4, 12, 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»; ч. 2 ст. 25 Бюджетного кодексу України; ст.41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року; п. п. 13, 17 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», затвердженого наказами Мінюсту України № 6/5 від 04.03.1996 року, Генеральної прокуратури України № 3 від 04.03.1996 року, Мінфіну України № 41 від 04.03.1996 року; п. 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України № 460/2011 від 13.04.2011 року; п. п. 9, 14 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.2005 року;

Outcome: partial