Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-22 00:00:00

22.11.2016 позивач [PERSON], яка діє в інтересах недієздатної [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] « Про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку » в якому посилалася на те, що спірним житловим приміщенням є квартира № 107, розташована в будинку № 70 по пр-ту Науки у Шевченківському районі м. Харкова, яка на праві спільної сумісної власності належить її та її недієздатної матері [PERSON], опікуном якої вона визнана за рішенням суду. В спірному житловому приміщенні на теперішній час зареєстровані вона, її недієздатна мати та її неповнолітній син відповідач [PERSON], [INFO], який у спірному житловому приміщенні не мешкає на протязі останніх 8 років, так як весь цей час перебуває за межами України. Відповідач вказаним житлом не цікавиться, витрати по його утриманню не несе. За весь вказаний час відповідач не намагався вселитися у жиле приміщення, перешкод в користуванні квартирою йому ніхто не чинив. Після вибуття, відповідач не знявся з реєстрації в добровільному порядку за вказаною адресою. Відповідач не мешкає у вказаному житловому приміщенні більш восьми років, кошти на утримання вказаного житла не сплачує, тому вона, як опікун недієздатної матері, змушена нести матеріальні витрати та сплачувати комунальні послуги, які нараховуються на відповідача, що є перешкодою в здійсненні нею права власності. Таким чином, враховуючи, що відповідач на протязі зазначеного часу не мешкає в спірному житловому приміщенні, без поважних причин, позивач просить суд визнати останнього таким, що втратив право користування вказаним спірним житловим приміщенням та зняти його з реєстраційного обліку. У судове засідання позивач [PERSON] не прибула, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, надавши право представляти свої інтереси в суду представнику [PERSON], який діє на підставі відповідної довіреності ( а.с. 49 ). Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні підтримав позовні вимоги [PERSON] просив суд позов задовольнити з підстав на які позивач посилається в своєї позовної заяві. Відповідач [PERSON] та його законний представник батько [PERSON] усудове засідання не прибули, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, в письмових заявах просили розгляд справи провести за їх відсутністю так як на протязі останніх 15 років постійно мешкають за межами України у ФРН., позовні вимоги визнають в повному обсязі, просять суд їх задовольнити. ( а.с.а.с. 40, 41, 42 ). Представник третьої особи : органу опіки та піклування Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, у судове засідання не прибув, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, з клопотанням про відкладення розгляду справи до суду не звернувся. ( а.с.а.с. 37, 56). При таких обставинах, суд враховуючи позицію сторін по справі та наявність достатніх даних для вирішення спору, вважає можливим розглянути справу у відсутності вказаних осіб. Суд, вислухавши пояснення представника позивача та дослідивши матеріали справи, вважає позов обґрунтованим, однак таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. У відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі. Суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд ( стаття 11 ЦПК України ). В судовому засіданні встановлено, що спірним житловим приміщенням є квартира № 107, розташована в будинку № 70 по пр-ту Науки у Шевченківському районі м. Харкова, яка належить на праві спільної сумісної власності, на підставі свідоцтва про право власності на житло від 01.12.1994, виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду на підставі розпорядження від 01.12.1994 за № 32855 та зареєстрованого в КП « Харківське міське бюро технічної інвентаризації » 07.12.1994 в реєстраційній книзі № П-1-13615, позивачу [PERSON] ( на час приватизації житла та до укладення шлюбу « Горбенко » ) Ю.Г. та її недієздатної матері [PERSON], яка за рішення Дзержинського райсуду м. Харкова від 11.04.2016 визнана недієздатною з призначенням опікуном недієздатної її дочки позивача [PERSON] с опікуном якої вона визнана за рішенням суду, що підтверджується дослідженими в судовому засіданні копіями свідоцтва про право власності на житло, технічного паспорту на житлове приміщення, інформацією наданою КП « Харківське міське бюро технічної інвентаризації », свідоцтва про одруження, копією рішення суду. ( а.с.а.с. 8-11, 13, 26-29, 57, 58 ). Як вбачається з інформації, наданої КП « Жилкомсервіс » дільниця № 8, довідки наданої [PERSON], УДМС України в (у) Х\\О, копії загальногромадянських паспортів позивача та її матері, копії свідоцтва про народження відповідача, в спірному житловому приміщенні квартирі № 107, розташована в будинку № 70 по пр-ту Науки у Шевченківському районі м. Харкова зареєстровані : з 06.02.1985 мати позивача [PERSON]; з 26.05.1993 позивач [PERSON]; з 24.10.1999 неповнолітній син позивача [PERSON], [INFO]. ( а.с.а.с. 12, 14, 15-17, 22-25, 26-29, 31, 43, 47 ). Відповідно до довідки з місця проживання, наданої обербургомістром Земельної столиці міста Магдебург неповнолітній відповідач [PERSON] разом зі своїми батьками з 16.01.2014 мешкає в окремій квартирі м. Магдебург, Ольвенштедтер шосе, 119б ( Німеччина ) ( а.с. 46 ). Конституцією України, Конвенцією ООН «Про права дітей», Законами України «Про охорону дитинства», «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», а також СК України закріплюються права малолітніх та неповнолітніх дітей щодо місця їх проживання. Відповідно до ст. 2 протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 33 Конституції України та ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну. Громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території. Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Відповідно до ст.ст. 3, 10 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитина, батьки якої проживають у різних державах, має право підтримувати на регулярній основі, за виключенням особливих обставин, особисті відносини і прямі контакти з обома батьками. З цією метою і відповідно до зобов'язання Держав-учасниць за п. 2 ст. 9 Держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь - яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку \~(order public), здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами. Згідно ч. 2 ст. 29 ЦК України, фізична особа, яка досягла 14 років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Як зазначено ч. 3 ст. 160 СК України якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла 14 років, визначається нею самою. Крім того, відповідно до Декларації прав дитини, яка була прийнята резолюцією 1386 ( XIV ) Генеральною асамблеєю ООН від 20.11.1959, в принципі № 6 визначено те, що дитина для повного та гармонічного розвитку його особистості потребує любові та розуміння. [PERSON] повинна, якщо це можливо, рости під піклуванням та під відповідальністю своїх батьків та у всякому разі в атмосфері любові, моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли маються виключні обставини, бути розлучений зі своєю матірю. У судовому засіданні встановлено, що більше чим восьми років тому, відповідач [PERSON] разом зі своєї сімєю виїхав з України до ФРН, де має реєстрацію за відповідною адресою та мешкають в м. Магдебург. При цьому, відповідач [PERSON] спірним житловим приміщенням не цікавиться, витрати по його утриманню не несе. Згідно ст. 405 ЦК України члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла. Вищенаведеними доказами, в судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] в спірному житловому приміщенні не мешкає на протязі тривалого часу. Таким чином, сукупність наведених доказів дозволяє суду дійти висновку про те, що неповнолітній [PERSON] не мешкає в спірному житловому приміщенні понад одного року без поважних причин, так як його місце мешкання визначено ним та батьком в іншій країні, у зв'язку з чим він має бути визнаним таким, що втратив право користування спірною квартирою, тому що в даному випадку порушаються житлові права недієздатної матері позивача, як власника частини спірного житла. В силу ст.ст. 316, 319, 321 ЦК України правом власності є право особи на річ ( майно ), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Пунктом 26 « Правил реєстрації місця проживання » ( надалі Правила ), затверджених постановою КМУ від 02.03.2016 № 207, передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання особи, між іншим, здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 3 статей 13 Конституції України передбачено, що власність зобовязує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. При цьому, зняття з реєстрації місця проживання особи на підставі вимог підзаконного нормативного акту, а саме п. 26 Правил, не є порушенням положень нормативно-правових актів вищої юридичної сили, а саме : Конституції, законів України та міжнародних договорів, так як реєстрація місця проживання є лише внесенням інформації до державних реєстрів про місце проживання особи та не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Тому, позовні вимоги [PERSON] в частині усунення перешкод в здійсненні права власності її недієздатної матері [PERSON] шляхом зняття відповідача [PERSON] з реєстраційного обліку за спірною адресою, підлягають задоволенню. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - [PERSON] зазначив, що в разі задоволення позовних вимог позивача, остання не наполягає на стягненні з відповідача на її користь понесених нею судових витрат по справі. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. При таких обставинах суд вважає необхідним при вирішенні питання про розподіл судових витрат по справі, не застосовувати приписи ст. 88 ЦПК України, якими передбачено відшкодування в повному обсязі відповідачем позивачу понесених нею судових витрат. На підставі викладеного, ст.ст. 316, 319, 321, 391, 405 ЦК України, п. 26 « Правил реєстрації місця проживання », затверджених постановою КМУ від 02.03.2016 № 207,

Outcome: approved