Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-31 00:00:00

22.08.2016 року [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом, згідно якого просила суд: визнати недійсним Договір дарування квартири, укладений 26.10.2011 року між [PERSON] в якості дарувальника та [PERSON] в якості обдарованого, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар Т.М., зареєстрований за №3256. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що на підставі Договору купівлі-продажу квартири, укладеного 28.05.2002 року та посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рильською Л.С., [PERSON] було придбано квартиру [ADDRESS]. При цьому, враховуючи те, що на час укладення вказаного Договору [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім'єю, позивачка зауважує, що спірна квартира була набута внаслідок спільної праці сторін та є їх спільною сумісною власності. Разом з тим, всупереч вимог ст. 65 Сімейного кодексу України щодо обов'язкового отримання згоди одного з подружжя для укладення другим з подружжя договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, 26.10.2011 року на підставі Договору дарування квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар Т,М., зареєстрованого за №3256, [PERSON], подарував спірну квартиру [PERSON], не отримавши на це відповідної згоди позивачки. За вказаних обставин, позивачка вважає, що Договір дарування квартири від 26.10.2011 року слід визнати недійсним з підстав, передбачених ч.1 ст.203 ЦК України та ч.1 ст. 215 ЦК України. Ухвалою від 06.10.2016 року було відкрито провадження у цивільній справі за вказаним позовом. Ухвалою від 06.10.2016 року було відмовлено позивачу в задоволенні його заяви про забезпечення даного позову шляхом накладення арешту на квартиру [ADDRESS] 16.11.2016 року на адресу суду надійшло клопотання представника відповідача [PERSON] - [PERSON] про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання недійсним договору дарування, у зв'язку зі спливом строку позовної давності. 30.11.2016 року на адресу суду надійшли заперечення відповідача [PERSON] на позовну заяву, згідно змісту яких відповідач просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог. 01.12.2016 року на адресу суду надійшли заперечення представника відповідача [PERSON] - [PERSON] на позов, в який представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову за безпідставністю та недоведеністю. Так, зокрема представник відповідача вказував на відсутність будь-яких доказів, які б підтверджували факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім'єю у період укладення Договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] Крім того, представник відповідача зазначив, що твердження позивачки про відсутність її згоди на дарування квартири спростовуються особистою заявою останньої, яка 12.10.2011 року була зареєстрована Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар Т.М. в реєстрі за №3144. 15.02.2017 року до суду надійшов зустрічний позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання Договору дарування квартири від 26.10.2011 року удаваним, а Договору про припинення права на аліменти для дитини у зв'язку з передачею права власності на нерухоме майно, укладеного між [PERSON] та [PERSON] - укладеним з 26.10.2011 року. При цьому, в обгрунтування своїх зустрічних позовних вимог, [PERSON] посилався на те, що укладаючи вищевказаний договір, сторони насправді мали на увазі договір про припинення прав на аліменти для дитини у зв'язку з передачею права власності на нерухоме майно - квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] в рівних частках, а саме: ? частку на користь [PERSON], ? частку на користь [PERSON]. В судовому засіданні, яке відбулося 15.02.2017 року, суд, не виходячи до нарадчої ухвали, постановив ухвали про прийняття зустрічного позову [PERSON] до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON], а також про про залучення до участі в справі [PERSON] та [PERSON] в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору. Також, у вказаному судовому засіданні було постановлено ухвалу, якою задоволено клопотання представника [PERSON] - [PERSON] про витребування від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бондар Т.М. копії договору дарування спірної квартири від 26.10.2011 року з додатками, укладеного 26.10.2011 року між [PERSON] та [PERSON] На виконання вимог вищенаведеної ухвали, 06.03.2017 року приватним нотаріусом було надіслано на адресу суду запитувані документи. 13.03.2017 року на адресу суду надійшла заява позивачки [PERSON] про зміну предмету позову та збільшення позовних вимог, а також позовна заява в новій редакції, згідно яких позивачка просить суд: визнати за [PERSON] право власності на ? частку квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] визнати недійсним Договір купівлі-продажу квартири, укладений між [PERSON] в якості продавця та [PERSON] в якості покупця, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пальорою Г.Ю. за реєстровим номером №1265; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, укладений 27.10.2016 року між [PERSON] в якості продавця та [PERSON] в якості покупця, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчук С.П. за реєстровим номером: 10248. Як вбачається з змісту зміненої позовної заяви, позивачка, обґрунтовуючи позовні вимоги, визнає ту обставину, укладаючи Договір дарування, сторони насправді мали на увазі договір про припинення прав на аліменти для дитини у зв'язку з передачею права власності на нерухоме майно - квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] в рівних частках, а саме: ? частку на користь [PERSON], ? частку на користь [PERSON]. При цьому, оскільки справжнє волевиявлення сторін полягало в укладенні договору про припинення права на аліменти для дитини у зв'язку з передачею права власності на квартиру в рівних частках, позивачка вважає, що наслідком укладенням спірного договору є набуття нею права власності на ? частку квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] Разом з тим, позивачка вказує, 02.08.2016 року на підставі Договору купілві-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пальорою Г.Ю. за реєстровим номером №1265, [PERSON] відчужив спірну квартиру [PERSON]. Крім того, 27.10.2016 року [PERSON] перепродав цю квартиру [PERSON], про що свідчить Договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчук С.П. за реєстровим номером 10248. Однак, позивачка зауважує, що вона, як співвласник майна, не надавала згоди на укладення як договору купівлі-продажу від 02.08.2016 року, так і договору купівлі-продажу від 27.10.2016 року. За вказаних обставин, позивачка вважає, що договори купівлі-продажу від 02.08.2016 року та від 27.10.2016 року є недійсними з огляду на ч.1 ст. 203 ЦК України та ч.1 ст. 215 ЦК України, а саме: їх укладення суперечить вимогам ч.ч.1, 2ст.319 ЦК України та ч.ч.1 2 ст. 362 ЦК України. У судовому засіданні, яке відбулося 14.03.2017 року, суд, не виходячи до нарадчої кімнати, постановив ухвалу, якою задовольнив клопотання представника позивачки [PERSON] про прийняття до розгляду заяви про зміну предмету позову та збільшення позовних вимог. Ухвалою від 14.03.2017 року було задоволено заяву позивачки про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS] 19.05.2017 року на адресу суду надійшла заява представника відповідача [PERSON] - [PERSON] про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання недійсним договору дарування, у зв'язку зі спливом строку позовної давності. 29.05.2017 року до суду надійшли заперечення відповідача [PERSON] на первісний та зустрічний позови, згідно змісту яких відповідач просить відмовити суд у задоволення вказаних позовів, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість як вимог за первісним позовом, так і зустрічних позовних вимог. У судовому засіданні, яке відбулося 31.05.2017 року, суд, не виходячи до нарадчої кімнати, постановив ухвалу, якою задовольнив клопотання представника позивачки [PERSON] про витребування від приватних нотаріусів Київського міського нотаріального округу Пальори Г.Ю. та Ковальчук С.П. копій договорів купівлі-продажу спірної квартири від 02.08.2016 року та від 27.10.2016 року відповідно. Також, у вказаному судового засіданні, судом було задоволено клопотання представника позивачки [PERSON] та представника відповідачів - [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] про долучення до матеріалів справи заперечень позивачки на заяву про застосування строків позовної давності та заперечень відповідачів [PERSON] та [PERSON] на первісний та зустрічний позови. У відповідь на запит суду щодо надання копій договорів-купівлі-продажу спірної квартири, 29.06.2017 року від нотаріуса Пальори Г.Ю. надійшли до суду копії всіх документів нотаріальної справи щодо посвідчення договору купівлі-продажу квартири за реєстровим номером №1265 від 02.08.2016 року. 13.09.2017 року до суду надійшла заява [PERSON] про визнання позовних вимог [PERSON] за зустрічним позовом. 14.12.2017 року приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Ковальчук С.П. було подано через канцелярію суду копію нотаріальної справи щодо посвідчення договору купівлі-продажу квартири за реєстровим номером №10248 від 27.10.2016 року. Ухвалою суду від 28.03.2018 року було вирішено продовжити розгляд даної справи за правилами загальному позовного провадження. Позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] у судовому засіданні просили задовольнити первісний та зустрічний позови. Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] та представник відповідача [PERSON] просили у задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовити. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні просив задовольнити первісний та зустрічний позов. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини своєї неявки в судове засідання суд не сповістив. Вислухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши письмові докази, зібрані в матеріалах справи, суд вважає, що як первісний, так і зустрічний позови задоволенню не підлягають, виходячи з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що на підставі договору дарування квартири, укладеного 26.10.2011 року між [PERSON] та [PERSON], та посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар Т.М., [PERSON] отримав у дар [ADDRESS] У подальшому, а саме - 02.08.2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пальорою Г.Ю. та зареєстрований в реєстрі за №1265, згідно якого [PERSON] придбала у [PERSON] належну йому квартиру №3, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] В свою чергу, 27.10.2016 року [PERSON] було продано придбану ним квартиру [PERSON], про що свідчить Договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчук С.П. за реєстровим номером 10248. Разом з тим, як вбачається зі змісту зустрічної позовної заяви та заяви позивачки за первісним позовом про визнання позовних вимог за зустрічним позовом, як [PERSON], так і [PERSON], вважають Договір дарування квартири від 26.10.2011 року удаваним, оскільки укладаючи вказаний договір дарування, сторони насправді мали на увазі договір про припинення прав на аліменти для дитини у зв'язку з передачею права власності на нерухоме майно - квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] в рівних частках, а саме: ? частку на користь [PERSON], ? частку на користь [PERSON]. Крім того, на переконання [PERSON] та [PERSON], договір про припинення прав на аліменти для дитини у зв'язку з передачею права власності на нерухоме майно, який, як вони стверджують, насправді було укладено між сторонами, слід визнати укладеним, адже, домовившись між собою щодо порядку надання утримання неповнолітньому сину після розірвання шлюбу, дійсне волевиявлення сторін полягало саме у відчуженні [PERSON] на користь [PERSON], [PERSON] [ADDRESS] в рівних частках в рахунок аліментів на утримання неповнолітнього [PERSON] Так, відповідно до положень ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Згідно приписів ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. При цьому, як встановлено положеннями ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Також, відповідно до роз'яснень, викладених в п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 за удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Тобто, за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини. Разом з тим, згідно правової позиції, що була висловлена Верховним Судом України при розгляді справи №6-1026цс16, позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином. Крім того, оскільки згідно з ч.1 ст. 202 та ч.3 ст. 203 ЦК України, головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування, а також з'ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме. Однак, в порушення положень ст. 81 ЦПК України, позивачем за зустрічним позовом не надано до суду жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт того, що між ним, [PERSON] та [PERSON] виникли інші правовідносини, ніж передбачені укладеним договором дарування квартири, а воля сторін була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеним між [PERSON] та [PERSON] договором дарування квартири від 26.10.2011 року. Натомість, зі змісту Договору дарування квартири від 26.10.2011 року вбачається, що сторони підтвердили, що даний договір відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки. До того ж, відповідно до заяви від 12.10.2011 року, зареєстрованої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар Т.М. за реєстровим номером 3144, [PERSON], як мати неповнолітнього сина [PERSON], надала свою згоду на прийняття ним в дар квартири [ADDRESS] та підписання ним відповідного договору дарування. Також, слід зазначити, що, як встановлено в судовому засіданні, 18.02.2016 року [PERSON] здійснив державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] а 02.08.2016 року на правах власника відчужив власне майно [PERSON] Тобто, з урахування вищенаведеного, можна дійти висновку, що дії [PERSON] стосовно спірної квартири після укладення договору дарування від 26.10.2011 року свідчать про спрямованість його реального наміру на набуття права власності на квартиру та подальше розпорядження майном. На підставі викладеного та враховуючи те, що [PERSON] не доведено, що між сторонами виникли інші правовідносини, ніж передбачені договором дарування квартири від 26.10.2016 року, а дійсне волевиявлення сторін полягало саме у відчуженні [PERSON] на користь [PERSON], [PERSON] [ADDRESS] в рівних частках в рахунок аліментів на утримання неповнолітнього [PERSON], суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання договору дарування від 08.12.2011 року удаваним та визнання укладеним з 26.10.2011 року між [PERSON] та [PERSON] Договору про припинення права на аліменти для дитини у зв'язку з передачею права власності на нерухоме майно. При цьому, в даному випадку, суд відмовляє у прийнятті заяви [PERSON] про визнання зустрічного позову, оскільки таке визнання суперечить закону та порушує права та інтереси не тільки [PERSON], а інших осіб, які в подальшому набули право власності на спірну квартиру. Крім того, оскільки в судовому засіданні встановлено законність набуття права власності [PERSON] на спірну квартиру, а обставини, на які позивачка [PERSON] посилалася в своєму позові в якості підстав для його задоволення, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], голова [PERSON], [PERSON], [PERSON], про визнання права власності, визнання договорів недійсними Також слід зазначити, що, відповідно до роз`яснень, викладених в п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Таким чином, оскільки суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні первісного та зустрічного позовів, за недоведеністю сторонами тих обставин, на які вони посилаються як на підставу для задоволення своїх позовних вимог, підстав для застосування строків позовної давності та, як наслідок, відмови у задоволенні первісного позову у зв'язку з пропущенням строку позовної давності, суд не вбачає. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed