Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-17 00:00:00

23 червня 2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до батька дитини - [PERSON], в обґрунтування якого посилається на те, що 15 вересня 2006 року зареєструвала шлюб з відповідачем, від якого вони мають неповнолітню дитину - сина [PERSON], [INFO]. В червні 2012 року вона разом з чоловіком та дітьми виїхали за туристичною візою до її сестри [PERSON] у Францію, з метою подальшого отримання права на проживання та залишення у Франції на постійне місце проживання. В подальшому, з 2013 року вони всі разом мешкали у гуртожитку сімейного типу, в двокімнатній квартирі, мали свою поштову адресу, безкоштовну медичну страховку, пральню, побутову хімію та отримували матеріальну допомогу на харчування у виді чеків, доки їх документи розглядалися у префектурі, а також вони всі мали можливість вивчати французьку мову на спеціальних безкоштовних курсах та можливість працювати, але без офіційного оформлення. Старший син позивача від першого шлюбу - [PERSON], з 2012 року відвідував коледж, зараз він навчається у багатопрофільному ліцеї ім. Жуля Верна, спільний син сторін [PERSON] з 03.09.2013 року до останнього дня перебування у Франції відвідував дошкільний заклад ім. Люсьєна Делажа. Позивач зазначає, що весь час працювала та отримувала додатковий дохід для забезпечення дітям достойного існування, відповідач відмовлявся додатково працювати та заробляти кошти, вільний час грав у відеоігри, або вживав алкогольні напої з друзями, після чого влаштовував сварки та дозволяв собі застосовувати до неї фізичну силу, що в кінцевому результаті призвело до втратити почуття поваги та любові один до одного. 28 березня 2017 року шлюб між ними було розірвано рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області. 05.09.2015 року її молодший син з її згоди за умови повернення до Франції, виїхав на Україну разом з батьком [PERSON], а через деякий час позивач зрозуміла, що батько, маніпулюючи дитиною, відмовився повернути сина до Франції. Позивач зазначає, що маючи двох дітей, один з яких залишився напівсиротою, оскільки його батько загинув у 2010 році, вона не могла його залишити одного у Франції у віці 14 років, в Україну ж він категорично відмовлявся повертатися. Такі життєві обставини змусили її залишитися у Франції, щоб не переривати 5 річний термін постійного перебування, який надає право на отримання картки резидента. Позивач неодноразово ставила питання відповідачеві про надання згоди на виїзд дитини до Франції разом з її матір'ю [PERSON] на короткочасний, конкретно визначений період, але відповідач постійно відмовлявся, не вживав жодної спроби надати їй можливість побачитися з дитиною. З вказаного часу вона постійно спілкується з дитиною по скайпу, вони розмовляють годинами, грають в ігри, читають книжки, повторюють французькі слава. Вона весь час турбується про дитину, постійно направляє сину посилки з одягом та подарунками, оплачує дитячий садок та лікування сина через свою мати - бабусю [PERSON] Зараз позивач офіційно винаймає трикімнатну квартиру, загальною площею 110,0 кв.м. в житловому комплексі «Резиденція ЛАНД» за адресою: 20400, Шато - Тьєррі, авеню (проспект) Отмю, 18 кв. 3, в якій для сина є окрема кімната, в кімнаті зроблено ремонт, є всі необхідні меблі, місце для фізичних занять, навчання та відпочинку; офіційно працює та отримує достатній дохід, найближчим часом зможе отримати право на постійне місце проживання у Франції з правом роботи, у зв'язку з чим, позивач просить суд: - визначити місце проживання малолітнього сина [PERSON], [INFO], разом із матір'ю [PERSON], за адресою: [ADDRESS]. Ухвалою суду від 23 червня 2017 року відкрите провадження у справі. У відповідності до положень п.9 ч.1 ст.1 Розділу ХІІІ ЦПК України в редакції, встановленій Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, справа розглянута за правилами чинного ЦПК України з урахуванням вимог до заяви, в редакції ЦПК України, що діяли до набрання чинності Законом України №2147-VIII. Позивач в судовому засіданні позов підтримала, надала детальні пояснення про те, при яких обставинах вона залишилася проживати у Франції разом із старшим сином, а її чоловік шляхом обману вивіз їх сина до України, маючи на меті лише корисливий мотив, а саме. Так позивач пояснила, що у 2012 році вони разом прийняли рішення виїхати до Франції, де проживає її старша сестра, з метою працевлаштування та отримання легалізації. Під час їх спільного проживання у Франції, вона вживала всіх необхідних заходів для забезпечення нормальних умов існування сім'ї, працюючи, виконуючи різного роду роботу, в тому числі в соціальній сфері. Між тим, її чоловік не витримував такого способу життя на території іноземної країни, внаслідок чого він підлягав депортації, однак в префектурі міста Шато - Тьєррі йому запропонували добровільно залишити територію Франції та отримати за це кошти. Розуміючи, що вона не зможе залишити на тому етапі Францію через старшого сина, який уже навчався у коледжі, він запропонував їй виїхати до України разом з їх сином, наполягаючи на тому, що таким чином, він зможе отримати більше коштів, а потім через деякий час поверне сина [PERSON] до Франції. На таку пропозицію вона погодилася, більш того, вважала, що з дитиною зможуть деякий час поспілкуватися і батько дитини і його бабуся - мати відповідача. Довіряючи своєму чоловікові, вона була впевнена, що він через деякий час поверне дитину до Франції та й сам прийме рішення залишитися разом сім'єю у Франції. Однак одразу по приїзду до України, [PERSON] дав їй зрозуміти, що дитину він їй не поверне. Продовжуючи проживати на території Франції, вона вийшла заміж за громадянина Франції, в грудні 2017 року народила третю дитину. Протягом п'яти років вона не мала можливості виїхати до України з території Франції, неодноразово просила свого колишнього чоловіка надати дозвіл на короткотривалий період для виїзду дитини до неї, мала неодноразові спроби обговорення подальшого життя сина разом з нею, однак чоловік не йде на жоден компроміс. При цьому позивач звернула увагу суду на те, що вона не має постійного місця проживання на території України, оскільки матір її колишнього чоловіка в судовому порядку визнала її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, на території України вона теж не має можливості наразі проживати разом з дитиною, оскільки старший син продовжує навчання у спеціалізованому учбовому закладі, вона створила нову сім'ю та має дбати за неї. Позивач не заперечує, що батько дитини вживає всіх заходів для створення нормальних умов проживання дитини, однак їх син знає сім'ю, яка проживає у Франції, у такому віці він потребує материнської любові та уваги, у нього нерозривні стосунки зі старшим братом. Перебуваючи на території Франції, він на достатньому рівні оволодів французькою мовою. Обрана колись для їх спільного проживання країна знаходиться на більшому соціальному рівні, ніж Україна, у їх сина буде більше можливості для духовного та фізичного розвитку. Більш того, позивач вважає, що її дитина наразі найбільш потребує материнської уваги, та не бажає, щоб непорозуміння між батьками вплинуло на подальший психічний та емоційний стан дитини. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримала, надала пояснення про те, що [PERSON] з 2012 року та по теперішній час проживає у Франції разом з сином від першого шлюбу [PERSON], її колишній чоловік [PERSON] разом з сином [PERSON], 2010 року народження, теж проживали у Франції, однак наприкінці 2015 року він разом з сином залишили територію Франції та проживають в [ADDRESS]. Представник позивача також звернула увагу на те, що батько дитини, добре знаючи свою дружину, скористався нагодою забрати дитину від матері, розуміючи, що вона знаходиться в таких умовах, при яких не зможе ані залишити територію Франції через старшого сина, ані повернутися до України, не отримавши дозвільних документів на проживання на території іншої країни. Відповідач [PERSON] позов не визнав, надавши пояснення, про те, що у 2015 році його колишня дружина не захотіла повертатися в Україну, залишилася проживати у Франції лише в своїх інтересах. Він, проживаючи на території Франції дійсно не міг себе вільно почувати, не міг забезпечити собі гідне існування через жорсткі правила та санкції, що застосовувалися до мігрантів. Повернувшись до України, він працює, має постійне місце проживання, як батько дитини, вживає всіх заходів для створення нормальних умов розвитку дитини у неповній сім'ї, не чинить перешкод у спілкуванні дитини з матір'ю засобами мобільного зв'язку тоді, коли вона сама цього бажає. При цьому відповідач наголошував на тому, що його колишня дружина не має нормальних умов існування у Франції, ухиляється від сплати йому аліментів на утримання сина. Він не буде заперечувати проти спільного проживання їх сина з матір'ю лише на території України, вважає, що [PERSON] сама має можливість приїхати до України та зустрічатися зі своїм сином. Представник третьої особи - органу опіки та піклування виконавчого комітету Новомосковської міської ради - [PERSON] не заперечувала проти задоволення позову, звернула увагу суду на те, що неповнолітня дитина на даний час в період його становлення, як особистості, за висновками психолога потребує уваги матері, сама дитина висловлює своє бажання присутності у своєму житті матері, батько дитини не являється ініціатором підтримання стосунків між дитиною та матір'ю, а його небажання у наданні дозволу на виїзд дитини за межі України здебільшого продиктоване зацікавленістю в отриманні аліментів на утримання сина. Допитані в судовому засіданні свідки зі сторони позивача надали суду такі пояснення: свідок [PERSON] свідчила, що коли вона працювала сімейним лікарем, до неї на прийом з дитиною приходила бабуся [PERSON], з якою хлопчик часто знаходився, саме бабуся більше займається здоров'ям дитини. Свідок [PERSON] та [PERSON], кожен окремо, свідчила, що являється сусідкою бабусі хлопчика, діти разом гуляють, у розмові хлопчик сумує за мамою. Свідок [PERSON] надала суду пояснення про те, що вона є сестрою позивача, сама проживає у Франції з 2007 року, а сестра з сім'єю приїхала до Франції у 2012 році, щоб залишитися там на постійне місце проживання. Андрій вирішив поїхати із Франції, він сумував за своєю мамою та поїхав з дитиною щоб отримати більше грошей. [PERSON] працювала у Франції, а [PERSON] не хотів працювати. Позивач з дітьми добре розмовляють на французькій мові, у них був увесь соціальний пакет, у дитини були належні умови для проживання, дуже любив ходити до шкоди у Франції. Свідку відомо про те, що позивач працює, надсилає дитині посилки з речами, а також гроші на дитину надсилає бабусі [PERSON] Також свідок надала пояснення про те, що [PERSON] має дуже тісний зв'язок зі своїм старшим братом, він для нього являється взірцем, не дивлячись на такий проміжок часу, в його розмовах постійно чути спогади про старшого брата та сподівання на зустріч з мамою у Франції. Свідок [PERSON] свідчила про те, що її дочка [PERSON] разом з чоловіком та дітьми виїжджали на постійне місце проживання до Франції, спочатку проживали у старшої дочки, потім почали працювати, отримали весь соціальний пакет, однак [PERSON] не витримував того навантаження, яке необхідно було витримати задля гідного проживання у Франції. Оскільки він перестав працювати префектура міста Шато - Тьєррі розпочала процедуру його депортації, однак він скористався можливістю добровільно залишити Францію, отримавши при цьому певну вигоду. Задля отримання більшої вигоди, він запропонував [PERSON] взяти сина та виїхати до України, надати можливість поспілкуватися з іншою бабусею, а потім пообіцяв повернути його до матері разом з нею, оскільки вона періодично приїздить до своїх дітей до Франції. Між тим, такого не сталося, більш того, її колишній зять не надає дозволу навіть на короткотривалий виїзд за межі України задля можливості побачення матері з дитиною. Свідки зі сторони відповідача [PERSON] та [PERSON] вважають, що матір дитини свідомо відмовилася від неї. В свою чергу, батька дитини вони добре знають, характеризують його лише з позитивної сторони, останній вживає всіх заходів задля гідного існування дитини на території України, оскільки працює, опікується дитиною повністю, дитина доглянута, розвинута, у нього є все необхідне. В їх присутності [PERSON] ніколи не згадує матір, свідки вважають, що батько дитини сам зможе забезпечити його майбутнє на гідному рівні. Суд, дослідивши докази, дійшов висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з встановлених у судовому засіданні наступних обставин. Судом встановлено, що [PERSON] та відповідач по справі [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі та являються батьками неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження [NUMBER], виданим 22 лютого 2010 року (а.с.15). У відповідності до рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 березня 2017 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 11). 01 липня 2017 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON], [PERSON], про що свідчить повна копія свідоцтва про шлюб, завірена керівником відділу ЗАГС Французька Республіка, місто Шато-Тьєррі (а.с.76). Суду надано висновок органу опіки та піклування виконкому Новомосковської міської ради про визначення місця проживання [PERSON], у відповідності до якого в ході проведеної роботи з батьком дитини [PERSON], а також розглянувши документи, надані матір'ю дитини [PERSON], не виявлено виняткових обставин, за яких малолітній [PERSON] повинен бути розлучений зі своєю матір'ю, та враховуючи інтереси самої дитини, орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання [PERSON], [INFO], разом з матір'ю [PERSON] (а.с.168-171). В матеріалах справи міститься результат проведеної 21 липня 2017 року роботи психолога з дитиною [PERSON], 2010 року народження, у відповідності до якого «батько для [PERSON] являється авторитетом, весь час хлопчик говорив, що сумує за мамою і братом [PERSON], і що скоро поїде до Франції, а тато буде приїздити до них у гості, почуття захищеності у хлопчика більше асоціюється з матір'ю, на даний час для хлопчика важливі і батько і мати, але на даний час потребує необхідності присутності в своєму житті матері» (а.с.189). До правовідносин, що виникли між сторонами, суд вважає за необхідне застосувати наступні норми права, а саме. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Наявність такого договору, укладеного між батьками, судом не встановлено. Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Дитина, яка не досягла 14 років, повинна проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного з її батьків. Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Визначення місця проживання малолітньої дитини за конкретною адресою унеможливлює маніпуляції з боку того з батьків, з ким буде проживати дитина, зокрема проживати де завгодно, унаслідок чого батько дитини не буде мати змоги брати участь у її вихованні. В судовому засіданні знайшло своє підтвердження, що неповнолітній [PERSON], 2010 року народження, через віддаленість місця проживання від матері, з кінця 2015 року та по теперішній час має обмеження у безпосередньому спілкуванні з матір'ю. Слід звернути увагу на обставини, при яких малолітня дитина була відірвана від матері, яка в 2015 році залишилася проживати у Франції, а батько дитини повернувся до України. Так, протягом всього розгляду справи, відповідач не спростував тієї обставини, що вивезення малолітньої дитини із Франції мало тимчасовий характер, між подружжям на той час не існувало домовленості щодо місця проживання дитини, його дії, починаючи з кінця 2015 року та до моменту винесення рішення в суді були направлені лише на створення перешкод у безпосередньому спілкуванні матері з дитиною поза межами України. Такі дії відповідача суд розцінює, як маніпуляції з його сторони, направлені на позбавлення можливості матері приймати безпосередню участь у вихованні дитини. Крім того, слід звернути увагу на те, що [PERSON] не має постійного місця проживання, зареєстрованого у встановленому законом порядку, на території України, оскільки рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05.12.2016 року, за позовом матері відповідача - [PERSON], [PERSON] визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Зазначена обставина унеможливлює визначення місця проживання малолітньої дитини з матір'ю на території України. Натомість, [PERSON], 01 липня 2017 року зареєструвала шлюб з громадянином Франції [PERSON] (а.с. 73-76), який має постійний дохід (а.с. 78-85), у подружжя в грудні 2017 року народилася ще одна дитина (а.с. 149). [PERSON] має зареєстроване місце проживання на території Франції, займає квартиру загальною площею 110 кв.м. за адресою [ADDRESS] дитині [PERSON] заступником міського голови міста Шато- Тьєрі гарантується зарахування до навчального закладу (а.с. 150). Суду надано достатньо доказів, про те, що батько дитини, використовуючи ту обставину, що малолітня дитина досить тривалий час проживає разом з ним на території України, ухиляється від вирішення питання щодо визначення місця проживання дитини за місцем проживання матері, який є єдиним способом її безпосередньої участі у вихованні своєї дитини, в життєвій ситуації, яка склалася між колишнім подружжям, яке виявило своє бажання проживати в різних країнах. Суд вважає, що така бездіяльність відповідача, як батька, суперечить інтересам дитини, порушує її права, гарантовані міжнародним та національним законодавством. При цьому слід звернути увагу на наступне. Частиною першою статті 3 Конвенції Про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради № 789-XII від 27 лютого 1991 року встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. В судовому засіданні була вислухана думка малолітнього [PERSON], який повідомив суду, що він хоче поїхати до своєї матері у Францію, проживати разом з нею. Так дитина, на достатньому рівні висловила своє бажання проживати разом з батьком та матір'ю, однак розуміючи, що його батьки проживають в різних країнах, він хотів би проживати разом з мамою та старшим братом, дитина знає свою сім'ю, яка проживає у Франції та пов'язує себе саме з цими особами. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно прецедентної практики Європейського Суду з прав людини об'єктом статті 8 указаної Конвенції є, в основному, захист людини від будь-якого втручання з боку державних органів. Однак це положення не просто змушує державу утримуватись від такого втручання. Крім цього, насамперед поряд з існуванням негативних зобов'язань, існують позитивні зобов'язання, пов'язані з ефективною повагою до приватного або сімейної життя. Ці зобов'язання можуть включати в себе вжиття заходів, спрямованих на забезпечення поваги до приватного життя навіть у сфері відносин між окремими особами (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13). Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків. Суду не подано доказів, що сім'я, створена [PERSON] на території Франції є особливо непридатною чи неблагополучною, матір дитини має можливість забезпечити розвиток дитини у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, а визначення місця проживання дитини у конкретному місці не буде перешкодою для батька дитини у спілкуванні з ним. Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та їх задоволення, визначення місця проживання дитини за місцем проживання матері, у даній конкретній ситуації відповідає інтересам дитини, саме таке рішення найкраще збереже її зв'язки із сім'єю. У відповідності до ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені нею судові витрати у вигляді сплаченого збору у розмірі 640 грн.

Outcome: approved