Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-03 00:00:00

21 червня 2016 року позивач звернулася до суду з зазначеним позовом. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що 12 вересня 1998 року вона одружилася з відповідачем, проживають у шлюбі 17 років, мають двох дітей : сина [PERSON], 02 рудня [INFO], дочку [PERSON], [INFO]. За час перебування у шлюбі за спільні кошти ними було придбано майно : - земельна ділянка, кадастровий номер 5310136400:13:003:0176, що належить [PERSON], розташована за адресою : м.Полтава, вул.Глобинська,2; 1/2 частки квартири, розташованої за адресою : [ADDRESS], що належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 03 серпня 2001 року; земельні поліпшення - незавершений будівництвом житловий будинок (ступінь готовності 2%) з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою : м.Полтава, вул.Глобинська,2 та належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 15 грудня 2000 року. Відповідач добровільно розділити спільне майно, набуте у шлюбі, не бажає. Позивач просить поділити майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, виділив у власність кожному з них: по 1/2 частки земельної ділянки, кадастровий номер 5310136400:13:003:0176, розташованої у м.Полтаві, вул.Глобинська,2; по 1/4 частки квартири, розташованої у [ADDRESS]; по 1/2 частки земельного поліпшення - незавершеного будівництвом житлового будинку ( ступінь готовності 2%) з надвірними будівлями та спорудами, розташованого у м.Полтаві, вул.Глобинська, 2. У судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги та просили позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач з позовом не погодився та просив відмовити у його задоволенні, посилаючись на те, що зазначене майно придбано було ним за його кошти, а тому позивач не має права на майно. Так, квартира була придбана ним та його матір'ю після продажу їх квартири та позивач не має відношення до квартири. За власні кошти він купив незавершене будівництво на за власні кошти, особисту працю та працю робітників він побудував літню кухню. Відповідач у будівництві ніякої участі не приймала, гроші не давала. Заслухавши пояснення учасників справи, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON]С зареєстрували шлюб 12 вересня 1998 року, що підтверджується ксерокопією повторного свідоцтва про одруження серії 1-КЕ № 108329 від 29 березня 2004 року ( а.с.13). Рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 25 серпня 2016 року шлюб [PERSON] та [PERSON] розірвано ( а.с.140). Згідно з договором купівлі-продажу від 03 серпня 2001 року [PERSON] та [PERSON] купили квартиру № 17, що знаходиться по вул.Київське шосе,88, за 6320 грн. ( а.с.14). Згідно з договором купівлі-продажу від 15 грудня 2000 року ( а.с.15) [PERSON] купив незакінчений будівництвом жилий будинок готовністю 2%, розташований на земельній ділянці площею 600 кв.м., що знаходиться в м.Полтаві, вул.Глобинська,2. У договорі зазначено, що всі права та обов'язки забудовника переходять повністю до покупця [PERSON] згідно рішення виконкому Октябрської районної у м.Полтаві ради від 28 листопада 2000 року № 498. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що вищезазначене майно було придбане нею та її чоловіком в період шлюбі, а тому є їх спільним майном на підлягає поділу в рівних частках. Статтею 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої\~Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Стаття 321 ЦК України\~закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений\~статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 3\~ст. 368 ЦК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Вказана норма також узгоджується з положеннями\~статті 60 СК України. У пункті 23\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», зазначено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст.\~60,\~69 СК України, ч. 3\~ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. ч. 2, 3\~ст. 325 ЦК України\~можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. У зв'язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 7 вересня 2016 р. у справі № 6-801цс16, від 12 жовтня 2016 р. у справі № 6-846цс16, від 7 грудня 2016 р. у справі № 6-1568цс16. Як вбачається з договору купівлі-продажу від 03 серпня 2001 року [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] продали трикімнатну квартиру №15, що належить їм в рівних частках та знаходиться у м.Полтаві по вул.Героїв Сталінграду,28 на 33909 грн. ( а.с.46). У судовому засіданні відповідач пояснив, що від продажу зазначеної квартири вони з матір'ю придбали спірну квартиру, на частку якої претендує позивач. Проаналізувавши зміст договору купівлі - продажу 03 серпня 2001 року щодо продажу квартири , яка належала відповідачу та членам його сім`ї, та зміст договору купівлі-продажу від 03 серпня 2001 року, згідно з яким була придбана спірна квартира, враховуючи , що правочини були вчинені в один день та їх ціну, суд приходить до висновку, що спірна квартира була придбана за рахунок продажу належного відповідачу майна, а не за спільні кошти подружжя, а тому спірна квартира не спільним майном подружжя та не підлягає поділу, у зв'язку з чим позовні вимоги про поділ 1/2 частки квартири № 17, що розташована у м.Полтаві, вул.Київське шосе,88 не підлягають задоволенню. Щодо поділу земельного поліпшення - незавершеного будівництвом житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 2\~ст. 331 ЦК України\~право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об'єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки, тому такий об'єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. За позовом дружини, членів сім'ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об'єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. У разі неможливості поділу об'єкта незавершеного будівництва суд може визнати за цими особами право, на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або, з урахуванням конкретних обставин, залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію. Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що об'єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток. При цьому суд може визнати право на частину об'єкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16. Частиною 1\~ст. 70 СК України\~встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно з технічним паспортом на садибний (індивідуальний житловий будинок ( незавершене будівництво) по вул.Глобинська, 2 у м.Полтаві, виготовленого на ім'я відповідача [PERSON] станом на 12 грудня 2013 року ( а.с.129-132), на земельній ділянці за вказаною адресою розташовані : літня кухня літ.В ( рік побудови - 2009) , вбиральня літ.Б ( рік побудови -2012), незавершений будинок літ.А-1 ( рік побудови - 2000_, огорожа № 1 ( рік побудови - 2011), ворота № 2 ( рік побудови - 2011), хвіртка № 3 ( рік побудови - 2011), огорожа № 4 ( рік побудови - 2011). За змістом статті 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації. Механізм прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів визначено у Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 р. № 461, шляхом реєстрації відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої\~замовником\~декларації про готовність об'єкта до експлуатації. Як вбачається з декларації про готовність до експлуатації об'єкта, будівельні роботи на якому виконувалися на підставі повідомлення про початок їх виконання, зареєстрованої Департаментом ДАБІ України в Полтавській області 18 грудня 2014 року було вирішено вважати закінченим будівництвом об'єкт готовим до експлуатацію, який розташований по вул.Глобинська,2 в м.Полтаві, та складається з літньої кухні - 41,8 кв.м. та вбиральні - 1,2 кв.м. ( а.с.107-108). Крім того, згідно зі звітом про оцінку майна від 23 травня 2016 року незавершений будинок літ.А-1 складається з конструктивного елементу - стрічкового бутобетонного фундаменту ( а.с.116 зворотна сторона звіту). У судовому засіданні позивач та відповідач підтвердили, що на підставі договору купівлі-продажу від 15 грудня 2000 року було придбано незакінчений будівництвом жилий будинок готовністю 2%, що складався з фундаменту, та за період шлюбу будівництво на ньому не велося. Беручи до уваги, що незакінчений будівництвом житловий будинок готовністю 2% був придбаний за час шлюбу, літня кухня та вбиральня, які були прийняті в експлуатацію, та огорожі і ворота були збудовані під час шлюбу, відповідач свідомо ухиляється від реєстрації права власності на прийняте в експлуатацію майно, а тому суд вважає, що вказане майно є спільним майном подружжя та підлягає поділу шляхом визнання права власності за позивачем та відповідачем по 1/2 частки на будівельні матеріали незакінченого будівництвом жилого будинку готовністю 2%, що складається з фундаменту, та по 1/2 частки літньої кухні літ.В., вбиральні, огорожі №1, воріт №2, хвіртки №3, огорожі №4. У заперечення проти позову відповідач посилався на те, що незавершене будівництво він придбав за власні кошти та будівництво здійснював за власні кошти. У відповідності до ст.ст.\~12,\~81 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч.2\~ст.78 ЦПК України\~обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ч.2\~ст.89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Разом з тим, відповідач не надав суду належні, допустимі та достовірні докази щодо придбання майна та здійснення будівництва по вул.Глобинська,2 у м.Полтаві за власні кошти. Свідки [PERSON] , який є братом відповідача, та [PERSON], показали, що батьки позивача давали гроші на придбання земельної ділянки . Разом з тим, предметом договору купівлі-продажу був незакінчений будівництвом будинок, а не земельна ділянка. Як встановлено в судовому засіданні та підтверджується договором купівлі - продажу від 15 грудня 2000 року ( а.с.15) відповідач купив незакінчений будівництвом жилий будинок готовністю 2%, розташований на земельній ділянці площею 600 кв.м., що знаходиться в м.Полтаві, вул.Глобинська,2. Відповідно до змін, внесених до\~Сімейного кодексу України\~Законом№ 4766-VI від 17.05.2012\~було виключено ч.5\~ст.61 Сімейного кодексу України, та доповнено ч.1\~ст.57 Сімейного кодексу України\~пунктом 5 наступного змісту: особистою приватною власністю дружини, чоловіка є земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених\~Земельним кодексом України. Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності а нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна станом на 30 жовтня 2017 року земельна ділянка, площею 606 кв.м., з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд , розташована у м.Полтаві по вул.Глобинська, 2 належить на праві власності відповідачу [PERSON] ( а.с.153). Як вбачається з інформації, дата державної реєстрації земельної ділянки - 20 грудня 2013 року, свідоцтво про право власності на земельну ділянку видано 18 лютого 2014 року. Враховуючи, що земельна ділянка відповідачем була приватизована, на земельній ділянці житловий будинок сторонами не був збудований, а є незакінчений будівництвом жилий будинок, на ній розташовані лише допоміжні будівлі та споруди, а тому суд приходить до висновку, що земельна ділянка є не спільним майном подружжя та не підлягає поділу. У відповідності до ст.141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору пропорційно задоволених вимог у сумі 1604,50 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial