Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-14 00:00:00

22.01.2021 року позивачка звернулась до суду із позовом до відповідача про поділ майна подружжя та стягнення аліментів, у якому просить: визнати спільною сумісною власністю позивача та відповідача квартиру [ADDRESS] ; визнати за позивачкою право власності на Ѕ частину вказаної квартири; стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання спільної дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі ј частини від всіх видів доходу (заробітку) відповідача але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання позову та до повноліття дитини; покласти на відповідача судові витрати. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що 14.08.2010 року між сторонами у справі був зареєстрований шлюб. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 09.01.2020 року шлюб розірвано та визначено місце проживання дитини разом з позивачкою. За час проживання в зареєстрованому шлюбі подружжям було придбано квартиру [ADDRESS] , але право власності зареєстроване за відповідачем, при цьому при укладенні договору купівлі-продажу спірної квартири від 29.06.2016 року, позивачем надавалась згода на її придбання. Оскільки спірна квартира є спільним сумісним майном подружжя, тому підлягають до задоволення вимоги про визнання за позивачем права власності на Ѕ частину майна. Крім того, позивачка вказує, що відповідач не надає належної допомоги на утримання спільної неповнолітньої дитини. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Позивачка вказує, що вбачається доцільним стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання неповнолітньої дитини щомісячно у розмірі ј частини від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання позову і до повноліття дитини. Ухвалою суду від 29.01.2021 року позовну заяву було залишено без руху. Ухвалою суду від 09.02.2021 року відкрито провадження у справі та призначений розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання. 09.03.2021 року до суду надійшов відзив сторони відповідача на позовну заяву у якому відповідач вказує, що не має заперечень з приводу того, що квартира є спільною сумісною власністю і навіть пропонував позивачці розділити квартиру порівну у нотаріуса та не звертатись до суду аби зекономити кошти. Однак позивачка відповідної пропозиції не прийняла. За таких обставин відповідач вважає, що не порушував, не невизнавав і не оспорював прав, свобод чи інтересів позивача, а тому на нього не можуть бути покладені судові витрати. На теперішній час сторони у справі та їх дитина проживають у квартирі разом і відповідач турбується про свою доньку не менш ніж позивач, а можливо навіть більше на підтвердження чого надає суду чеки зі сплати комунальних платежів, щодо купівлі канцелярських товарів для дитини, одягу, їжі тощо. Пославшись на судову практику відповідач зазначив, що в Огляді практики Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у справах щодо призначення, зміни, стягнення аліментів. - Київ, 2019. -Вип. 3. - 20 стор., вказано: «встановивши, що єдиною підставою для задоволення позовних вимог, суд першої інстанції вказав на норми закону про розмір аліментів, апеляційний суд зробив правильний висновок про скасування рішення суду першої інстанції та відмову в задоволенні позову». Стверджуючи про те, що відповідач не сплачує аліментів, позивачка сама мала довести, що турбується про дитину, витрачає кошти та ін. Також відповідач посилаючись на стан свого здоров`я і неможливість влаштуватись на постійну роботу, при цьому вказує, що розуміє потреби дитини у харчуванні та розвитку, тому майже весь свій заробіток витрачає на дитину та комунальні послуги. Ухвалою суду від 15.03.2021 року задоволене клопотання відповідача про залучення до участі у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Ухвалою суду від 22.07.2021 року закрите підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Позивачка в судовому засіданні підтримала вимоги позовної заяви з підстав викладених у ній, просить позов задовольнити і додатково пояснила суду, що проживає разом у квартирі з колишнім чоловіком, яка придбана під час шлюбу, тож це майно є спільною сумісною власністю і позивачка хоче поділити це майно в судовому порядку, оскільки вказаний порядок є надійнішим від нотаріального поділу. Відповідач дійсно пропонував поділити квартиру у нотаріуса, однак позивачка бажає розділити майно саме в судовому порядку, ураховуючи, що відповідач постійно наголошує на тому, що саме він є власником, що викине позивачку з квартири, саме тому позивачка звернулась із вимогами про поділ майна до суду. Відповідач видалив телефон позивачки з пропускної системи містечка «Комфорт Тану» і на її прохання повернути номер телефону до переліку відповідач не відреагував. З цього приводу позивачка зверталась до ЖРЕО, однак їй повідомили, що вносити номера телефонів має право лише власник. Також позивачка вказує, що має право отримати аліменти на дитину, а тих коштів що витрачає на дитину відповідач, зовсім мало. В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги позовної заяви з підстав викладених у ній, просить позов задовольнити і додатково пояснив суду, що позивачем заявлено вимоги про поділ майна та стягнення аліментів, оскільки квартира була набута у шлюбі, тож вона є спільною сумісною власністю. Грошей, які відповідач виділяє на утримання дитини недостатньо, адже за наданими стороною позивача доказами вбачається, що коштів на дитину витрачається набагато більше. Відповідач чинить тиск на позивачку та вчиняє різні дії провокативного характеру. Відповідач видалив телефон матері з медично декларації дитини у зв`язку із чим вона не мала можливості записати дитину до лікаря. Через дії відповідача позивачка не має змоги потрапити до закритого містечка «Комфорт Таун» через пункт пропуску, де знаходиться спільна квартира, оскільки відповідач видалив її телефон з переліку для пропуску та казав, що це лише його квартира, що саме він власник. Деякі докази оплати витрат на дитину відповідач надав, але поточні витрати, які несе позивачка на утримання дитини, є набагато більшими. Відповідач в судовому засіданні суду пояснив, що у нього багато коштів уходило на лікування, тому недостатньо сплачував на утримання дитини. Відповідач просить суд об`єктивно розглянути справу. Представник відповідача в судовому засіданні зазначив, що сторона відповідача визнає вимоги щодо стягнення аліментів у визначеному в позові розмірі. Квартира дійсно є спільною сумісною власністю, тому дійсно має бути поділена між колишнім подружжям порівну, по Ѕ частині. При цьому, відповідач намагався поділити квартиру у позасудовий спосіб в нотаріуса, і цей факт позивачка сама підтвердила. Загалом представник вказав, що сторона відповідача усі вимоги визнає, окрім стягнення з відповідача судового збору, адже він прав позивача не порушував. Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши письмові та електронні докази, оцінивши всі зібрані у справі докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно встановивши обставини справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що сторони у справі зареєстрували 14.08.2010 року, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією свідоцтва про шлюб (а.с. 7). Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 8). Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 09.01.2020 року у справі №755/15909/19 шлюб між подружжям розірвано та визначено місце проживання спільної дитини колишнього подружжя разом із матір`ю (а.с. 16-21). Як вбачається з матеріалів справи, 29.08.2016 року між ТОВ «Компанія з управління активами «ВАЛПРИМ» (продавець) та відповідачем у справі (покупець) був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Згідно п. 1.6. вказаного договору, покупець довів до відома продавця, а продавець взяв до уваги той факт, що [PERSON] перебуває з ним в зареєстрованому шлюбі. [PERSON] не заперечує проти укладання цього договору купівлі-продажу квартири, що підтверджується письмовою згодою, викладеною у вигляді заяви, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом КМНО Магамедовою М.Г. 29.08.2016 року за реєстровим номером 2503, що призначена для зберігання у справах нотаріуса. Зміст даної заяви нотаріусом доведений до відома продавця (а.с. 9-13). За змістом Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 01.09.2016 року, 29.08.2016 року право власності на квартиру [ADDRESS] в одній цілій частці зареєстроване за відповідачем на підставі договору купівлі-продажу від 29.08.2016 року №2504 (а.с. 14-15). Відповідно до положень ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України). За змістом ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Статтями 69, 70 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Оскільки квартира була придбана під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, вона вважається такою, що належить подружжю на праві спільної сумісної власності, а ураховуючи, що право власності на квартиру в установленому законом порядку зареєстровано виключно за відповідачем, вимоги позивача про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю є обґрунтованими та підлягають до задоволення. Ураховуючи передбачений законодавством принцип рівності часток співвласників у спільному майні, також підлягають до задоволення вимоги позивача про визнання за нею права власності на Ѕ частину набутої у шлюбі квартири. Стосовно вимог про стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітньої дитини суд дійшов наступного висновку. Відповідно до положень ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За змістом ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Згідно ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Відповідно до ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Визначаючи розмір аліментів у частці від доходу батька, яка має стягуватись на утримання його неповнолітньої дитини, суд враховує працездатний вік платника аліментів, дані про його стан здоров`я, відсутність даних про наявність у нього будь-яких інших утриманців. Оскільки відповідач є батьком дитини, він зобов`язаний утримувати доньку, тому, з урахуванням також визнання відповідачем розміру заявлених до стягнення аліментів, суд приходить до висновку про те, що заявлений до стягнення розмір аліментів на утримання дитини є обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам чинного законодавства України, тому позовні вимоги в цій частині також підлягають до задоволення. Крім того, суд роз`яснює сторонам у справі, що згідно ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. За змістом ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Оскільки стороною відповідача на стадії підготовчого провадження було визнано, що набута у шлюбі квартира є спільною сумісною власністю та частки у ній кожного із колишнього подружжя є рівними, суд дійшов висновку, що при здійснені розподілу судових витрат у відповідності до положень ч. 1 ст. 142 ЦПК України, 50% сплаченого позивачем судового збору має бути стягнуто з відповідача, а інша половина судового збору підлягає поверненню позивачу з державного бюджету. Безпідставними, на думку суду, є твердження відповідача про відсутність підстав для стягнення з нього сплаченого позивачем судового збору, оскільки чинним цивільним процесуальним законом чітко передбачено, що у разі задоволення позову, сплачений позивачем судовий збір має бути стягнутий на його користь з відповідача. Крім того вбачається, що сторони в межах досудового врегулювання спору не домовились про порядок поділу майна, адже позивачка не погодилась на здійснення поділу на підставі нотаріально посвідченого договору та використовуючи надане їй законом право звернулась для вирішення цього питання до суду. При цьому, за змістом ч. 3 ст. 4 ЦПК України, відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною. Позивач стверджує, що жодним чином не порушував прав позивача. Поряд із цим суд бере до уваги, що право приватної власності на спільне сумісне майно було зареєстроване виключно за позивачем, що відповідно призводить до необхідності визнання цього майна спільною сумісною власністю в судовому порядку, натомість позивач здійснюючи реєстрацію права власності виключно за собою, не був позбавлений можливості для уникнення появи в подальшому спірних питань щодо статусу такого майна, здійснювати купівлю на обох з подружжя. На підставі викладеного,

Outcome: approved