Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-07 00:00:00

22.06.2016 року [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом до [PERSON], в якому зазначила, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 07.10.2003 року до травня 2012 року. Від шлюбу вона та відповідач мають неповнолітніх дітей: синів [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], які проживають з нею та знаходяться на її утриманні. Просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дітей у розмірі 1/3 частини від всіх видів доходу відповідача, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку щомісячно, з часу звернення до суду і до досягнення дітьми повноліття, посилаючись на те, що спільне життя з відповідачем не склалося через різні погляди на сімейне життя, утримання сімї, ведення господарства, виховання дітей. Шлюб між нею та відповідачем розірвано за рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 20.07.2012 року. Відповідач участі в матеріальному утриманні дітей не приймає, чим ставить її сімю у скрутне матеріальне становище. [PERSON] працює слюсарем у ПП «Юхимівське», що знаходиться у с. Юхимівка Шаргородського району Вінницької області, має регулярний значний заробіток, а тому має змогу сплачувати аліменти. В судове засідання позивачка [PERSON]І не зявилася, подала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити (а.с.18). Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, подав заяву про розгляд справи у його відсутності, позов визнає, не заперечує щодо його задоволення (а.с.15). В судове засідання не зявилися всі особи, які беруть участь в справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, при цьому позивачка та відповідач заявили клопотання про розгляд справи за їх відсутності, перешкод для розгляду справи в судовому засіданні немає, тому суд вважає, що справу можна розглянути без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України. Вирішуючи спір суд встановив, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 07.10.2003 року, який розірвано за рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 20.07.2012 року (а.с.3). Від шлюбу позивачка та відповідач мають неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], що вбачається із свідоцтв про народження, відповідно, серії І-АМ №011323 та І-АМ №062178 (а.с.4-5). Діти сторін [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], проживають з матірю та знаходяться на її утриманні, що вбачається із довідок, виданих виконавчим комітетом Клекотинської сільської ради від 15.06.2016 року за №№2342, 2343 (а.с.6-7). Відповідач добровільно щомісячно коштів на утримання дітей не надає, що вбачається з позовної заяви та не заперечується відповідачем, з огляду на подану ним заяву про визнання позову. Таким чином, повний обсяг витрат на утримання дітей несе позивачка. Також, судом встановлено, що відповідач працездатний, працює слюсарем в ПП «Юхимівське» с. Юхимівка Шаргородського району Вінницької області, отримує заробітну плату, що підтверджується довідкою про доходи від 22.06.2016 року №222 (а.с.8), з якої вбачається, що його заробіток за квітень-травень 2016 року складає 3084,32 грн. Вказані обставини не заперечуються відповідачем, з огляду на подану ним заяву про визнання позову. Отже, суд вважає, що відповідач не позбавлений можливості забезпечувати на рівні з позивачкою інтереси та утримання дітей, тобто може надавати допомогу на їх утримання, оскільки, як вбачається з досліджених у справі доказів, весь обсяг обовязків, повязаних з утриманням дітей, покладено на позивачку, що ставить останню в скрутне матеріальне становище та у нерівні умови. Таким чином, судом встановлено, що відповідач ухиляється від надання добровільної матеріальної допомоги на утримання синів [PERSON] та [PERSON]. Встановленим судом фактам відповідають сімейні правовідносини, які регулюються Конституцією України, Сімейним кодексом України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» та Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 року, що ратифікована Постановою ВР України №789-ХІІ від 27.02.1991 року, і є частиною національного законодавства України. Так, відповідно до ст.51 Конституції України, батьки зобовязані утримувати дітей до їх повноліття. Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обовязками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Статтями 18, 27 Конвенції про права дитини встановлено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтями 180-183, 191 СК України, передбачено, що батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. У разі ухилення батьків від утримання дитини, кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються судом у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. При призначенні розміру аліментів суд враховує стан здоровя та матеріальне становище дитини, стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно з положеннями ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Крім того, відповідно до положень ч.4 ст.212 ЦПК України, результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, і, враховуючи, що право позивачки на матеріальне утримання дітей з боку батька порушене та підлягає судовому захисту, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Позивачка наполягала на задоволенні позовних вимог про стягнення щомісячно аліментів на утримання дітей в розмірі 1/3 частки від всіх видів доходу відповідача, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку на кожну дитину, з часу звернення до суду і до досягнення дітьми повноліття, зазначаючи, що сама несе обсяг витрат на утримання дітей, без належної участі відповідача, який від матеріального утримання дітей ухиляється, хоча є працездатним, працює та має постійний заробіток. Таким чином, суд вважає, що відповідач не позбавлений можливості утримувати дітей. З огляду на те, що судом встановлено той факт, що відповідач не приймає належної участі у матеріальному утриманні дітей і весь обсяг обовязків по їх утриманню покладено на позивачку, то це ставить сторони у нерівні умови, тому, позов підлягає задоволенню. При визначенні розміру аліментів, суд вважає, що він повинен бути визначений у частці від доходу відповідача, оскільки [PERSON] має постійний заробіток (дохід), так як судом встановлено, що останній працює слюсарем у ПП «Юхимівське» с. Юхимівка Шаргородського району Вінницької області. До того ж, аліменти, які слід стягнути з відповідача на утримання дітей, слід визначити у розмірі 1/3 частини від заробітку (доходу) відповідача щомісячно, починаючи з 22.06.2016 року, тобто з часу предявлення позовної заяви до суду, відповідно до ст.191 СК України, до досягнення дітьми повноліття. При цьому, суд виходить також із захисту інтересів дітей, забезпечення одержання дітьми сторін коштів, необхідних для їх життєдіяльності, збереження того рівня життя, який діти мали б тоді, коли б утримувалися обома батьками, оскільки визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) батька якраз і забезпечить надійний захист інтересів дітей і звільнить позивачку та відповідача в наступному від повторного звернення до суду із позовом про зміну розміру аліментів у разі збільшення чи зменшення розміру заробітку (доходу) платника аліментів і, таким чином, забезпечить отримання дітьми сторін надійного стабільного матеріального утримання з боку батька. Відтак, позов [PERSON] підлягає задоволенню. Підлягає стягненню з відповідача судовий збір в дохід держави в сумі 551,20 грн. відповідно до вимог ст.88 ЦПК України.

Outcome: approved