Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-05 00:00:00

24.03.2009 року, позивач [PERSON], звернулась до суду з первісним позовом, який 15.12.2011 року та 17.09.2012 року уточнила, посилаючись на слідуючи обставини. Про договір дарування частини житлового будинку, посвідченого 25.07.2001 року [PERSON], приватним нотаріусом Алчевського міського нотаріального округу Луганської області, за реєстровим № 1949, їй стало відомо тільки у 2009 році, при розгляді цивільної справи № 2-3309/08 за позовом прокурора м. Алчевська в інтересах [PERSON], про визнання права власності. Даний договір дарування вона вважає фальсифікованим та таким, що заснований на підроблених документах, і порушує її право власності на нерухоме майно, що суперечить Конституції України. Відповідно до спірного договору дарування, [PERSON] і [PERSON], подарували 49/100 часток житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами по [ADDRESS], [PERSON] При укладенні даної угоди, не було враховано те, що право власності на частину майна (деякі надвірні будівлі та споруди), належать позивачу. Зазначене майно належить позивачу на підставі рішення Комунарського народного суду Ворошиловградської області від 17.04.1970 року по справі № 2-336/70, затвердженого рішенням виконкому № 753 від 14.09.1982 року та рішенням виконкому № 465 від 21.08.1990 року, а саме шлакоблочний сарай «Б», водопровід « 1», дерев'яний туалет «В», дерев'яна хвіртка « 2». Таким чином, спірний договір дарування безпосередньо порушує право власності позивача на споруди, які є частиною її домоволодіння за адресою: [ADDRESS]. Також позивач вважає, що приватний нотаріус [PERSON], нехтувала законом, зловживаючи службовим становищем, діючи з перевищенням своїх повноважень, не виконувала свої службові обов'язки, проявила недбалість, діяла з корисливих мотивів в інтересах [PERSON] та [PERSON], посвідчивши завідомо незаконний правочин. Позивач вважає, що правочин по відчуженню спірного будинку проведений без належного підтвердження права власності [PERSON] і [PERSON] на домоволодіння за адресою: [ADDRESS]. Нотаріусу не було надано для посвідчення спірного договору дарування свідоцтво про право власності на вказану частину будинку, а лише надана технічна документація БТІ, де зазначено увесь будинок [ADDRESS] з житловою площею 86, 9 кв.м., який ніколи не вводився в експлуатацію, а тому не може бути відчуженим. Тобто, на час посвідчення спірного договору дарування нотаріусом, у [PERSON] і [PERSON] були відсутні правовстановлюючі документи на вхід до підвалу «цегла «Д» та прибудову шлакоблокову «А1-1». Позивач вважає, що приватний нотаріус [PERSON], повинна була відмовити у вчиненні нотаріальної дії. Неправомірні дії нотаріуса знаходяться в причинному зв'язку з наслідками, які настали. Зазначені обставини мають істотне значення, бо дії нотаріуса були спрямовані на свідоме порушення її конституційних прав і тому такий правочин може бути визнаний судом недійсним з покладенням обов'язку на відповідачів відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Моральна шкода позивача полягає в наступному: увесь цей час на протязі багатьох років, коли чинилися незаконні дії по відчуженню частини належного їй будинку, вона болісно переживала втрату свого домоволодіння, до наступного часу відчувала нервове потрясіння та постійний психологічний дискомфорт, втрачене здоров'я, в результаті завдано фізичну шкоду її здоров'ю, вона змушена постійно приймати ліки, постійно знаходитися на стаціонарному лікуванні на дому. Моральну шкоду позивач оцінює із розрахунку 1 гривня за 1 годину переживань: 2001 р. - 160 днів; 2002 р. - 365 днів; 2003 р. - 365 днів; 2004 р. - 366 днів; 2005 р. - 365 днів; 2006 р. - 365 днів; 2007 р. - 365 днів; 2008 р. - 366 днів; 2009 р. - 365 днів; 2010 р. - 365 днів; 2011 р. - 365 днів; 2012 р. - 261 день: 1 грн. х 24 години х 4073 днів = 97 752 грн. За таких обставин, [PERSON], звернулася до суду з позовом, в якому просить суд: - визнати неправомірними дії [PERSON], [PERSON] та [PERSON] щодо вчинення недійсного правочину; - визнати договір дарування № 1949 від 25.07.2001 року [PERSON] та [PERSON] 49/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] на користь [PERSON] - недійсним; - стягнути з відповідачів солідарно спричинену їй моральну шкоду у розмірі 97 752 грн. 24.01.2012 року, відповідач за первісним позовом [PERSON], в свою чергу звернулася до суду із зустрічним позовом, посилаючись на слідуючи обставини. На підставі договору дарування № 1949 від 25.07.2001 року, вона набула право власності на 49/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS]. Власником другої частини будинку, 51/100 частини, є [PERSON] В даному будинку проживають [PERSON] разом з донькою [PERSON] На протязі п'яти років вони перешкоджають їй здійснювати її права та обов'язки по державній реєстрації її права на майно, чим грубо порушують чинне законодавство. Позивач за зустрічним позовом неодноразово укладала договір на послуги БТІ для проведення державної реєстрації, виготовлення технічного паспорту будинку, оплачувала ці послуги. Але відповідачі не допускають техніка БТІ в свою частину будинку для здійснення інвентаризації. [PERSON] неодноразово зверталась до відповідачів за зустрічним позовом за дозволом для обстеження техніком БТІ їх частини будинку, однак їй постійно відмовляли у грубій формі, при цьому принижували її та її родини честь і гідність. Після таких розмов їй ставало зле і вона викликала швидку допомогу. За таких обставин вона звернулася з даним зустрічним позовом до суду, в якому просить: - зобов'язати [PERSON] та [PERSON] усунути перешкоди щодо інвентаризації будівлі і садиби на [ADDRESS]; - відшкодувати їй завдану моральну шкоду у вигляді протиправних дій та приниження з боку [PERSON] та [PERSON], у розмірі 3000 грн. А згодом, 05.12.2013 року, заявила вимогу непозовного характеру у вигляді клопотання про стягнення з [PERSON] та [PERSON], матеріальної шкоди у 445 грн., 257 грн.- лікування, 188 грн. - судовий збір. Позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом, [PERSON], у судові засідання не з'являлась, просила справу розглядати за її відсутності через стан свого здоров'я, надала заяву, виконану власноруч (а.с 94-95, том 3), також надавала суду письмові заперечення проти зустрічного позову (а.с. 85 том 3). У судовому засіданні представник позивача [PERSON] - [PERSON], діюча на підставі довіреності від 26.03.2012 року (а.с. 72 том 3) та відповідач за зустрічним позовом, підтримала уточнені позовні вимоги [PERSON] та наполягала на їх задоволенні; зустрічний позов не визнала та заперечувала проти його задоволення. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] - [PERSON], діючий на підставі довіреності від 30.08.2013 року (а.с. 104, 107 том 4), уточнений первісний позов підтримав та наполягав на його задоволенні; зустрічний позов не визнав та підтримав заперечення [PERSON] Позивач за зустрічним позовом та відповідач за первісним позовом [PERSON], у судовому засіданні зустрічний позов підтримала та просила його задовольнити; первісний уточнений позов не визнає та просить в його задоволенні відмовити в повному обсязі. Відповідач за первісним позовом [PERSON], у судовому засіданні уточнений позов не визнала, надала суду письмові заперечення проти позову (а.с. 249-251 том 3). Відповідач за первісним позовом приватний нотаріус [PERSON], у судове засідання не з'явилася, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності та надала письмові заперечення проти позову (а.с. 154, 155-159 том 3). Представник відповідача за первісним позовом приватного нотаріуса [PERSON] - [PERSON], діюча на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 05.10.2012 року (а.с. 164 том 3), у судовому засіданні заперечувала проти задоволення уточненого позову, підтримала заперечення своєї довірительки. Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, враховуючи думку прокурора в процесі, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що первісна та зустрічна позовні заяви є такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Так, згідно рішення народного суду м. Комунарська Ворошиловградської області від 17.04.1970 року по справі № 2-336/70, домоволодіння [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності: - [PERSON] та [PERSON] - 1 / 2 частина, що складає 51/100 ідеальної частки (займає праву частину садиби площею 284 кв.м.); - [PERSON] - 1 / 2 частина, що складає 49/100 ідеальної частки (займає ліву частину садиби площею 268 кв.м.) (а.с. 195-199 том 3). Дане рішення суду набрало законної сили, воно було належним чином зареєстроване в БТІ (а.с. 200 том 3). Відповідно до рішення Перевальського районного суду Луганської області від 01.12.1998 року по справі № 2-986/1998, [PERSON], є власником домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS], що складає 49/200 ідеальної частки (а.с. 152 том 3). Це рішення суду до цього часу не скасоване, воно набрало законної сили. Згідно договору дарування, посвідченого 18.09.1979 року Безрук Ж.Г., старшим державним нотаріусом Комунарської державної нотаріальної контори, реєстровий № 2-4429, [PERSON], є власником 49/200 часток спірного житлового будинку (а.с. 7-8 том 4). Цей договір дарування до цього часу не був визнаний судом недійсним, отже в силу ст. 204 ЦК України він є правомірним. Вищезазначені правовстановлюючі документи належним чином зареєстровані КП «АБТІ» за № 5166 (а.с. 14 том 4). З копії виписки із рішення виконавчого комітету Алчевської міської ради депутатів від 17.07.2001 року № 567 (а.с. 12 том 4) вбачається, що у зв'язку з самовільним переплануванням приміщень у житловому будинку [ADDRESS], сталися зміни у використанні приміщень. Було затверджено житлову площу будинку 86,90 кв.м., загальну площу 141, 80 кв.м. Житлову прибудову «А1-1», вхід в підвал «Д», які належать [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], що розташовані на [ADDRESS], було прийнято до експлуатації. Отже, судом встановлено, що станом на 21.06.2001 року власниками житлового будинку [ADDRESS] є: [PERSON] - 49/200 частки; [PERSON] - 49/200 частки; [PERSON] і [PERSON] - 51/100 частка, що також підтверджено довідкою-характеристикою № 011924 з КП «АБТІ» від 21.06. 2001 року (а.с. 13 том 4). Згідно ст. 328 ЦК України, право власності отримується на підставах, не заборонених законом. Право власності передбачається таким, що виникло правомірно, якщо інше прямо не виходить із закону або незаконність придбання права власності не встановлена судом. 25.07.2001 року [PERSON] і [PERSON] подарували, а [PERSON] прийняла в дар 49/100 частин спірного житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, про що свідчить договір дарування частини житлового будинку, посвідчений 25.07.2001 року [PERSON], приватним нотаріусом Алчевського міського нотаріального округу Луганської області, реєстровий № 1949 (а.с. 11 том 4). Таким чином, посилання [PERSON] в позовній заяви на те, що даний договір дарування від 25.07.2001 року заснований на підроблених документах є голослівним та не підтверджується жодним доказом. На момент звернення [PERSON] з первісним позовом до суду - 24.03.2009 року, даний договір дарування не був зареєстрований в КП «АБТІ». Відповідно до ч. 1 ст. 722 ЦК України, право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Ч. 2 ст. 719 ЦК України встановлено, що договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Судом встановлено, що форма спірного договору дарування відповідачами за первісним позовом витримана і ними було дотримано всі вимоги законодавства при посвідченні зазначеного договору. Крім того, посилання позивача на порушення приватним нотаріусом [PERSON] законодавства при посвідченні спірного договору дарування спростовуються листом № 3-243-8 від 11.03.2009 року, за підписом начальника Головного управління юстиції у Луганській області (а.с. 161 том 3), з якого вбачається, що за скаргою [PERSON], Головним управлінням юстиції у Луганській області, було здійснено документальну перевірку відповідності законодавству дій приватного нотаріуса Алчевського міського нотаріального округу [PERSON], однак жодних порушень організації нотаріальної діяльності та нотаріального діловодства при посвідченні нотаріусом спірного договору дарування від 25.07.2001 року, встановлено не було. Судом встановлено, що нотаріусом при посвідченні спірного договору дарування, предметом якого була ідеальна частка в праві спільної часткової власності на будинок, у відповідності до вимог законодавства та методичних рекомендації щодо посвідчення правочинів, правильно було описано всі будівлі та споруди, які відносяться до будинку [ADDRESS], 49/100 часток якого підлягали відчуженню. Крім того, перелік в договорі дарування всіх господарських будівель та споруд, які на той час відносилися до житлового будинку, ідеальна частка якого відчужувалася, жодним чином не змінив прав [PERSON] на користування цими спорудами, оскільки порядок користування ними співвласниками не визначався. Отже, права [PERSON] щодо власності та користування нею 51/100 часткою спірного житлового будинку після укладання договору дарування від 25.07.2001 року, жодним чином не змінилися. Тому, посилання позивача за первісним позовом на порушення її прав у зв'язку з укладенням спірного договору дарування є безпідставним. Судом встановлено, що відповідачем за первісним позовом та позивачем за зустрічним позовом [PERSON], не порушені вимоги ч. 1 ст. 182 ЦК України, яка встановлює, що право власності на нерухомі речі підлягають державній реєстрації. Тому суд приходить до висновку, що права [PERSON] щодо державної реєстрації права власності на частину спірного житлового будинку не порушені, тому в цій частині зустрічного позову необхідно відмовити. Відповідно до ст. 728 ЦК України, до вимог про розірвання договору дарування застосовується позовна давність в один рік. Відповідно до ст. ст. 256-257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. [PERSON], наполягаючи на визнанні договору дарування недійсним та стягнення на її користь моральної шкоди, зазначає в позові, що на протязі багатьох років вона болісно переживає втрату свого домоволодіння, що спричинило фізичну шкоду її здоров'ю, і це триває з 2001 року до теперішнього часу. Крім того, вона посилається в своєму позові на те, що про спірний договір дарування вона дізналася лише в 2009 році, а моральну шкоду просить стягнути саме з 2001 року. Отже, суд дійшов висновку про те, що саме з 2001 року, почався перебіг позовної давності, тому звернувшись в 2009 році до суду з вимогами про визнання договору дарування недійсним, [PERSON], пропустила позовну давність, яка сплила ще в 2004 році. Вона не привела даних про те що, цей строк пропущено нею з поважних причин та не просить поновити його. Таким чином, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON], щодо визнання договору дарування недійсним, позивачем та її представниками не доведені, заявлені з пропуском позовної давності, отже у їх задоволенні необхідно відмовити. Що стосується позовних вимог первісної позовної заяви та зустрічного позову щодо стягнення моральної шкоди, суд приходить до такого висновку з наступних підстав. Згідно п. 9 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Отже, [PERSON] та [PERSON], здійснили упереджену оцінку своїх понесених страждань та безпідставно пов'язали їх з діями всіх відповідачів щодо їх протиправних та незаконних дій по відчуженню частини спірного житлового будинку. Відповідно до п. 5 тієї ж Постанови Пленуму, оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Згідно до п. 15 тієї ж Постанови Пленуму, судам слід мати на увазі, що на правовідносини, які виникли до набрання чинності відповідним законодавчим актом про відшкодування моральної шкоди, обов'язок по її відшкодовуванню не поширюється, в тому числі й на випадки, коли позивач після набрання чинності цим актом ще зазначає моральних чи фізичних страждань від раніше вчинених неправомірних дій. Відповідно ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. П. 3 ч. 2 ст. 23 ЦК України визначено, що моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням їх майна. Отже, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] в частині відшкодування моральної шкоди не підлягають задоволенню, у зв'язку з тим, що позивачами не наведено правових підстав для стягнення на їх користь моральної шкоди. Розв'язуючи питання про стягнення матеріальної шкоди, як вказано в клопотанні [PERSON] від 05.12.2013 року на а.с.187 том 4, поданого поза межами судового процесу, суд виходив з положень ст.118,119 ЦПК України, пред'явлення позову, форма і зміст позовної заяви, та дійшов висновку про те, що в його задоволенні необхідно відмовити, тому що позов з цього приводу до суду не подавався. З метою всебічного, об'єктивного та повного розгляду справи, за клопотанням сторони, провадження по справі було зупинено до отримання висновків судової будівельно-технічної експертизи в рамках кримінального провадження. За вихідним № 3223 від 05.03.2014 року, до суду надійшов висновок судової будівельно-технічної експертизи № 221024 від 19.02.2014 року а.с.40-49 том 5, який не можна вважати позитивним при розгляді даної справи по суті. Таким чином, суд дійшов висновку про те, що спірні питання поставлені [PERSON] та її представниками, експертним шляхом дотепер не розв'язані. Крім того, під час судового розгляду справи, була проаналізована явка представників [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] Так, представник [PERSON], приймаючи участь у розгляді справи з 04.09.2013 року, сім разів не з'явився до суду, про причини своєї неявки не повідомив. Представник [PERSON], тринадцять разів не з'явилась до суду, про причини своєї неявки на 06.03.2014 року, не повідомила, хоча під особистий підпис була повідомлена про час та місце розгляду справи а.с.31 том 5. Відповідно до положень ч.2 ст.169 ЦПК України, неявка представника в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки не є перешкодою для розгляду справи. За клопотанням сторони та з урахуванням обставин справи суд може відкласти її розгляд. У зв'язку з тим, що представники [PERSON], не з'явились до суду, про причини своєї неявки не повідомили, клопотань інших учасників процесу про відкладення не надійшло, справа була розглянута за відсутності представників На підставі викладеного та

Outcome: dismissed