Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-10 00:00:00

24.07.2017 року позивач звернувся до суду з позовом про солідарне стягнення з відповідачів заборгованості за послуги з опалення місць загального користування в будинку № 16 по вул. Корольова в м. Чернігові, що виникла за період з 01.10.2012 року по 31.03.2017 року включно, в розмірі 4209 грн 15 коп. та відшкодування понесених судових витрат в розмірі 1600 грн. У судовому засіданні представники позивача заявлені вимоги підтримали і наполягали на їх задоволенні. Відповідачі [PERSON] і [PERSON] позов не визнали. Вони пояснили, що квартира [ADDRESS], в якій вони проживають, облаштована автономною системою опалення, а тому відповідачі не є споживачами послуг позивача з опалення квартири. Раніше вони зверталися до відповідача із заявою про надання для підписання договору про теплозабезпечення їхнього підїзду, втім вказана вимога відповідачем проігнорована, в звязку з чим вважають, що у відповідача відсутні правові підстави вимагати стягнення заборгованості за опалення місць загального користування. Додатково відповідачі зазначили, що позивач не надав належних доказів фактичного надання вказаних послуг та не обґрунтував належними доказами правильність розрахунку суми заборгованості, який повинен бути підтверджений первинними документами. Крім того, на думку позивачів, відповідач пропустив строк звернення до суду з даним позовом. Співвідповідач [PERSON] не зявилася, про час і місце розгляду справи сповіщався належним чином. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Відповідачі проживають в квартирі № 24 в будинку № 16 (підїзд № 4) по вулиці Корольова в місті Чернігові (далі Квартира), в якій облаштована автономна система опалення. Посилаючись на не оплату відповідачами за опалення місць загального користування підїзду № 4 в будинку № 16 по вулиці Корольова в місті Чернігові, позивач просить суд стягнути з відповідачів у солідарному порядку заборгованість у сумі 4209 грн 15 коп., що виникла за період з 01.10.2012 року по 31.03.2017 року. Вирішуючи даний спір суд виходить з такого: 1. В силу положень статті 19 Закону України «Про теплопостачання» теплогенеруюча організація, якою є позивач, має право постачати вироблену теплову енергію безпосередньо споживачу згідно з договором купівлі-продажу. У свою чергу, споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. Аналогічна норма закріплена і в частині першій статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (далі Закон), якою встановлено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Таким чином, підставою для постачання теплової енергії безпосередньо споживачу є укладений між теплогенеруючою організацією і споживачем договір купівлі-продажу теплової енергії, при цьому оплата здійснюється лише за фактично отриману теплову енергію. Пунктом 3 частини другої статті 21 Закону на позивача, як надавача послуг з опалення місць загального користування, покладено обовязок підготувати та укласти з відповідачами договір на надання цих послуг згідно з типовим договором. Водночас, частиною сьомою статті 26 Закону встановлено, що договір на надання послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води, що укладається виконавцем із споживачем фізичною особою, яка не є субєктом господарювання, є договором приєднання. Виходячи з того, що договір про надання послуг з опалення місць загального користування укладається на підставі типового договору, то ініціатива щодо розробки проекту договору та його підписання сторонами повинна виходити саме з боку позивача як надавача послуг. В якості доказу укладення з відповідачами договору про надання послуг з опалення місць загального користування позивач посилається на публікацію тексту договору в газеті «Деснянська правда» від 23.10.2014 року (а. с. 63-65), який він вважає договором приєднання. Втім, факт публікації позивачем в газеті тексту типового договору про надання послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води не свідчить про приєднання до цього договору відповідачів, оскільки ними не вчинено дії, спрямовані на його підписання; крім того, опублікований договір не містить істотних умов, передбачених частиною першою статті 26 Закону, зокрема: найменування сторін; вичерпний перелік житлово-комунальних послуг, тарифи та їх складові на кожну з цих послуг, загальна вартість послуг; порядок оплати за спожиті житлово-комунальні послуги; порядок перерахунків розміру плати за житлово-комунальні послуги в разі їх ненадання або надання не в повному обсязі, зниження їх якості; порядок контролю та звіту сторін; порядок вимірювання обсягів та визначення якості наданих послуг; строк дії договору; умови зміни, пролонгації, припинення дії договору; дата і місце укладення договору. В силу положень статті 638 Цивільного кодексу України недосягнення сторонами в належній формі домовленості щодо усіх істотних умов договору свідчить про його не укладення. Таким чином, у позивача відсутні правові підстави вимагати від відповідачів здійснення оплати за послуги, надання яких не врегульовано у встановлений законодавством спосіб шляхом укладення цивільно-правової угоди, яка є обовязковою. 2. Як зазначено вище, за приписом статті 19 Закону України «Про теплопостачання» оплата за послуги теплопостачання здійснюється лише за фактично отриману теплову енергію. Вказана законодавча норма покладає на сторони обовязок підтверджувати обсяги поставленої теплової енергії. Втім, позивач не надав суду жодного належного доказу на підтвердження того, що в період з 01.10.2012 року по 31.03.2017 року ним фактично надано послуги з опалення підїзду № 4 в будинку № 16 по вулиці Корольова в місті Чернігові, а приєднаний до справи розрахунок не є таким доказом, тому що є похідним документом, який складається на підставі первинних документів документів про фактичне надання послуг з опалення місць загального користування, якими можуть бути підписані із споживачами акти виконаних робіт (надання послуг) тощо. 3. Відповідно до статей 1, 5 Закону України «Про природні монополії» позивач є субєктом природної монополії, а господарська діяльність з постачання споживачам теплової енергії є діяльністю в сфері природних монополій. Частиною першою статті 10 цього Закону на позивача як субєкта природної монополії покладається обовязок, у тому числі: дотримуватися встановленого порядку ціноутворення, стандартів і показників безпеки та якості товару, а також інших умов та правил здійснення підприємницької діяльності, визначених у ліцензіях на здійснення підприємницької діяльності у сферах природних монополій та на суміжних ринках; забезпечувати на недискримінаційних умовах реалізацію вироблених ними товарів споживачам, а також не чинити перешкод для реалізації угод між виробниками, що здійснюють діяльність на суміжних ринках, та споживачами; Отже, надання позивачем послуг з опалення місць загального користування без укладення відповідних договорів із споживачами прямо забороняється статтею 10 Закону України «Про природні монополії». 4. Згідно з частиною першою статті 1 Цивільного процесуального кодексу України (далі Кодекс) одним із основних завдань цивільного судочинства є справедливий розгляд і вирішення цивільних справ. Статтею 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) кожному гарантовано право на справедливий і публічний розгляд його справи незалежним і безстороннім судом. Суд вважає, що у відносинах із субєктом природної монополії, якою за визначенням статті 1 Закону України «Про природні монополії» визнається стан товарного ринку, при якому задоволення попиту на цьому ринку є більш ефективним за умови відсутності конкуренції внаслідок технологічних особливостей виробництва (у зв'язку з істотним зменшенням витрат виробництва на одиницю товару в міру збільшення обсягів виробництва), а товари (послуги), що виробляються суб'єктами природних монополій, не можуть бути замінені у споживанні іншими товарами (послугами), у звязку з чим попит на цьому товарному ринку менше залежить від зміни цін на ці товари (послуги), ніж попит на інші товари (послуги) відповідачі, як споживачі послуг субєкта природної монополії, перебувають у значній залежності від такого субєкта, а тому потребують особливого захисту з боку держави. Тому, навязування споживачеві послуг субєкта природної монополії та вимагання їх оплати без відповідної правової підстави є свавільним порушенням засад справедливості цивільного судочинства, гарантованих Конвенцією і Кодексом. Вищевикладене в сукупності є безумовною підставою для відмови в задоволенні позову.

Outcome: dismissed