Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-26 00:00:00

22 березня 2016 року позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила суд усунути їй перешкоди у здійсненні нею права власності на квартиру [ADDRESS] шляхом визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням за вказаною адресою. В обґрунтування позовних вимог позивач посилалася на те, що 25.01.2016 приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Павловою Оленою Олександрівною, посвідчено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] де продавцем виступила [PERSON], а покупцем - [PERSON] Право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав, тож вона є власником цієї квартири. Умовами договору купівлі-продажу квартири (п. 17) було встановлено обов'язок продавця звільнити квартиру разом з членами сім'ї до 12 лютого 2016 року та знятися з реєстраційного обліку постійного місця проживання. [PERSON] та [PERSON] зареєстровані у спірній квартирі, але не проживають, комунальні послуги не сплачують, особистих речей не залишили, спільне господарство з позивачем не ведуть, добровільно не знялися з реєстраційного обліку, будь-яких договорів з власником житла не укладали, що є обмеженням та порушенням прав власника житла, отже вона вимушена звернутися до суду з цим позовом. Також, просила суд стягнути на її користь судові витрати. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 22 квітня 2016 року провадження по справі відкрито, призначено судове засідання на 17 травня 2016 року о 10 год. 00 хв. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 16 серпня 2016 року притягнуто до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - [PERSON], який проживає за адресою: [ADDRESS]. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 16 січня 2017 року провадження по справі зупинено до розгляду іншої цивільної справи № 635/8505/16-ц, яка знаходиться в провадженні Харківського районного суду Харківської області за позовом [PERSON] до [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 19 липня 2018 року відновлено провадження по даній справі, призначено судове засідання в загальному порядку зі стадії, на якій воно було зупинено на 10 вересня 2018 року о 15 год. 00 хв. 10 січня 2019 року представником позивача - адвокатом [PERSON] подано заяву про зменшення розміру позовних вимог у зв'язку з тим, що позивач є власником 1/2 частини квартири [ADDRESS], у зв'язку із визнанням частково недійсним договору купівлі-продажу квартири від 25 січня 2016 року, а [PERSON] самостійно знялася з реєстраційного обліку та просив суд усунути [PERSON] перешкоди у здійсненні права власності на квартиру [ADDRESS], шляхом позбавлення [PERSON] права користування вказаним житловим приміщенням, за тих підстав, що вона не проживає у спірному житлі, власних речей не має, оплату за комунальні послуги не здійснює, це є порушенням права власності житлом. Позивач та її представник в судове засідання не з'явилися. Представником позивача - адвокатом [PERSON] подано до суду заяву про слухання справи за відсутності позивача та її представника, позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити. Відзив на позовну заяву від відповідача у встановлений законом строк і порядок до Харківського районного суду Харківської області не надходило. Відповідач в судове засідання не з'явилася, причину неявки суду не повідомила, про час, дату та місце слухання справи повідомлялася належним чином, тож, справа розглядається за її відсутності. Представником третьої особи - адвокатом Бариновим Г.М. було подано до суду письмові пояснення, в яких він не заперечував щодо визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Також, подано заяву про слухання справи за їхньої відсутності. Інших заяв та клопотань від учасників судового розгляду до суду не надходило. За загальним правилом частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Враховуючи, що в судове засідання не з'явились всі учасники справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Враховуючи повторну неявку належним чином повідомленого про дату, час та місце судового засідання відповідача в судове засідання, який не повідомив про причини неявки та не подав відзив, відповідно до статті 280 ЦПК України суд за згодою позивача вважає за можливе проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Суд, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи та надані докази, встановив наступне. На підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 25.01.2016 приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Павловою О.О., реєстровий № 54, позивач набула право власності на квартиру [ADDRESS]. Право власності було зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується копією витягу від 26 січня 2016 року, номер витягу 52063774. Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 01 грудня 2015 року у справі № 635/8047/15-ц за [PERSON] визнано право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS]. У відповідності до Постанови апеляційного суду Харківської області від 08.02.2018 по справі № 635/8709/16-ц визнано недійсним в 1/2 частині договір купівлі-продажу квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS], укладений 25.01.2016 між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Павловою О.О. за реєстровим № 54. Згідно довідки КП «Пісочинкомунсервіс» від 14 квітня 2016 року № 356 за адресою: [ADDRESS], зареєстровані [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. Актом, складеним 14 червня 2016 року депутатом Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області [PERSON] за участю сусідів [PERSON] та [PERSON], підтверджується факт непроживання [PERSON] та [PERSON] за місцем реєстрації та відсутність особистих речей у спірній квартирі, яка в 1/2 частині належить позивачу, місце знаходження їхнє невідоме. З копії форми «А» вбачається, що [PERSON] 10 липня 2018 року була знята з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечується рівні умови здійснення своїх прав. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. ст. 316, 328 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до положень ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї. Право на користування жилим приміщенням членів сім'ї власника будинку регулюються статтями 156, 157 ЖК УРСР. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Отже, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Статтею першою Протоколу N 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод людини (Європейська конвенція з прав людини) визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Рішенням Європейського суду по правам людини справа «Маркс (MARCKX) проти Бельгії» від 13.06.1979 року в пункті 63 стосовно статті першої Протоколу першого Європейської конвенції з прав людини зазначено, що визнаючи право будь-якої особи на безперешкодне користування своїм майном стаття перша по своїй суті є гарантом права власності. Згідно ст. ст. 11, 12, 15, 20 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Право на захист особа здійснює на свій розсуд. Нездійснення особою права на захист не є підставою для припинення цивільного права, що порушене, крім випадків, встановлених законом. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. На підставі ст. ст. 76, 77, 78-79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення по справі. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до положень ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Суд не може порушувати принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Практика ЄСПЛ свідчить, що у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (справа «Брумареску проти Румунії». Юридична визначеність вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи (справа «Рябих проти Росії». Відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов'язковим до виконання. Відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України серед основних засад судочинства є, зокрема, обов'язковість рішень суду. Відповідно до ч.1 ст. 263 Цивільного процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Такий висновок узгоджується з правовою позицією, яку виклав у своїй Постанові Верховний Суд України у справі № 6-158цс14 від 05.11.2014, що відповідно до положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України є обов'язковим для суду при виборі і застосуванні норми права до відповідних спірних правовідносин, відповідно до якої, право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї. За порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які є і не були членами його сім'ї, а положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік. Такого ж правового висновку дійшов Верховний Суд України у Постанові від 16 листопада 2016 року по справі № 6-709цс16. Суд, системно аналізуючи норми діючого цивільного законодавства у їх застосуванні до правовідносин, що склалися між сторонами, з огляду на те, що позивач є власником 1/2 частини спірної квартири, а [PERSON] є власником іншої 1/2 частини спірної квартири, проти позову не заперечував, враховуючи, що відповідач зареєстрована, але не проживає тривалий час у житловому приміщенні та не веде з власником спільне господарство, договір найму житла між сторонами не укладався, суд вважає, що відповідач втратила право користування житлом - квартирою [ADDRESS], і позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в сумі 704,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved