Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-15 00:00:00

23.08.2017 заступник прокурора міста Києва Репецький С. в інтересах держави в особі Київської міської ради звернувся в суд з позовом до відповідача [PERSON] в якому, просить зобов`язати останню повернути Київській міській раді земельну ділянку площею 0,100 га., кадастровий номер [NUMBER], розташовану по [ADDRESS], звільнивши її від будівель і споруд. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що за результатами проведеного Департаментом земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації обстеження вищевказаної земельної ділянки було встановлено, що земельна ділянка частково огороджена, на ділянці розміщено одноповерховий цегляний будинок та пункт шиномонтажу. Дана земельна ділянка належить відповідачу на підставі договору дарування від 04.11.2015 №743. При цьому, посилається на те, що спірна земельна ділянка була самовільно зайнята відповідачем, оскільки ст. 116 Земельного Кодексу України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, або за результатами аукціону, а за інформацією Департаменту земельних ресурсів відповідне рішення відведення даної земельної ділянки Київською міською радою не приймалось. Отже, вважає, що власником та користувачем спірної земельної ділянки залишається Київська міська рада і земельна ділянка підлягає поверненню власнику, а тому звертається з зазначеним позовом в інтересах Київської міської ради, яка наділена державою повноваженнями щодо розпорядження землями на території м. Києва. В судовому засіданні представник позивача повністю підтримав позов та просив задовольнити з наведених у ньому підстав. Від представника Київської міської ради Закаль О.О. до суду надішли письмові пояснення, з яких вбачається, що вона повністю підтримує позовні вимоги та просить розглядати справу без участі представника Київської міської ради. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позову, посилаючись на те, що право власності на спірну земельну ділянку було набуто відповідачем у встановленому законом порядку, просив в задоволенні позову відмовити. Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що в межах території м. Києва, а саме по [ADDRESS], знаходиться земельна ділянка площею 0,100 га кадастровий номер [NUMBER]. Відповідно до Розпорядження Київського міського голови від 19.02.2016 за [ADDRESS] була перейменована в [ADDRESS], а отже спірна земельна ділянка розташована за адресою: [ADDRESS]. Згідно копії Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності право власності на земельну ділянку розташовану по [ADDRESS] 04.11.2015 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дідович І.В. було зареєстровано за [PERSON]. Підставою виникнення права власності на земельну ділянку зазначено договір дарування №743 від 04.11.2015. З копії договору дарування земельної ділянки від 04.11.2015 вбачається, що [PERSON] подарувала [PERSON] земельну ділянку, площею 0,1000 гектарів, кадастровий номер [NUMBER], яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Отже, з наведеного вище вбачається, що відповідач є власником спірно земельної ділянки, яка набута нею у встановленому законом порядку. Розділом І ЦК України визначено поняття права власності. Так, право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Усі суб'єкти права власності є рівними перед законом. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч.1 ст. 202 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 131 Земельного Кодексу України, громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (ст. 125 ЗК України). Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЗК України, самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Згідно ч. 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними. Отже, для визнання земельної ділянки самовільно зайнятою необхідна наявність, щонайменше двох факторів, зокрема наявність доказів перебування земельної ділянки у володінні чужої особи, та відсутність у особи, яка фактично користується земельною ділянкою документів на підтвердження права володіння нею. Таким чином, з досліджених судом доказів встановлено, що спірна земельна ділянка не може бути охоплена поняттям «самовільно зайнята», оскільки у особи, яка фактично нею користується - відповідача [PERSON], наявні правовстановлюючі документи на дану земельну ділянку, більш того, її право власності на вказану земельну ділянку зареєстровано у встановленому законом порядку і ніким, в тому числі і позивачем, не оспорюється. При цьому, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з цим, позивачем не надано доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається, як на підстави для задоволення позову. Отже, враховуючи вище викладене, суд знаходить позовні вимоги необгрунтованими та приходить до висновку про відмову в задоволенні позову.

Outcome: dismissed