Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-13 00:00:00

22.09. 2016 року позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати за нею право власності на ? частину житлового будинку № 9 по вул. Молодіжній в смт. Приазовське Запорізької області. Позов обґрунтований тим, що 07.09.2010 року вони з відповідачем уклали шлюб. Рішенням Приазовського районного суду Запорізької області від 18.02.2013 року шлюб між ними розірвано. В період шлюбу ними, на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 03.02.2011 року був придбаний житловий будинок № 9 по вул. Молодіжній в смт. Приазовське Запорізької області, який був оформлений на відповідача. Після розірвання шлюбу відповідач залишився мешкати у цьому будинку, а позивачка переїхала до своїх батьків. На даний час позивачці стало відомо, що відповідач має намір одружитися, продати вказаний будинок та виїхати для проживання до іншого населеного пункту. Тому позивачка вважає, що її право спільної сумісної власності може бути порушене, і тому звернулась до суду з позовом про поділ вказаного будинку як спільного сумісного майна подружжя. В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] підтримав позов з викладених у ньому підстав, додатково пояснив, що саме у звязку з наміром відповідача одружитися, і його подальшим одруженням позивачка повязує ризик порушення її права спільної власності, а тому на його думку строк позовної давності має обчислюватись не з моменту розірвання шлюбу, а тоді, коли позивачка довідалась або могла довідатись про порушення свого права. В судовому засіданні відповідач та його представник [PERSON] позов не визнали, надали письмові заперечення проти позову та пояснили, що спірний будинок був придбаний повністю за кошти батьків відповідача, які для цього подарували відповідачу 32400 грн. в особисту власність. Таким чином, спірний будинок є особистою власністю відповідача і не підлягає поділу. Крім того, оскільки після розірвання шлюбу позивачка знялась з реєстрації в будинку та виїхала звідти, протягом часу з розірвання шлюбу вона не вважала будинок своєю власністю і жодних перешкод для подачі позову про поділ майна у неї не було, то позивачка пропустила строк позовної давності, який має обчислюватись саме з моменту розірвання шлюбу. Просили застосувати строк позовної давності. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши зібрані у справі докази у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню на наступних підставах. Згідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, відповідно до яких кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 3 ст. 10 ЦПК України). Судом встановлено, що з 07 вересня 2010 року до 18 лютого 2013 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Від зазначеного шлюбу мають дитину [PERSON], [INFO], яка мешкає разом з позивачкою. В період шлюбу сторонами був придбаний житловий будинок № 9 по вул. Молодіжній в смт. Приазовське Запорізької області, на підставі договору купівлі-продажу від 03.02.2011 року, укладеного між покупцем [PERSON] та представником продавця [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом [PERSON], реєстровий номер 79. Пунктом 2.1 зазначеного Договору передбачено, що продаж вчинено за 32\~400 грн. 00 коп. В судовому засіданні відповідач наполягав, що спірний будинок був куплений за кошти 32400 грн., які йому особисто подарували його батьки, а тому будинок є його особистим майном на підставі ст. 57 СК України. Представник позивача в судовому засіданні визнав факт того, що на придбання спірного будинку кошти в сумі 32400,00 грн. давали батьки відповідача, але зауважив, що зазначені кошти давались не в особисту власність відповідача, а давались їм обом як сімї, і були використані на потреби сімї шляхом купівлі будинку і подальшого проживання в ньому. Згідно з ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Враховуючи положення ст. 59 ЦПК України про правила допустимості доказів, при дослідженні наведених обставин суд не бере до уваги показання допитаних свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], але з урахуванням визнання обставин представником позивачки, вважає підтвердженим факт, що кошти на придбання будинку в сумі 32400 грн. були надані батьками відповідача. Статтею 60 Сімейного кодексу України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. В силу частин 1, 3 ст. 61 СК України, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтями 3, 627 Цивільного кодексу України закріплений принцип свободи договору, який передбачає що сторони є вільними в укладенні договору і визначенні його умов. У пунктів 4.13 Договору купівлі-продажу зазначено, що згода дружини Покупця на купівлю чоловіком вказаного житлового будинку за набуті подружжям в період зареєстрованого шлюбу грошові кошти, підтверджена складанням заяви, справжність підпису на якій засвідчено нотаріусом. За змістом пункту 4.11 Договору купівлі-продажу відповідачу нотаріусом було розяснено зміст статей 60, 65, 74 Сімейного кодексу України. В судовому засіданні відповідачем визнано, що позивачка як його дружина була присутня під час укладення договору-купівлі продажу і надавала нотаріусу заяву, зміст якої зазначено в п. 4.13 Договору купівлі-продажу. Суд наголошує, що зазначений Договір з усіма його умовами є чинним і недійсним в судовому порядку не визнавався. Суд не бере до уваги показання свідка [PERSON], яка є матірю відповідача, як суперечливі, оскільки в судовому засіданні вона наполягала, що кошти в сумі 32400 грн. призначались особисто її сину, але в той же час пояснила, що гроші особисто відповідачу не давала, а передала продавцю, крім того підтвердила, що будинок придбавався у звязку з укладенням шлюбу відповідачем та для проживання не особисто відповідача, а разом з дружиною (позивачкою), яка на той час була вагітною. Також, суд не бере до уваги показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], оскільки всі обставини їм відомі з чужих слів. Враховуючи наведені положення договору купівлі-продажу, а також те, що вказаний будинок придбавався у звязку з укладенням шлюбу сторонами та з метою проживання позивачки та відповідача як сімї, і в подальшому саме так і використовувався, на переконання суду відповідачем не надано належних доказів, що кошти в сумі 32400 грн. були подаровані йому в особисту власність. Таким чином, суд приходить до висновку, що придбаний в період зареєстрованого шлюбу житловий будинок № 9 по вул. Молодіжній в смт. Приазовське Запорізької області є спільною сумісною власністю сторін по справі і може бути обєктом поділу майна подружжя. Також, суд не погоджується з доводами відповідача і його представника про сплив строку позовної давності з огляду на наступне. Згідно із\~ст. 256 ЦК України\~позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ч.2 ст. 72 СК України, до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 1\~ст. 261 ЦК України). Як підсумок, при вирішенні питання перебігу строків позовної давності, слід виходити не з часу, коли сторони припинили шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, бо саме по собі припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності когось із подружжя. Суд наголошує, що неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. З огляду на викладене та враховуючи, що відповідачем не було надано доказів заперечення ним права власності позивачки протягом часу після розірвання шлюбу, у суду немає підстав для застосування наслідків спливу строку позовної давності. Відповідно до ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно зі статтею 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Враховуючи, що позивачкою заявлені позовні вимоги про визнання за нею права власності на ? ідеальну частку будинку, без поділу в натурі, що з огляду на принцип диспозитивності цивільного судочинства не суперечить вимогам закону, суд вважає за необхідне позов задовольнити. На підставі викладеного та

Outcome: approved