Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-07 00:00:00

23.05.2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Вознесенської міської ради Миколаївської області про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що [INFO] року померла мати позивача - [PERSON] Після її смерті відкрилась спадщина на належне останній майно, зокрема, 5/6 часток житлового будинку [ADDRESS], загальною площею 0,0854 га, розташовану за цією ж адресою та призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку. Позивач є спадкоємцем за законом після її смерті, який прийняв спадщину в передбаченому законом порядку. Власником іншої частки житлового будинку - 1/6 була [PERSON], яка померла [INFO] року. Спадкоємцем усього належного померлій майна за нотаріально посвідченим заповітом після її смерті є [PERSON], який прийняв спадщину відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України. Як зазначалось вище, вказаний житловий будинок розміщений на земельній ділянці, площею 0,0854 га, що, згідно державного акта на право власності на земельну ділянку належить [PERSON] та [PERSON] без визначення їх частки у праві спільної сумісної власності. Проте на даний час позивач позбавлений належним чином оформитись у своїх спадкових правах, оскільки правовстановлюючий документ на земельну ділянку виданий з істотними порушеннями, а саме: -за відсутності рішення про передачу земельної ділянки у власність спадкодавцям (рішення Вознесенської міської ради Миколаївської області від 25.01.1994 року за № 21 на яке міститься посилання в державному акті не містить інформації щодо передачі земельної ділянки у власність [PERSON] та [PERSON].); -порушено порядок розподілу права на земельну ділянку, передбачений ст. 42 ЗК України (1990 року), відповідно до якої право на земельну ділянку визначається пропорційно до розміру часток на будинок, що перебуває у спільній частковій власності; -площа земельної ділянки та її цільове призначення, зазначені в державному акті на право приватної власності на землю, не відповідають даним, які вказані в рішенні Вознесенської міської ради від 25.01.1994 року за № 21. Виходячи з цих обставин, враховуючи неможливість приведення правовстановлюючого документа у відповідність до вимог закону в адміністративному порядку, позивач просив про визнання недійсним обумовленого державного акта на право власності на земельну ділянку. В судовому засіданні, яке проводилося без особистої участі позивача, його представник позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Надав пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві. Представник відповідача - Вознесенської міської ради Миколаївської області, та представник третьої особи без самостійних вимог - Відділу у Вознесенському районі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області в судове засідання не з'явилися. Надали заяви про розгляд справи за їх відсутності. Вирішення даного спору залишили на розсуд суду. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Зокрема судом встановлено, що позивач [PERSON] успадкував житловий будинок [ADDRESS] після смерті [PERSON], яка померла [INFO] року (за законом - 5/6 часток), та [PERSON], яка померла [INFO] року (за заповітом - 1/6 частку). Власниками земельної ділянки площею 0,0854 га, наданої для обслуговування вищевказаного житлового будинку, згідно державного акта на право власності на земельну ділянку, виданого 04.12.2009 року та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010947400225, значаться [PERSON] та [PERSON], без визначення часток співвласників. Разом з тим, згідно рішення Вознесенської міської ради Миколаївської області від 25.01.1994 року за № 21, на підставі якого був виданий спірний державний акт, було вирішено питання про передачу земельної ділянки, площею 578 кв. м., розташованої по [ADDRESS] для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства в приватну власність [PERSON], яка була власником лише 2/3 часток обумовленого будинку. Рішення про передачу земельної ділянки за даною адресою [PERSON] та [PERSON] не приймалося. Таким чином, зміст вказаного акта суперечить змісту рішення, на підставі якого його видано (в частині власників, площі та цільового призначення ділянки), порушено порядок розподілу права на земельну ділянку. Згідно ч. 1 ст. 6 ЗК України 1990 року (чинного на час передачі у власність ділянки) громадяни України мали право на одержання у власність земельних ділянок для ведення селянського (фермерського) господарства; ведення особистого підсобного господарства; будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка); садівництва; дачного і гаражного будівництва. Передача розташованих на території міст земельних ділянок у власність громадян належала до відання міських Рад народних депутатів (ст.ст. 10, 17 ЗК України 1990 року, ст.ст. 19, 35, 42 чинного на час передачі ділянки Закону України «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування»). Громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передавалися у власність або надавалися в користування земельні ділянки для будівництва та обслуговування індивідуальних жилих будинків, господарських будівель у розмірах згідно з ст. 67 ЗК України 1990 рок, а також у власність для ведення особистого підсобного господарства в розмірі згідно з ст. 56 ЗК України 1990 року. Право власності на земельну ділянку посвідчувалося, зокрема, державними актами, відповідно до ст. 126 ЗК України (в редакції чинній на час видачі спірного документа). Форми державних актів були затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 02.04.2002 року за № 449 «Про затвердження форм державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою, Інструкцією про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах 04.05.1999 N 43). Зокрема, державні акти на право власності на земельну ділянку або на право постійного користування виготовлялися, в тому числі, на підставі виписки з рішення відповідної ради або державної адміністрації про надання у постійне користування, передачу у власність або продаж земельної ділянки, договору відчуження земельної ділянки, рішення суду. При цьому, всі записи мали бути зроблені державною мовою, чітко і розбірливо. Здійснення будь - яких виправлень в державному акті заборонено. Згідно ч. 1 ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в абзаці другому пункту 2 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» судам підсудні справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками. Водночас в своїх постановах від 26 вересня 2012 року по справі №6-103цс12, від 06 лютого 2013 року по справі №6-169цс12, від 01 липня 2015 року по справі №6319цс15 Верховний Суд України висловив правові позиції, згідно яких судам підсудні справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками. Оскільки державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Враховуючи наведені обставини, виходячи з того, що оспорюваний державний акт порушує право позивача, зокрема позбавляє його права на оформлення останнього в спадкових правах на земельну ділянку, приведення його у відповідність з вимогами закону в адміністративному порядку неможливе, а тому позов [PERSON] підлягає задоволенню.

Outcome: approved