Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-21 00:00:00

24.05.2018 р. заступник прокурора міста Києва в інтересах держави в особі Фонду державного майна України (надалі за текстом - позивач) звернувся до Подільського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (надалі за текстом - відповідач), про витребування майна. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що у ході досудового розслідування у кримінальному провадженні № 42017000000001339 від 03.05.2017 р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України, прокуратурою міста Києва встановлено факт незаконного вибуття з державної власності нерухомого майна, а саме, нежилого будинку (літера «А») площею 613,20 кв. м по [ADDRESS] (надалі за текстом - спірна будівля), яку побудовано за радянських часів, та яка знаходилась у користуванні колишніх організацій Добровільних товариств сприяння армії, авіації та флоту (надалі за текстом - ДТСААФ СРСР), а після розпаду СРСР, Подільської районної організації товариства сприяння обороні України. Спірне нерухоме майно вибуло з державної власності незаконно, а тому підлягає витребуванню в судовому порядку на користь держави, з огляду на те, що республіканські організації ДТСААФ діяли за загальним статутом ДТСААФ СРСР та були громадськими організаціями загальносоюзною підпорядкування. Товариство сприяння обороні України, як всеукраїнське громадське добровільне оборонно-патріотичне та спортивно-технічне об'єднання громадян створене 26.09.1991 р. за рішенням позачергового з'їзду ДТСААФ України та є правонаступником ДТСААФ УРСР. При цьому, Подільська районна організація товариства сприяння обороні України є правонаступником Подільської районної організації ДТСААФ України, а тому, з огляду на положення Указу Президії Верховної Ради України «Про передачу підприємств, установ та організацій союзного підпорядкування, розташованих на території України, у власність держави» № 1452-ХІІ від 30.08.1991 р., Закону України «Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України» № 1540-ХІІ від 10.09.1991 р., Постанови Верховної Ради України «Про майнові комплекси та фінансові ресурси громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташовані на території України» № 2268-ХП від 10.04.1992 р. та Постанови Верховної Ради України «Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР» № 3943-ХІІ від 04.02.1994р., перехід права власності на неї повинен був відбуватись виключно у встановленому законом порядку за обов'язкової участі Фонду державного майна України. Разом з цим, будь-яких рішень щодо відчуження вказаного майна державною не приймалось, що підтверджується листом Фонду державного майна України від 13.10.2017 р. № 10-24-19387, а відтак, волевиявлення дійсного власника на відчуження спірного нерухомого майна, було відсутнє. Оскільки Фонд державного майна України будь-яких рішень щодо відчуження спірного нерухомого майна не приймав, а майно вибуло з володіння власника - держави, не з його волі, а відтак, наявні усі правові підстави для витребування цього майна у державну власність на підставі ст. 388 ЦК України. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 27.07.2018 р. відкрито провадження в цивільній справі та призначено справу до підготовчого судового засідання (а.с. 144-145). 26.09.2018 р. відповідачем подано відзив на позовну заяву, згідно якого Постановою Кабінету Міністрів України «Про заходи щодо виконання Закону України «Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, що розташовані на території України» № 227 від 24.09.1991 р. передбачено, що організацію роботи по переходу підприємств, установ та організацій союзного підпорядкування, що розташовані на території України, у відання органів державного управління України покладено на Урядову комісію, створену розпорядженням Кабінету Міністрів України від 11 вересня 1991 року № 237, Фонд державного майна України та органи державного управління України, у відання яких переходять зазначені підприємства. Міністерствам і відомствам України здійснити, в основному, до 1 жовтня 1991 року прийняття у своє відання підприємств, установ та організацій згідно з додатком і повністю закінчити цю роботу до 1 грудня 1991 року. У Додатку до вказаної Постанови організації ДТСААФ не передбачено. Постановою Верховної Ради України «Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР» № 3943-ХІІ від 04.02.1994 р. визначено, що тимчасово, до законодавчого визначення суб'єктів права власності майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташованого на території України, зазначене майно є загальнодержавною власністю (п. 1). Пунктом 2 даної Постанови визначено Кабінету Міністрів України до 1 березня 1994 року у встановленому порядку визначити органи управління зазначеним майном, що тимчасово виконуватимуть ці функції до законодавчого визначення правонаступників вищезгаданого майна. Постановою Кабінету Міністрів України «Про визначення органів управління майном загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР» від 13.01.1995р. № 18, прийнятою на виконання вищезгаданої Постанови Верховної Ради України постановлено, що до законодавчого визначення суб'єктів права власності майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташованого на території України, покласти на міністерства повноваження органів управління цим майном згідно з додатком. Згідно такого додатку у Переліку майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР, управління яким покладається на міністерства, спірна будівля та майно ДТСААФ, не передбачено. Не передбачене також вищевказане майно й у Переліку підприємств, установ і організацій, заснованих на загальнодержавній власності, що передаються до сфери управління міністерств, інших підвідомчих Кабінету Міністрів України органів державної виконавчої влади, встановленому Додатком до Постанови Кабінету Міністрів України від 30.01.1993 р. № 72 «Про заходи щодо організації виконання Декрету Кабінету Міністрів України «Про управління майном, що є у загальнодержавній власності». Також, як зазначалось вище, для застосування механізму захисту, передбаченого ч. 1 ст. 388 ЦК України, повинно бути встановлено як належність майна конкретній особі на праві власності, так і чітко визначено (ідентифіковано) саме майно, яке належить такому власнику та витребовується від набувача. При цьому, згідно наявних в матеріалах справи доказів відповідач є власником конкретного об'єкту нерухомого майна - нежилого будинку (літ. А1 заг. площею 613.2 кв.м. розташованого за адресою [ADDRESS]. Однак, ані прокурором, як позивачем по справі не надано жодних належних та допустимих доказів того, що у державній власності перебував саме цей об'єкт нерухомого майна, що має свої індивідуальні ознаки - нежилий будинок (літ. А), загальною площею 613.2 кв.м. розташованого за адресою [ADDRESS]. В порушення вимог ст.ст. 77-81 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) не доведено належними, допустимими та достатніми доказами факт виникнення права державної власності на спірне нерухоме майно - нежилий будинок (літ. А) заг. площею 613,2 кв.м., розташований за адресою [ADDRESS]. Натомість, матеріали справи містять докази, які підтверджують факт належного набуття прав власності на спірне нерухоме майно Подільською районною організацією ТСО України, та факт подальшого законного відчуження такого майна та його правомірне набуття відповідачем. Таким чином, вимоги про витребування від відповідача спірної будівлі є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на вимогах закону. Крім того, стороною відповідача зауважено, що відповідач як добросовісний власник спірної будівлі повністю ніс увесь тягар по утриманню цього майна, а також усі витрати, пов'язані з володінням цим об'єктом, окрім того, поніс та несе значні витрати на реконструкцію та відновлення цієї споруди, цим самим перетворюючи ветху занедбану будівлю, яка не лише ніяк не могла використовуватись, а фактично, могла стати потенційним джерелом небезпеки з огляду на її стан, на повноцінний об'єкт інфраструктури. Враховуючи наведене, просив в задоволенні позову відмовити. Окремо, відповідачем подано заяву про застосування наслідків пропущення строків позовної давності. 08.11.2018 р. представником відповідача долучено до матеріалів справи заперечення (а.с. 219-225), згідно яких стороною відповідача зазначено, що в аспекті організаційно-структурного підпорядкування республіканські організації ДТСААФ (зокрема, ДТСААФ УРСР), так само як і обласні, міські й районні організації ДТСААФ (зокрема, Київські обласна та міська організація ДТСААФ), були самостійними організаційними одиницями, мали власні органи управління, в т.ч. вищі виборні органи, виконавчі органи та органи контролю за діяльністю виконавчих органів, тобто, мали власне організаційно- структурне підпорядкування, а не загальносоюзне. Окрім того пунктом 53 розділу IX Статуту ДТСААФ СРСР 1988 року безпосередньо встановлено, що Центральний комітет ДТСААФ СРСР, ЦК ДТСААФ союзних республік, крайові, обласні, окружні, міські, районні комітети і комітети первинних організацій ДТСААФ, а також об'єднання, підприємства, організації, науково-конструкторські бюро і інші установи, що створюються ЦК ДТСААФ СРСР, ЦК ДТСААФ союзних республік, крайовими та обласними комітетами Товариства у відповідності до положень та уставів про них, що мають відокремлено майно та знаходяться на самостійному балансі, є юридичними особами. Цим же пунктом передбачено, що у відповідності до діючого законодавства вони мають право, серед іншого, розпоряджатися майном і коштами, укладати договори та угоди, бути позивачами і відповідачами в суді, арбітражі, придбавати, реалізовувати та орендувати майно, здійснювати будівництво, ремонт, розширення, реконструкцію та технічне переоснащення підприємств, учбових організацій, спортивних та інших споруд, тощо. А відтак, ДТСААФ УРСР, Київська обласна організація ДТСААФ та Київська міська організація ДТСААФ не були громадськими організаціями загальносоюзного підпорядкування; майно, яке знаходилось у віданні, володінні та/або користуванні ДТСААФ УРСР, Київської обласної чи Київської міської організації ДТСААФ (знаходилось на балансі комітетів відповідних організацій) є їх власним майном, та жодним чином не відноситься до майна загальносоюзної громадської організації (в даному випадку - ДТСААФ СРСР, яке мало власне відокремлене майно (що знаходилось на балансі ЦК ДТСААФ СРСР), у зв'язку з чим, позов просили залишити без задоволення. 17.10.2018 р. представником прокуратури було надано відповідь на відзив (а.с. 233-238), відповідно до якої викладено позицію щодо віднесення спірного майна до державної власності в силу закону, а Фонд державного майна України, в свою чергу, здійснює право розпорядження цим майном, що також підтверджується позицією Фонду, яка також наявна в матеріалах справи. При цьому, зауважено про те, що не можуть бути прийняті судом до уваги і доводи відповідача про невжиття заходів щодо належного управління спірною будівлею та пасивної поведінки Фонду в частині управління майном, оскільки Фонд, уповноважений державою розпоряджатися вказаним майном, самостійно вправі вирішувати питання використання цього майна та його подальшого відчуження. Також, посилався на те, що положення про позовну давність до заявлених позовних вимог про витребування майна у порядку ст. 388 ЦК України не застосовуються. В додаткових письмових поясненнях стороною відповідача наголошено на тому, що прокурором не надано доказів того, що Фонд державного майна України здійснює захист інтересів неналежним чином або всупереч вимогам Закону, таким чином, відсутні підстави для звернення прокуратурою з даним позовом до суду. Крім того, зазначено, що відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор зобов'язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб'єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб'єктом владних повноважень. Органом, від імені якого пред'явлено позов, та на який покладено обов'язок управління об'єктами державної власності, є Фонд державного майна України, а тому заступник прокурора міста Києва зобов'язаний був у відповідності до вимог ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» звернутися до Фонду державного майна України з повідомленням про представництво даного органу в суді в даній справі. Натомість, заступником прокурора міста Києва подано позов в інтересах держави в особі Фонду державного майна України, однак, не подано до суду доказів щодо повідомлення його про представництво інтересів в суді. Поряд з цим, посилання у позовній заяві на повідомлення Фонду державного майна України про намір звернутися до суду з указаним позовом не може бути доказом належного виконання вимог ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру». В судовому засіданні 03.12.2018 р. за клопотанням сторін судом залучено до участі у справі в якості третьої особи: Міністерство оборони України та [PERSON] Під час розгляду цивільної справи, учасниками додавались письмові пояснення та клопотання, серед яких, заява позивача про поновлення строку позовної давності. В судовому засіданні представники позивача вимоги позовної заяви підтримали та просили їх задовольнити з підстав, зазначених у позові. В судовому засіданні відповідач та його представники заперечували проти задоволення позову, мотивуючи законністю відчуження спірної будівлі, недоведеністю належності спірного майна ДТСААФ та пропуском строку позовної давності позивачем. Треті особи: [PERSON] та Міністерство оборони України в судове засідання не з'явились, явку своїх представників не забезпечили, про причини неявки суд не повідомили, про час та місце судового засідання повідомлялись належним чином. Суд, вислухавши пояснення представників позивача, відповідача, та його представників, всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об'єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази,

Outcome: dismissed