Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-23 00:00:00

22.06.2020 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до приватного нотаріуса Баранівського районного нотаріального округу Присяжнюка Василя Олександровича, [PERSON] , в якому просить: - скасувати рішення приватного нотаріуса Баранівського районного нотаріального округу Присяжнюка Василя Олександровича від 23.11.2016 року про державну реєстрацію права власності [PERSON] на весь житловий будинок [ADDRESS] , проведену за записом №17580489 на підставі двох договорів дарування від 23.11.2016 року, які є нікчемними; \~- зобов`язати приватного нотаріуса Баранівського районного нотаріального округу Присяжнюка Василя Олександровича внести зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а саме зареєструвати за нею право власності на житловий будинок [ADDRESS] ; - зобов`язати відповідача [PERSON] усунути перешкоди у користуванні нею земельною ділянкою, житловим будинком [ADDRESS] , а саме зобов`язати відповідача зняти замки на дверях житлового будинку та господарських будівель. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що вона була власником будинку [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності, виданого Виконкомом Дубрівської сільської ради Баранівського району Житомирської області та зареєстрованого в Новоград-Волинському МБТІ 12.03.2010 року. 23.11.2016 року вона подарувала половину вказаного будинку відповідачу [PERSON] . Договір дарування посвідчений приватним\~ нотаріусом Баранівського районного нотаріального округу Присяжнюком Василем Олександровичем, відповідачем по справі. Під час посвідчення договору вона підписала два примірники договору, як вважала на той час, лише на половину будинку. З вересня 2019 року між нею та дочкою, відповідачем [PERSON] , почалися конфлікти через її співмешканця. Дочка та її співмешканець почали виганяти її з будинку, постійно лаяла, била, через що позивач була змушена переїхати на проживання до іншої дочки. Після того, як позивач повернулася назад, відповідачка [PERSON] , виділила їй лише дві кімнати, позбавила її доступу до інших приміщень та домашньої худоби, повісивши на вхідних дверях замки, від яких ключі не надала. 13.02.2020 року позивач звернулася до приватного нотаріуса, який посвідчував договір дарування половини спірного будинку, який їй повідомив, що відповідач [PERSON] є власником всього будинку, так як посвідчення дарування відбувалася на дві частини окремо. Вважає, що відповідачами було умисно введено її в оману з метою повністю заволодіти її будинком, що не відповідало її дійсним намірам, в результаті чого вона залишилася без житла. До того ж договір дарування укладений з порушенням правил вчинення вказаної нотаріальної дії, оскільки в ньому не вказано про відчуження земельної ділянки, на якій знаходиться будинок, що є його обов`язковою умовою. Оскільки, в договорі дарування відсутні відомості щодо розміру земельної ділянки та її кадастрового номеру, на якій розташований спірний житловий будинок, тому вважає, що договір дарування є нікчемним. Просить поновити строк позовної давності, застосувати наслідки нікчемності даного договору та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. У відзиві на позовну заяву приватний\~ нотаріус Баранівського районного нотаріального округу Присяжнюк Василь Олександрович заперечує щодо задоволення позову. Вказав, що з тих підстав на які посилається позивач закон не передбачає визнання договору дарування нікчемним, тому просить відмовити в задоволенні позову. (а.с.56) У відповіді на відзив на позовну заяву позивач [PERSON] наполягає на задоволенні позову, з підстав зазначених у ньому (а.с.62-63). Представник позивача адвокат Кобрина Н.В. в судових засіданнях додатково пояснила, що на даний час нотаріус виконує функції державного реєстратора. Допущені суттєві порушення, а саме сторони не досягли усіх істотних умов договору, бо позивачка [PERSON] розуміла, що дарує лише половину будинку. Крім того, при посвідченні таких договорів дарування обов`язковою умовою є зазначення кадастрового номеру земельної ділянки, на якій знаходиться спірний будинок. З лютого 2018 року відповідно до постанови №377 в договорах відчуження щодо житлових будинків, обов`язково має бути зазначений кадастровий номер земельної ділянки. Строки давності позивачем не пропущені, оскільки вона дізналася про порушення своїх прав лише під час конфліктів у 2019 році. Нікчемні договори дарування порушують права позивачки, оскільки фактично позбавили її житла. Просить задовольнити позов. Позивач [PERSON] в судових засідання підтримала позов та пояснення свого представника, просить задовольнити позов. Відповідач - приватний\~ нотаріус Баранівського районного нотаріального округу Присяжнюк Василь Олександрович в судових засідання позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні. Підтримує свої заперечення, викладені у відзиві на позовну заяву. Додатково пояснив, що позивачем не доведено нікчемність посвідчених договорів дарування. На день посвідчення вказаних догорів дарування Закон дозволяв посвідчувати дарування частин житлового будинку без зазначення даних щодо земельної ділянки, на якій знаходиться спірний житловий будинок. Позивачу добре було відомо, що дарування буде цілого будинку, оскільки вона уповноважила свою дочку на збирання відповідних документів, в тому числі і дозволу органу опіки і піклування. Крім того, в судовому засіданні позивач [PERSON] сама вказала, що підписувала чотири примірники. Просить суд застосувати строк позовної давності, в задоволенні позову відмовити. Відповідач [PERSON] в судових засіданнях позов не визнала, просила відмовити в їх задоволенні. Пояснила, що в середині літа 2016 року звернулася до приватного нотаріуса Присяжнюка В.О., який роз`яснив, які документи потрібно збирати для договору дарування будинку та повідомив, що оскільки земельна ділянка під будинком не приватизована, то посвідчення договорів дарування можливе лише частинами. Документи для нотаріуса вона підготувала за дорученням матері. Мати живе в спірному будинку, жодних перешкод в проживанні вона їй не чинить. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що є сусідом позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] В 2016 році позивач [PERSON] показувала йому договір дарування половини будинку на користь відповідача [PERSON] . У 2019 році між нею та дочкою - відповідачем [PERSON] почалися конфлікти, позивач скаржилася, що дочка виганяє її з будинку. З того часу він допомагає позивачці у вирішенні її проблеми, зверталися до приватного нотаріуса, останній відмовився щось пояснювати. Почали скаржитися, через тиждень прийшла справа, в якій знаходився документ, що [PERSON] подарувала [PERSON] весь будинок, а не половину. Договори були однакові, він різниці не побачив. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, покази свідка, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті приходить до наступних висновків. Згідно зі ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Поняття права власності регламентовано ст. 316 ЦК України, так правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном - ч. 1 ст. 317 ЦК України. Згідно до ч. ч. 1, 2 та 3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Статтею 41 Конституції України та ст. 321 ЦК України визначено, зокрема, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право приватної власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені. У відповідності до п. 1, п. 4 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини; інші юридичні факти. За ч. 1 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. У свою чергу, згідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (ч. 2 ст. 719 ЦК України). В судовому засіданні встановлено та підтверджено належними, допустимими доказами, що відповідно до свідоцтва про право власності на житловий будинок серії САВ № 930637 від 01\~березня 2010 року, житловий будинок в цілому, який розташований в [ADDRESS] , дійсно належить [PERSON] на праві приватної власності. Свідоцтво видане на підставі рішення Дубрівської сільської ради від 07 грудня 2009 року № 107 (а.с.13). 23.11.2016 року приватним нотаріусом Баранівського районного нотаріального округу Присяжнюком Василем Олександровичем, посвідчено договір дарування частини житлового будинку відповідно до якого [PERSON] безоплатно передала (подарувала), а [PERSON] прийняла у власність Ѕ ід. частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , вказаний договір зареєстрований в реєстрі за № 2646. Того ж дня, приватним нотаріусом Баранівського районного нотаріального округу Присяжнюком В.О., посвідчено другий договір дарування частини житлового будинку відповідно до якого [PERSON] безоплатно передала (подарувала), а [PERSON] прийняла у власність Ѕ ід. частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , вказаний договір зареєстрований в реєстрі за № 2647 (а.с. 7,8,10,11-12,13). Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 73722131 стверджується, що 23.11.2016 року державним реєстратором приватним нотаріусом Баранівського районного нотаріального округу Присяжнюком В.О. на підставі: договору дарування, серія та номер: 2646, виданого 23.11.2016 року; договору дарування, серія та номер: 2647, виданого 23.11.2016 року, проведено державну реєстрацію об`єкта нерухомого майна, житлового будинку загальною площею (кв.м.): 96,3, житловою площею (кв.м.) 53,5, який знаходиться в [ADDRESS] (а.с.10). Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, [PERSON] посилається на ту обставину, що у спірних договорах дарування не вказано кадастрового номеру земельної ділянки, на якій розташоване домоволодіння та її розмір, що є істотною умовою договору дарування, тому вважає його нікчемним. На думку позивача, якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання недійсним такого правочину судом не вимагається, визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачається, оскільки нікчемним правочин є в силу закону і саме тому обрала спосіб захисту своїх прав як застосування правових наслідків недійсності нікчемного правочину, а саме скасування державної реєстрації договорів дарування та усунення перешкод в користування власністю. Слід зазначити, що в другому реченні пункту першого договорів дарування частини житлового будинку зазначено «житловий будинок загальною площею 96,3 кв.м., житловою площею 53,5 кв.м. знаходиться на земельній ділянці, що надана Дарувальнику в користування». Частиною 2 ст. 215 ЦК України встановлено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. За змістом ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства. Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину. За правилом ч. 2 ст. 120 ЗК України, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. Відповідно до ч. 1 ст. 79-1 ЗК України, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. За змістом ч. 2 ст. 377 ЦК України та ч. 6 ст. 120 ЗК України кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з набуттям права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків). Укладення договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що пов`язане з переходом права на частину земельної ділянки, здійснюється після виділення цієї частини в окрему земельну ділянку та присвоєння їй окремого кадастрового номера. Статтею 38 ЗУ «Про державний земельний кадастр» передбачено, що отримання витягу з державного земельного кадастру про земельну ділянку є обов`язковим при вчиненні правочинів щодо земельної ділянки. Положення зазначених правових норм спрямовані на впровадження принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та об`єктів нерухомості, які на ній розташовані. Таким чином, у договорі дарування (або іншому договорі про відчуження) будинку (будівлі, споруди) повинно бути позначено кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду. Саме до такого правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 05 лютого 2018 року у справі № 604/917/15-ц. У той же час встановлено, що житловий будинок відчужено не як цілісний об`єкт, а частинами (два договори дарування частини житлового будинку з яких кожен на Ѕ ід. частку об`єкта нерухомого майна), що не заборонено законом та не передбачає необхідності зазначати в договорі відчуження частини будинку кадастрового номера земельної ділянки. Окрім того, нормами чинного законодавства України не передбачено заборони відчуження нерухомого майна, у тому числі відчуження його частинами, без відчуження земельної ділянки, на якій воно розміщене. Водночас, згідно до п. 2 перехідних положень ЗУ «Про державний земельний кадастр» земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. В матеріалах цивільної справи наявна архівна довідка від 04.08.2020 року № М-262-1 з якої слідує, що на засіданні виконавчого комітету Дубрівської сільської ради (протокол № 2 від 12 січня 1994 року, рішення № 2) розглядались заяви громадян про передачу земельних ділянок в приватну власність для особистого підсобного господарства та вирішено передати земельні ділянки безплатно в приватну власність для особистого підсобного господарства з послідуючою видачею державних актів [PERSON] 0,25 заб. 0,35 опг (а.с.64). В судовому засіданні встановлено, що спірний житловий будинок та земельна ділянка на якій знаходиться будинок до дня смерті рахувався за [PERSON] , який був чоловіком позивачки та батьком відповідачки. Отже, земельна ділянка, яка розміщена в [ADDRESS] , набута у власність (користування) до 2004 року, на підставі рішення сільської ради, вважається сформованою незалежно від присвоєння кадастрового номера. Після смерті [PERSON] та реєстрації за позивачем права власності на житловий будинок, до неї перейшло право користування земельною ділянкою. Спірними договорами дарування питання про права та обов`язки на земельну ділянку вирішено не було та не покладено ніяких обов`язків чи звуження прав дарувальника, обдарованої. Відповідно до ст. ст. 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Дійсно, з матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] була власницею домоволодіння в [ADDRESS] , проте в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази про порушення її прав, свобод, законних інтересів під час укладення 23.11.2016 року договорів дарування частини житлового будинку, не доведено це позивачем, представником позивача в судовому засіданні. Посилання позивача на порушення істотної умови договору дарування, а саме відсутність кадастрового номера земельної ділянки, на якій знаходиться об`єкт подарованого нерухомого майна не може слугувати підставою для задоволення позовних вимог, оскільки спростований вищенаведеними нормами закону. Відповідно до ст.ст. 77 - 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Отже, за результатами судового розгляду судом встановлені достатні правові підстави для відмови в задоволенні позову, проте суд має розглянути заяву відповідача, приватного нотаріуса Баранівського районного нотаріального округу Присяжнюка В.О. про застосування позовної давності, яка ним зроблена до винесення рішення у справі. У зв`язку з цим, суд вважає вказати на таке. У цивільному законодавстві позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 цього Кодексу). Тобто позовна давність встановлює строки захисту цивільних прав. Визначення початку відліку позовної давності міститься в статті 261 ЦК України, відповідно до частини першої якої перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Загальна позовна давність (строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої було заявлено стороною у справі, є самостійною підставою для відмови в позові. Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням в якості додаткової підстави для відмови в задоволенні позову спливу позовної давності, не відповідає вимогам закону. Зазначене повністю відповідає позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній в постанові від 7 листопада 2018 року (справа №372/1036/15-ц). А тому, оскільки в задоволенні позову відмовлено у зв`язку з відсутністю порушеного права позивача, а тому зазначення в якості додаткової підстави для відмови в задоволенні позову сплив позовної давності, не буде відповідати вимогам закону. Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що в задоволенні позову [PERSON] до приватного нотаріуса Баранівського районного нотаріального округу Присяжнюка Василя Олександровича, [PERSON] , про скасування державної реєстрації договорів дарування та усунення перешкод в користування власністю слід відмовити. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд відносить їх за рахунок держави, оскільки ухвалою судді Баранівського районного суду Житомирської області від 10.08.2020 року позивача звільнено від сплати.

Outcome: dismissed