Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-07 00:00:00

22 грудня 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Свої вимоги позивач мотивував тим, що на підставі договору №SUBWSK00001515 від 20 лютого 2004 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 10 000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 6% на місяць, розрахованих від суми залишку непогашеної заборгованості, на строк з 20 лютого 2004 року по 20 лютого 2006 року включно. Відповідач свої зобовязання щодо своєчасного повернення кредиту належним чином не виконує, внаслідок чого за період з 11 грудня 2010 року по 11 грудня 2015 року у нього утворилася заборгованість по відсоткам у сумі 36 500 грн. Посилаючись на те, що [PERSON] у добровільному порядку не вчиняє дій, спрямованих на сплату відсотків, ПАТ КБ «ПриватБанк» просить стягнути з відповідача вказану суму боргу. У судове засідання представник позивача не зявився, надіслав заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримує (а. с. 42). Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, представник останнього за довіреністю [PERSON] у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» просив відмовити у звязку зі спливом позовної давності. Заслухавши представника відповідача [PERSON], повно, всебічно і обєктивно дослідивши матеріали даної цивільної справи, а також цивільних справ №573/1526/15-15 ц та №573/2111/13-ц, оцінивши їх у сукупності з точки зору належності, допустимості і взаємозвязку, суд приходить до наступних висновків. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості (ст. 627 ЦК України). У відповідності до ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання. Статтею 1054 Цивільного кодексу України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення про позику, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ч. 1 ст. 1046, ч. 1 ст. 1048 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Позикодавець має право на отримання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором або законом. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Частиною 1 статті 1049 Цивільного кодексу України визначено, що позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором та сплатити відсотки за користування коштами у строк та в порядку, що встановлені договором. Судом встановлено, що 20 лютого 2004 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк» і [PERSON] було укладено кредитний договір №SUBWSK 0000 0022, за умовами якого відповідач отримав кредит на споживчі цілі в сумі 10 000 грн. на строк 24 місяці до 20 лютого 2006 року включно, зі сплатою відсотків за його використання в розмірі 0,1% у день на суму залишку заборгованості, із щомісячним погашенням заборгованості шляхом надання банку грошових коштів у сумі не менше 716 грн. не пізніше 05 числа кожного місяця, починаючи з місяця, наступного за датою видачі кредиту. Згідно з п. 3.3 вказаного договору в разі порушення позичальником строку повернення кредиту, зазначеного в п. 1.1, останній повинен сплатити банку відсотки за користування кредитом у розмірі подвійної відсоткової ставки (по відношенню до попередньої ставки, передбаченої п. 1.1 договору) від суми залишку несплаченого кредиту (а. с. 6). З наявного в матеріалах справи розрахунку вбачається, що останнє нарахування відсотків за користування кредитними коштами позивачем було здійснено 16 грудня 2010 року у сумі 320 грн. З цього часу у [PERSON] утворилася заборгованість по відсоткам за означеним вище кредитним договором у розмірі 38 478 грн. Вказана сума залишалася незмінною до 27 липня 2015 року, коли згідно з розрахунком відбулося погашення заборгованості по відсоткам за користування кредитом у розмірі 303 грн. 11 коп. ПАТ КБ «ПриватБанк» просить стягнути із [PERSON] 36 500 грн. заборгованості по відсоткам, яка за твердженнями позивача, викладеними у позовній заяві, утворилася за період із 11 грудня 2010 року по 11 грудня 2015 року. Крім того, згідно з вказаним розрахунком у відповідача існує заборгованість за кредитним договором у сумі 10 000 грн., кінцевий термін сплати якої минув 20 лютого 2006 року. Вказана сума боргу в примусовому порядку з відповідача не стягнута (а. с. 5). Судом також встановлено, що 09 жовтня 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звертався до Білопільського районного суду Сумської області з позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором №SUBWSK 0000 0022 від 20 лютого 2004 року у сумі 125 373 грн. 07 коп. Однак, ухвалою суду від 09 грудня 2013 року вказана позовна заява була залишена без розгляду (а. с. 43). Крім того, 14 квітня 2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] було вчинено виконавчий напис, зареєстрований у реєстрі за №1837, про стягнення із [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» залишку заборгованості за згаданим вище кредитним договором у загальній сумі 133 298 грн. 77 коп., з яких 10 000 грн. заборгованість за кредитом, 38 781 грн. 53 коп. - заборгованість по відсоткам і 84 517 грн. 24 коп. пеня (а. с. 26). З матеріалів цивільної справи №573/1526/15-ц вбачається, що ухвалою Білопільського районного суду Сумської області від 17 липня 2015 року з метою забезпечення цивільного позову [PERSON] відділ державної виконавчої служби Білопільського районного управління юстиції в Сумській області зобовязано зупинити виконавче провадження з примусового виконання вказаного вище виконавчого напису нотаріуса. Жодних належних і допустимих доказів того, що після постановлення вказаної ухвали, яка своєчасно була спрямована для виконання до ВДВС Білопільського РУЮ, станом на 27 липня 2015 року з відповідача в примусовому порядку була стягнута заборгованість по відсоткам у сумі 303 грн. 11 коп., відомості про які відображені у наявному в матеріалах справи розрахунку заборгованості, чи то вказана сума відповідачем була сплачена добровільно, всупереч ст. 60 ЦПК України суду не надано. Рішенням Білопільського районного суду від 21 серпня 2015 року, яке набрало законної сили 11 вересня 2015 року, у справі №573/1526/15-ц за позовом [PERSON] до ПАТ КБ «ПриватБанк», виконавчий напис нотаріуса від 14 квітня 2015 року, вчинений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований у реєстрі за №1837, визнано таким, що не підлягає виконанню (а. с. 44-45). З огляду на викладені вище обставини, суд оцінює критично і не приймає до уваги відображені у розрахунку заборгованості відомості про сплату відповідачем 27 липня 2015 року заборгованості за відсотками у розмірі 303 грн. 11 коп. (а. с. 5). Інших належних і допустимих доказів сплати [PERSON] вказаної вище суми на користь ПАТ КБ «ПриватБанк», що давало б суду обґрунтовані підстави вважати про визнання боргу відповідачем і переривання строку позовної давності, в порушення ст. 60 ЦПК України суду не надано. Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За змістом ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Частиною 5 вказаної норми встановлено, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252 - 255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Судом встановлено, що згідно з умовами кредитного договору позичальник зобов'язаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) та в строки, визначені договором, та щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом, а також встановлено відповідальність за порушення повернення кредиту та процентів за користування ним. Так як за умовами договору встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, оскільки за умовами договору погашення кредиту повинно здійснюватись позичальником частинами кожного місяця, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань. Отже, аналізуючи умови договору сторін та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку про те, що у випадку неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. В даному випадку з 30 листопада 2005 року, коли згідно з розрахунком, який мається в матеріалах справи, відбулася остання сплата заборгованості по відсоткам і банк дізнався, що позичальником погашення чергової частини (чергового щомісячного платежу) виконано не було. У подальшому кредит взагалі не погашався позичальником, що призвело до зростання заборгованості. Таким чином, аналізуючи норми ст. ст. 261, 530, 631 ЦК України слід дійти висновку про те, що у разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом всього часу - до закінчення строку виконання останнього зобов'язання (тобто до 20 лютого 2006 року) вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини позики, що підлягає сплаті разом з нарахованими процентами, а також стягнути несплачені до моменту звернення кредитора до суду з позовом, щомісячні платежі (з процентами) в межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. В останньому випадку, перебіг позовної давності буде починатись залежно від закінчення строку сплати кожного із щомісячних платежів. Згідно з ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За встановлених в судовому засіданні обставин заява відповідача про застосування строку позовної давності до вимог позивача заслуговує на увагу, у звязку з чим у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі, оскільки ПАТ «КБ «ПриватБанк», дізнавшись про порушення своїх прав спочатку 30 листопада 2005 року з урахуванням кінцевого терміну повернення кредиту 20 лютого 2006 року, пред'явив позов до [PERSON] лише 22 січня 2016 року , тобто поза межами строку позовної давності визначеного ЦК України. Виходячи з наведеного вище, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення із [PERSON] заборгованості за кредитним договором. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed