Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-10 00:00:00

23.06.2018 позивач звернулася до Солом`янського районного суду міста Києва з позовом до відповідача та просить усунути перешкоди у користуванні власністю [PERSON] шляхом визнання [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартирою [ADDRESS] . В обгрунтування позову вказала, що відповідно до рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 02.04.2015 у справі № 2-1677/17 є єдиним власником квартири за адресою [ADDRESS] Зазначила, що її колишній чоловік, який був власником ј частки зазначеної квартири без відома та згоди власниці зареєстрував свою неповнолітню дочку за вказаною адресою. Посилається на те, що [PERSON] ніколи у зазначеній квартирі не проживала та, що відповідач, який не є власником зазначеної квартири порушує її права, як власниці нерухомого майна на користування та розпорядження квартирою, просить усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом визнання відповідача особою, що втратила право користуватись вказаним житловим приміщенням. Ухвалою судді Солом`янського районного суду міста Києва від 04.07.2018 у справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін. 16.09.2019 представником відповідача у судовому засіданні подано відзив на позовну заяву. У відзиві зазначено, що неповнолітня [PERSON] правомірно користується нерухомим майном за адресою [ADDRESS] . Представник відповідача посилається на те, що позивач створювала перешкоди у користуванні дитиною житла, змінила замки та не надала дублікат ключів зареєстрованій у квартирі особі, однак в останньої відсутні підстави для визнання [PERSON] такою, що втратила користування житловим приміщенням. Вказує, що [PERSON] була зареєстрована в житловому приміщенні, квартирі за адресою: [ADDRESS] своїм батьком [PERSON] . Зазначає,\~що жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців, зокрема, у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання Просить врахувати, що у вказаному випадку жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців. Посилається на те, що відповідно до відповідей на адвокатські запити представника позивача [PERSON] , [INFO] з 20.12.2012 по 22.08.2016 навчалась в Уманському навчально-виховному комплексі «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 7 - колегіум» Уманської міської ради Черкаської області, а з 01.09.2016 зарахована ученицею Кочержинського навчально-виховного комплексу «Дошкільний навчальний заклад - загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів» Уманської районної ради Черкаської області. З огляду на викладене, на думку представника відповідача, непроживання [PERSON] в квартирі за адресою: [ADDRESS] понад 6 місяців була вмотивована поважними причинами, а саме навчанням у навчально-виховних комплексах в м. Умані Черкаської області. Представник відповідача також просить суд звернути увагу на неможливість виселення дитини з житлового приміщення, без надання їй іншого житла. З огляду на викладене просить відмовити у задоволенні позову. 22.01.2020 на адресу суду від Служби у справах дітей та сім`ї Солом`янської в місті Києві державної адміністрації надійшли пояснення, зі змісту яких вбачається, що задоволення позовних вимог [PERSON] не буде сприяти захисту прав та інтересів дитини, тому Служба у справах дітей просить відмовити у задоволенні позову та розглядати справу за відсутності представника служби. Представник позивача у судовому засіданні просив позов задовольнити з викладених в ньому підстав. Відповідач та представник відповідача у судовому засіданні просили у задоволенні позову відмовити з викладених у відзиві підстав. [PERSON] , яка діє в інтересах неповнолітньої [PERSON] у судовому засіданні зазначила, що [PERSON] позбавлена можливості проживати в спірній квартирі. Так вказала, що дочка, разом з нею та батьком [PERSON] деякий час мешкали у спірній квартирі. [PERSON] захворів та отримав інвалідність. Власниця квартири [PERSON] запропонувала їй забрати дочку та [PERSON] та доглядати за ним, а житло здавати в оренду. Пояснила, що після цього вони були позбавлені можливості потрапити в квартиру , т.я. були замінені і двері, і замки, а квартира весь час здавалася в оренду, а кошти надсилалися позивачці в Ірландію, де вона мешкає протягом довгого часу. Вислухавши сторін, дослідивши матеріали справи, суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивачки, виходячи з наступного. Конституцією України\~передбачено, як захист права власності, так і захист права на житло. Відповідно до\~ст. 47 Конституції України\~кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною першою\~статті 383 ЦК України\~та\~статтею 150 ЖК України\~закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Згідно зі\~ст. 391 ЦКУ\~власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушено право та з яких підстав. Так, позивач звернулась до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, посилаючись на порушення [PERSON] , в інтересах якої діє [PERSON] її прав на користування та розпорядженням нерухомим майном, на що суд зазначає наступне. Згідно свідоцтва про право власності на житло від 08.09.2006, виданого Відділом приватизації державного житла Солом`янської в місті Києві державної адміністрації, № [NUMBER] квартири за адресою: [ADDRESS] належало на праві власності [PERSON] та членам його сім`ї: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 13.09.2013 державним нотаріусом П`ятої Київської державної нотаріальної контори Войстрік О.В. та зареєстрованого в реєстрі за №7-810 [PERSON] є спадкоємцем Ѕ частки квартири за адресою: [ADDRESS] , яка належала [PERSON] . Заочним рішенням Солом`янського районного суду від 02.04.2015 по справі № 2-1677/15 припинено право власності [PERSON] на належну йому 1/4 частину квартири за адресою: [ADDRESS] ; визнано право власності на 1/4 частину квартири за [PERSON] ; виплачено [PERSON] внесені [PERSON] в рахунок компенсації припинення права власності на 1/4 частину квартири, грошові кошти в розмірі 93918 грн. 50 коп., які знаходились на депозитному рахунку Солом`янського районного суду м. Києва. Судом встановлено, що [PERSON] , не погодившись із зазначеним заочним рішенням, оскаржив його. Шляхом огляду Єдиного державного реєстру судових рішень встановлено, що ухвалою Київського апеляційного суду від 30.09.2020 у справі №760/13894/14-ц\~\~ закрито апеляційне провадження у справі за\~апеляційною скаргою\~ [PERSON] , який діє в інтересах неповнолітньої [PERSON] , поданою представником [PERSON] , на заочне рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 02 квітня 2015 року у справі за позовом\~ [PERSON] до\~ [PERSON] про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Також, судом встановлено та сторонами не спростовувалось, що [PERSON] є донькою [PERSON] та була ним зареєстрована в квартирі за адресою: [ADDRESS] , а позивачка та [PERSON] є рідним братом та сестрою. Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи № 1629398 від 26.07.2018 [PERSON] з 13.01.2016 по момент видачі довідки значиться зареєстрованою за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, неповнолітня [PERSON] була зареєстрована у спірній квартирі за місцем проживання свого батька, як член сім`ї [PERSON] . Згідно з частиною першою\~статті 156 ЖК України\~члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої даної статті до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у статті 64 цього Кодексу. З точки зору ст. 64 ЖК України до членів\~\~сім`ї наймача належать дружина наймача,\~\~їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони\~\~постійно\~\~проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я , в якому вона проживає. Сам факт припинення сімейних відносин із власником (власниками) квартири не позбавляє колишніх членів його (їх) сім`ї права користуватися займаним приміщенням і не є підставою для їх виселення з цього приміщення. У пункті 39 постанови\~\~Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року\~\~«Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша\~статті 405 ЦК). Тобто, відносини між власником житла та членами його сім`ї є сервітутом. Припинення сімейних відносин з власником помешкання не припиняє житлового сервітуту. Статтею 405 ЦКУ\~передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі п. 1 ст. 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії», заява №58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява №19009/04, пункт 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява №39948/06, п. 47). У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява №30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Відповідно до ст. 71 Житлового кодексу Української PCP, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках: призову на строкову військову службу або направлення на альтернативну (невійськову) службу, а також призову офіцерів із запасу на військову службу на строк до трьох років - протягом усього періоду проходження зазначеної військової служби; призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період - протягом усього періоду проходження військової служби, а якщо під час її проходження вони отримали поранення, інше ушкодження здоров`я та перебувають на лікуванні в медичних закладах або потрапили в полон чи визнані безвісно відсутніми - на строк до дня, наступного за днем їх взяття на військовий облік у районних (міських) військових комісаріатах після звільнення з військової служби після закінчення ними лікування в медичних закладах, незалежно від строку лікування, повернення з полону, скасування рішення суду про визнання особи безвісно відсутньою чи ухвалення судом рішення про оголошення особи померлою; тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання; влаштування дитини (дітей) на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника, у прийомну сім`ю, дитячий будинок сімейного типу, заклад для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, - протягом усього часу їх перебування у родичів, опікуна чи піклувальника, прийомній сім`ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування. Так, суд враховує доводи сторони відповідача, що не проживання неповнолітньої [PERSON] в квартирі за адресою: [ADDRESS] було вмотивоване навчанням у навчально-виховних комплексах в м. Умані Черкаської області та неможливістю проживання у вказаній квартирі з підстав того, що вона довгий час здавалася в оренду позивачкою. Крім того, у судовому засіданні знайшло своє підтвердження, що батько [PERSON] є інвалідом, що не може себе обслуговувати та перебуває фактично на утриманні [PERSON] , яка будучи йому сторонньою особою опікується ним, дані обставини спростовані у судовому засіданні не були. Вказане підтверджується долученими до позовної заяви відповідями на адвокатські запити, з яких вбачається, що [PERSON] , [INFO] з 20.12.2012 по 22.08.2016 навчалась в Уманському навчально-виховному комплексі «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 7 - колегіум» Уманської міської ради Черкаської області, а з 01.09.2016 зарахована ученицею Кочержинського навчально-виховного комплексу «Дошкільний навчальний заклад - загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів» Уманської районної ради Черкаської області. (а.с. 19-20). Судом, у зв`язку з вищевикладеним, не приймаються до уваги показання свідків [PERSON] , [PERSON] , оскільки вказаним свідкам, достовірно, обставини не проживання відповідачки невідомі та не приймаються до уваги акти про не проживання від 08.11.2017, 16.04.2018. Таким чином, суд вважає, що виїзд відповідача для навчання до іншого міста, не може розцінюватися, як непроживання в спірній квартирі без поважних причин та добровільною зміною місця проживання, оскільки позбавило її можливості користування спірною квартирою, а тому позбавлення неповнолітньої [PERSON] права на житло, за вказаних обставин, буде не співрозмірним із переслідуваною метою позивача. Крім того, відповідно до статей 6, 8, 12 Закону України «Про охорону дитинства», статті 27 Конвенції про права дитини, держава та батьки сприяють створенню достатнього рівня життя дитини для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Статтею 3 Конвенції «Про права дитини», схваленої резолюцією 44-сесії Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою ВР України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ, встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства» охорона дитинства - система державних та громадських заходів, спрямованих на забезпечення повноцінного життя, всебічного виховання і розвитку дитини та захисту її прав. Відповідно до ч.ч. 1,2\~ст. 11 Закон України «Про охорону дитинства»\~\~сім'я є\~\~природним\~\~середовищем\~\~для\~\~фізичного,\~\~духовного,інтелектуального,\~\~культурногота соціального розвитку\~\~дитини,\~\~її матеріального\~\~забезпечення\~\~і\~\~несе відповідальність за створення належних умов для нього. У відповідності до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням на рівні з власником або наймачем. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української PCP громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Отже, частина друга статті 109 ЖК Української PCP встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. При цьому відповідно до положень частини другої статті 109 ЖК Української PCP постійне житло вказується в рішенні суду. В усталеній практиці Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1721цс16, роз`яснено порядок застосування статті 40 Закону № 898-IV та статті 109 ЖК У PCP. Роз`яснено, що частина друга статті 109 ЖК У PCP установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту (позики), повернення якого забезпечене іпотекою відповідного іншого приміщення. Враховуючи встановлені судом обставини та беручи до уваги наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку, що суду не надано будь-яких доказів на підтвердження наявності іншого майна придатного для проживання неповнолітньої [PERSON] . Крім того, суд враховує, що відповідно до наявних в матеріалах справи пояснень Служби у справах дітей та сім`ї Солом`янської в місті Києві державної адміністрації від 20.01.2020 № 108/24-284 задоволення позовних вимог [PERSON] не буде сприяти захисту прав та інтересів дитини та вважає, що право дитини на користування житлом, яке закріплене в\~Законі України «Про охорону дитинства»\~і Декларації прав дитини, не буде дотримано при позбавленні її права користування спірною квартирою. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що підстав, визначених законом і достатніх для визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позивачем не надано. За умовами ч.3 ст.\~12, ч.1 ст.\~13 ЦПК України\~обов`язок доказування покладається на сторони у справі. Статтею 81 ЦПК України\~визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до\~ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed