Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-07 00:00:00

23.07.2020 року позивач [PERSON] звернулася до суду із вищевказаним позовом, який обгрунтувала так. 29.07.2004 між позивачем та відповідачко був укладений шлюб. Від спільного проживання у шлюбі у них народилася неповнолітня дочка [PERSON] , [INFO] .. Спільне сімейне життя з відповідачкою не склалося через відсутність взаєморозуміння, розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні обов`язки з ведення спільного господарства. Відповідачка часто вживає спиртні напої, поводить себе агресивно, вчиняла насильство відносно дочки, фактично шлюбні відносини між ними припинені і позивач вважає, що подальше збереження сім`ї та спільне проживання стало неможливим, тому просить розірвати шлюб з відповідачкою. Оскільки неповнолітня дочка проживає з позивачем, досягла 14 річного віку, та виявила бажання проживати з батьком, то позивач просить визначити місце проживання неповнолітньої дочки з ним. Також зазначив, що відповідачка не проживає спільно з ними тому просить стягувати аліменти з від повідки на утримання неповнолітньої дочки в розмірі однієї чверті доходу відповідачки, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідач не приймає участі у вихованні і не надає кошти на утримання дітей, тому позивачка просить розірвати шлюб з відповідачем та присудити стягувати аліменти з відповідача на утримання малолітніх дітей. Позивач також просить виключити його як батька дитини з актового запису про народження дитини [PERSON] , так як такий народився під час перебування у шлюбі з відповідачкою, оскільки згідно з результатом ДНК ймовірність батьківства між позивачем та малолітнім [PERSON] дорівнює 0, тому між ним і зазначеною дитиною відсутнє кровне споріднення. 17.08.2020 відповідачкою подано відзив на позовну заяву, де зазначила, що вимоги про розірвання шлюбу та виключення відомостей як батька дитини з актового запису про народження дитини [PERSON] визнає в повному обсязі. Однак, вимоги щодо місця проживання неповнолітньої дочки [PERSON] з батьком дитини та стягнення аліментів заперечила та мотивувала наступним. В матеріалах справи відсутня згода дитини щодо проживання дочки з ним, тому просить заслухати думку дитини в судовому засіданні. Також в разі визначення місця проживання дочки з батьком, просить присудити стягнення аліментів в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, так як вона ніде не працює у зв`язку з тим, що має на утриманні малолітнього сина [PERSON] , 2019 р.н., а тому унеможливлює її працевлаштування. Позивач [PERSON] при розгляді справи позовні вимоги підтвердив в повному обсязі, просить такі задоволити, також не заперечив щодо стягнення з відповідачки аліментів на утримання доки [PERSON] в розмірі 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. Неповнолітня [PERSON] , [INFO] , в судовому засіданні підтвердила, те що вона хоче проживати з батьком з [PERSON] . Відповідачка [PERSON] та її представник - адвокат Белла В.М. в судовому засіданні позовні вимоги визнали повністю, заперечень до заявленого позову не має. Оцінивши позиції сторін, подані в справу докази, суд дійшов висновку, що визнання позову відповідачем слід прийняти та позов [PERSON] задовольнити, виходячи з такого. Згідно з п. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Згідно ч.1 ст.24 СК України шлюб грунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно ч.3, ч.4 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність. Відповідно до ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їх дитини, що мають істотне значення. Як убачається із встановлених судом належними доказами обставин справи, що сторони уклали між собою шлюб 29.07.2004, на даний час сторони як одна сім`я спільно не проживають з квітня 2020 року, не підтримують жодних стосунків, позивач наполягає на розірванні шлюбу, відповідачка згідна на розірвання шлюбу. За таких обставин суд констатує, що шлюб між сторонами фактично розпався, а тому є законні підстави для задоволення позову в частині розірвання шлюбу [PERSON] .. Відповідно до ст.. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до ст. 8 Закону України Про охорону дитинства кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Судом встановлено, що неповнолітня [PERSON] досягла 14-річного віку і в судовому засіданні підтвердила, що хоче проживати зі своїм батьком [PERSON] . Позивач також підтвердив, що відповідально відноситься до своїх батьківських обов`язків, створив всі належні умови для морального, духовного та фізичного розвитку дитини. Відповідачка в судовому засіданні не заперечила щодо місця проживання дочки з позивачем, тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визначення місця проживання неповнолітньої дочки [PERSON] з батьком [PERSON] підлягають задоволенню. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити, що проживання дитини з батьком не позбавляє матір права брати участь у її вихованні, утриманні, а також можливості вільно спілкуватися з нею. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N 789-XII від 27 лютого 1991 рокута набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Під час вирішення будь яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. (ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. ч. 7,8 ст. 7 СК України). Відповідно до вимог ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Пунктом 17 постанови ПВСУ № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України» при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів передбачено, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину, той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. При цьому аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька або в твердій грошовій сумі і виплачується щомісячно. При визначенні розміру аліментів, суд враховує матеріальний стан відповідачки, яка не має місця праці, веде догляд за дитиною до 3-х років, отримує дохід у виді щомісячної одноразової грошової допомоги при народженні дитини в розмірі 1032,00 грн., згідна сплачувати аліменти, та матеріальний стан позивача, який не працює, згідний щодо стягнення аліментів з відповідачки в розмірі 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, а тому суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити, а саме стягнути з відповідачки аліменти на утримання неповнолітньої дочки в розмірі 50 % чинного до законодавства прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно, і до досягнення дитиною повноліття, взявши при цьому до уваги прожитковий мінімум для дитини відповідного віку, встановлений Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» та те, що обов`язок утримувати дитину покладено на обидвох батьків (ст.180 СК України). Даний розмір аліментів відповідає загальним засадам сімейних відносин - справедливості, розумності, моральності. Щодо вимог про виключення відомостей позивача як батька дитини з актового запису про народження, суд виходить з наступних підтавав. Згідно ч.ч. 1, 3, 5, 6 ст. 136 СК України особа, яка записана батьком дитини відповідно до ст..ст. 122, 124, 126 і 127цього Кодексу, має право оспорити своє батьківство, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини. Оспорювання батьківства можливе лише після народження дитини і до досягнення нею повноліття. Не має права оспорювати батьківство особа, записана батьком дитини, якщо в момент реєстрації себе батьком дитини вона знала, що не є її батьком, а також особа, яка дала згоду на застосування допоміжних репродуктивних технологій відповідно до ч.1 ст. 123 цього Кодексу. До вимоги чоловіка про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини позовна давність не застосовується. Частинами 1 та 2 ст. 76, ч.ч. 1, 2 ст. 77, ст.ст. 78-80 ЦПК України, передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, висновками експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Так, в матеріалах справи є результат тесту ДНК на батьківство від 29.05.2020, виданого акредитованою лабораторією Endeavor DNA, з якого вбачається що позивач [PERSON] не є біологічним батьком дитини [PERSON] , [INFO] .. Таким чином, результат тесту ДНК про відсутність кровного споріднення між позивачем та малолітнім [PERSON] , 2019 р.н., є належним, допустимим, достовірним та достатнім доказом для виключення позивача з актового запису про народження дитини, як батька дитини. Також відповідачка в судовому засіданні не заперечила, що позивач не є біологічним батьком малолітнього сина [PERSON] , 2019 р.н.. Судові витрати підлягають до стягнення з відповідачки у доход держави, відповідно до ст. 141 ЦПК України. Відповідно до ст. 142 ч.1 ЦПК України та ст. 7 ч.3 ЗУ «Про судовий збір» у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Оскільки відповідачка позов визнала повністю, то є підстави для повернення позивачу [PERSON] з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні ним позову.

Outcome: approved