Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-07 00:00:00

22.08.2016р. до Слов'янського міськрайонного суду звернувся з позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, мотивуючи свої вимоги тим, що йому на праві власності належить квартира [ADDRESS] в Слов'янську. Відповідач [PERSON] є його сином, який проживав разом з ним в вказаній квартирі і був зареєстрований в цій квартирі. У червні 2014 року відповідач повідомив, що він створює свою сім'ю і бажає проживати окремо від нього, забрав все своє майно і пішов з квартири. З зазначеного часу відповідач в квартирі не проживає. Він неодноразово просив відповідача добровільно знятися з реєстрації в його квартирі, але на його прохання залишилися без задоволення. Оскільки відповідач без поважної причини не проживає в належній йому квартирі більше року, то відповідач втратив право користування житловим приміщенням в зазначеній квартирі. Він змушений нести витрати по оплаті комунальних послуг з розрахунку і за відповідача, позбавлений можливості використовувати своє право на оформлення субсидії і тому змушений звернутися до суду з цим позовом, так як він є пенсіонером за віком, отримує мінімальну пенсію, йому дуже важко нести витрати за комунальні послуги. Про те, що відповідач не проживає за місцем реєстрації підтверджується актом складеним керівником мікрорайону та показаннями його сусідів. Його позовні вимоги також підтверджуються довідкою про склад сім'ї, договором купівлі-продажу квартири 14.10.1992 року. Просить суд визнати [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS] Позивач та представник позивача - [PERSON] у судовому засіданні не були присутні, але надали до суду заяви, в яких просили розглянути справу без їх участі, позов підтримали та просили суд його задовольнити у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився, але надав до суду заяву, в якої просив суд розглянути справу без його участі, визнав позовні вимоги. Дослідивши у судовому засіданні матеріали справи, суд приходить до висновку, що вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з положеннями ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. У судовому засіданні з достовірністю встановлено, що: - позивач є власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 14.10.1992 року (а.с.9); - відповідно до довідки, наданої комунальним підприємством Слов'янської міської ради «ЖЕК №6», в квартирі по [ADDRESS] значиться зареєстрованим з 29.09.1971 року син [PERSON] - [PERSON], [INFO] (а.с.8); - факт не проживання відповідача - [PERSON] у квартирі [ADDRESS] з червня 2014 року по теперішній час, що підтверджується актом обстеження житлового приміщення від 19.08.2016 року (а.с.7). Відповідно до абзацу першого частини другої статті 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, судом встановлено, що відповідач [PERSON] не проживає у квартирі [ADDRESS] з червня 2014 року, тобто на протязі двох років, та відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З огляду на вищенаведене суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, обґрунтовані та підлягають задоволенню, а тому відповідач [PERSON] має бути визнаний таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки його право користування квартирою [ADDRESS] перешкоджає позивачу, як власнику житла, розпоряджатися даним житлом на свій розсуд. На підставі викладеного,

Outcome: approved