Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-26 00:00:00

23 вересня 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі ПАТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду з позовом до [PERSON], в якому просило стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 29952грн.28коп. В обґрунтування позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» зазначило, що 28.09.2007 року між банком та відповідачем укладено кредитний договір у формі договору приєднання, за яким [PERSON] отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за його користування. Розмір кредитного ліміту, з урахуванням його змін, складає 13600грн. За умовами договору відповідач взяла на себе зобов'язання щодо погашення заборгованості за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також щодо оплати комісії. У порушення умов договору приєднання [PERSON] свої зобов'язання не виконала, що призвело до виникнення заборгованості станом на 17.08.2016 року у розмірі 29952грн.28коп. Посилаючись на те, що відповідач продовжує ухилятися від виконання зобов'язань, позивач вважав, що є підстави для стягнення з [PERSON] заборгованості у зазначеному розмірі. Представник банку у судове засідання не зявився, належним чином повідомлений про день та час розгляду справи. Про причини неявки суд не повідомив. При поданні позову просив розглядати справу за відсутності представника позивача. Відповідач, належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання також не зявилася. Надіслала суду клопотання, в якому позов не визнала та просила розглядати справу без її участі, а також клопотання про долучення до матеріалів справи письмових доказів, в якому послалася на те, що повністю виплатила заборгованість перед банком з усіма нарахованими відсотками. Перевіривши матеріали справи та дослідивши наявні письмові докази, суд вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню з огляду на таке. Судом встановлено, що 28 вересня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] укладено договір приєднання, за умовами якого позивач надав відповідачу кредит у розмірі 300грн. установленого ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків у розмірі 1,9% щомісячно з розрахунку 360 днів на рік, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії кредитної картки. Договір складається із заяви [PERSON] про приєднання до умов і правил надання банківських послуг, правил користування платіжною карткою та тарифів банку (а.с.а.с.14-48). З матеріалів справи слідує, що кредитний ліміт 30.09.2012 року збільшено банком до 13600грн. (а.с.13). Відповідно до п.1.1.7.11 умов та правил надання банківських послуг договір діє на протязі 12 місяців з моменту підписання. Якщо на протязі цього строку жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично пролонгується на той самий строк. Згідно з п.2.1.1.5.5 умов та правил надання банківських послуг [PERSON] зобов'язалася погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором. Відповідно до п.2.1.1.12.10 цих правил банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов'язань в цілому або у встановленій банком частці у разі невиконання боржником своїх боргових зобов'язань та інших обов'язків за договором. З наданої відповідачем виписки з ПАТ КБ «Приватбанк» від 03.11.2016 року №І18Н-UDKK-TLUB-Q1OO слідує, до [PERSON] протягом серпня листопада 2016 року в рахунок погашення заборгованості внесено 29140грн., при цьому станом на 02.11.2016 року заборгованість за кредитним договором відсутня (а.с.а.с.70-72). Вирішуючи цивільно-правовий спір, що виник між сторонами з зобов'язальних правовідносин, суд виходить з такого. Відповідно до ч.1 ст. 16 Цивільного кодексу України (далі -ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 2 ст.16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів, до яких відноситься примусове виконання обовязку в натурі (п.5 ч.2 ст.16 ЦК). Визначення поняття зобовязання міститься у ч.1 ст.509 ЦК України. Так, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Згідно з нормами ст.ст.526, 530 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та у визначений у зобовязанні строк. Договором, відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (ч.1 ст.634 ЦК). Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Статтею 1048 ЦК України передбачено право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір і порядок одержання яких встановлюється договором. Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначені у ст.1050 ЦК України. Зокрема, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинками (розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу. За змістом ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 Цивільного процесуального кодексу (далі ЦПК) України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. З огляду на викладене, враховуючи, що матеріалами справи підтверджується факт погашення [PERSON] заборгованості перед банком у повному обсязі з урахуванням передбачених договором відсотків, пені та штрафів (а.с.71), суд доходить висновку про те, що відповідачем виконані свої зобовязання за договором позики, відтак права та інтереси банку не є порушеними, і тому у позовних вимогах слід відмовити. Суд не бере до уваги наданий банком на підтвердження своїх вимог розрахунок заборгованості станом на 17.08.2016 року (а.с.а.с.11, 12), оскільки відомості, що містить цей письмовий доказ, спростовуються випискою банку по рахунку [PERSON] від 03.11.2016 року з інформацією про відсутність заборгованості, а також квитанціями про внесення відповідачем коштів на погашення кредиту у період з грудня 2015 листопада 2016 року (а.с.а.с.70-73). Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого. Відповідно до ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Частиною 1 ст. 88 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження понесення відповідачем судових витрат, підстави для їх стягнення з позивача відсутні. З огляду на викладене,

Outcome: dismissed