Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-04 00:00:00

23.06.2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON], [PERSON] в якій просить суд зобовязати [PERSON], [PERSON] та/або/чи третіх осіб не чинити [PERSON] перешкод у користуванні квартирою, що знаходить за адресою: [ADDRESS] та виселити [PERSON], [PERSON] з квартири №14 в будинку №8 на вул.Хорватська у м.Львові без надання іншого житлового приміщення, та покласти на відповідачів судові витрати. Свої позовні вимоги мотивує тим, що він є власником квартири №14 в будинку №8 на вул.Хорватській у м.Львові на підставі договору купівлі-продажу. В даній квартирі відповідачі не зареєстровані, однак проживають, постійно чинять перешкоди у користуванні його власністю, користуються наданими комунальними послугами, однак за послуги не оплачують. На численні вимоги виселитись з квартири, відповідачі не реагує, чим чинить йому перешкоди у здійсненні права власності на квартиру, а тому змушений звернутися до суду. 20.07.2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON], [PERSON], [PERSON], приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Шоробури [PERSON], ТОВ «Інститут незалежної експертної оцінки», третя особа, що не заявляє самостійних вимог [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири в якій просити суд ухвалити рішення про визнання недійсним договору купівлі продажу квартири за адресою: [ADDRESS], зареєстрований в реєстрі за №2681, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] 19.09.2016 року. Свої позовні вимоги мотивує тим, що все життя позивач та його мама [PERSON] проживають за адресою:[INFO]. Вважає, що договір купівлі-продажу даної квартири, на підставі якого [PERSON] є власником квартири, є нікчемним та не може вважатися чинним, бо містить ознаки фальшування, оскільки відкрито кримінальні провадження щодо дій нотаріуса, який посвідчував даний договір купівлі-продажу; також було порушено процедуру проведення оцінки майна, на підставі якої було визначено вартість квартири, за якою здійснювався продаж даної квартири. Ухвалою судового засідання від 10.08.2017 року обєднано в одне провадження позовні вимоги за позовом [PERSON] та [PERSON] (том 1 а.с.56). В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав свої позовні вимоги просив їх задовольнити, а у позові [PERSON] просив відмовити. Представник [PERSON]- [PERSON], яка діє на підставі договору про надання юридичної (правової) допомоги від 10.08.2017 року позов [PERSON] підтримала в повному обсязі, просила задовольнити. Щодо позову [PERSON], то у задоволенні позову просила відмовити за безпідставністю. [PERSON], представники [PERSON]- [PERSON], [PERSON]І, які діють на підставі довіреності від 17.07.2017 року /том 1 а.с.16/ позов [PERSON] просили задовольнити з підстав зазначених у позовній заяві, щодо позову [PERSON], то у задоволенні позову просили відмовити. Будучи в суді [PERSON] та представники - [PERSON], який діє на підставі довіреності від 14.11.2017 року та [PERSON]І, який діє на підставі доручення від 15.01.2018р. /том 2 а.с.79/ в судовому засіданні підтримали позов [PERSON], просили задовольнити, у задоволенні позову [PERSON] просили відмовити. [PERSON] в судове засідання не прибула, хоча належним чином повідомлялася про час та дату судового засідання, що стверджується рекомендованими повідомленнями, які повернулися на адресу суду та долучені до матеріалів справи /том 1 а.с.43,111,113, том.2 а.с.27/, причин неявки суду не повідомила. Представник [PERSON]- [PERSON], яка діє на підставі довіреності від 29.08.2014р. та довіреності від 30.08.2017р /том 1 а.с.50,118/ просила у задоволенні позову [PERSON] відмовити за безпідставністю, щодо позову [PERSON] просила його задовольнити. Приватний нотаріус Шоробура [PERSON] в судове засідання не прибула, однак скерувала на адресу суду копії документів, на підставі яких укладався договір купівлі-продажу, а також заяву про розгляд справи у її відсутності /том.1 а.с.62-106,115/, при вирішенню спору покладається на розсуд суду. Представник ТОВ «Інститут незалежної експертної оцінки» в судове засідання не прибув, хоча належним чином повідомлявся про час та дату судового засідання, що стверджується рекомендованими повідомленнями, які повернулися на адресу суду та долучені до матеріалів справи /том 1 а.с.114 том.2 а.с.27/, причин неявки суду не повідомив, заперечень на позовну заяву ним не було подано. Заслухавши думку учасників процесу, дослідивши зібрані у справі докази, зясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до наступного висновку. Згідно частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до положень, викладених у ст.ст.13,81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 12 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлено, [PERSON] є власником квартири №14 в будинку 8 на вул.Хорватська у м.Львові на підставі Договору купівлі-продажу від 19.09.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за №2681 /том.1 а.с.5,63/. Згідно довідки з місця проживання про склад сімї і прописки №2758 від 19.09.2016 року, виданої ЛКП «Янів 405» що в квартирі №14 на вул.Хорватській,8 у м.Львові зареєстрованих осіб немає / том 1 а.с.6, 67/. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право власності є непорушним. Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Згідно ст. ст. 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном; власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. За приписами ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї. Згідно вимог ч.1 ст.109 Житлового кодексу Української РСР виселення із займаного приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплений принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користу- ватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Статтею 386 ЦК України передбачені засади захисту права власності, а саме держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Посилання [PERSON] та [PERSON] на те, що вони постійно проживали за адресою: [INFO] не підтверджує їх власність на данеі приміщення квартири та не може бути переважним над правом власності позивача. Приймаючи до уваги те, що фактичне проживання [PERSON], [PERSON] в спірній квартирі перешкоджає [PERSON], як власнику квартири, в повній мірі володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном, суд приходить до висновку, що слід усунути йому перешкоди у користуванні своєю власністю шляхом виселення [PERSON], [PERSON] з квартири №14 в будинку № 8 на вул.Хорватській у м.Львові, без надання іншого житлового приміщення. Щодо виселення інших осіб, то такі вимоги не підлягають до задовлення, оскільки судове рішення не може ухвалюватися на не досліджених доказах та під умовою. Позовні вимоги [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири не підлягають до задоволення виходячи з наступного. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. У відповідності до ч. 1, 2 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Згідно із ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом дійсним (оспорюваний правочин). Разом із тим, відповідно до ч.1 ст.217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Відповідно до п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Посилання [PERSON] та [PERSON]С, що в діях [PERSON] мають місце прояви шахрайства, а також що нотаріусом сфальсифіковано заповіт, суд не приймає до уваги, оскільки такі факти можуть бути доведені лише вироком у кримінальній справі, який набрав законної сили. В силу ч .2 ст. 78 Цивільного процесуального кодексу України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Як вбачається з договору, який оспорюється: ні [PERSON], ні [PERSON] не були стороною договору купівлі-продажу квартири, а тому звертатися до суду з позовом про визнання правочинів недійсними не можуть. Отже у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Шоробури [PERSON], ТОВ «Інститут незалежної експертної оцінки», третя особа, що не заявляє самостійних вимог [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири слід відмовити за безпідставністю 11.12.2017 року [PERSON] звертався до суду з заявою про зупинення провадження у даній справі, ухвалою від 07.02.2018 року відмовлено у задоволенні даного клопотання, оскільки були відсутні обєктивні обставини неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи № 466/9336/17 та №466/2207/17. Так, у матеріалах справи (т.1 а.с.188-200) маються судові рішення трьох інстанцій, які набрали законної сили, з яких вбачається, що питання приватизації спірної квартири, визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру, недійсним заповіту розглядалося. Також, [PERSON] зверталася з заявою про призначення рецензії звіту про оцінку майна № АS27-160916-004, однак ухвалою суду від 20.10.2017 року відмовлено у задоволенні заяви, оскільки третя особа не надала доказів неможливості отримати такий доказ самостійно. Судові витрати підлягають розподілу у відповідності до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України.

Outcome: partial