Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-15 00:00:00

24.06.2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Іванівської сільської ради Красноградського району Харківської області, в якому просить визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 0,2345 га, цільове призначення-для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер [NUMBER] , яка розташована за адресою: [ADDRESS] . На обгрунтування позову позивачка зазначила, що 12 квітня 2019 року вона прийняла спадщину за заповітом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . До складу спадщини також входить земельна ділянка площею 0,2345 га, цільове призначення якої - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер [NUMBER] , яка розташована за цією ж адресою, та належала померлій [PERSON] на праві власності на підставі Державного акту [NUMBER] від 12.12.212 року. Але земельна ділянка відповідно до заповіту до складу спадщини не увійшла і постановою приватного нотаріуса Красноградського нотаріального округу Харківської області від 12.04.2019 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва про права на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] на вищевказану земельну ділянку. Позивачка вважає, що у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок до неї перейшло право власності також на земельну ділянку, на якій він розташований, тому вона звернулась до суду з даним позовом. Від позивачки до суду надійшла заява, в якій вона позов підтримала і просила його задовольнити з підстав, зазначених в позові. Відповідач Іванівська сільська рада Красноградського району Харківської області 03.07.2019 року подала до суду заяву, в якій позов визнала, просила розглянути справу у відсутність їх представника. Враховуючи те, що учасники справи належним чином повідомлені про день та час розгляду справи, від них надійшли заяви про розгляд справи без їх участі, суд вважає за можливе відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України розглянути справу у відсутності учасників справи на підставі наявних у справі доказів, не здійснюючи фіксування судового процесу. Перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню враховуючи наступне. Згідно з ч. 4 ст. 200 ЦПК України ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] 1924р/н. Позивачка [PERSON] є спадкоємцем за заповітом після померлої і [INFO] отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . В той час постановою про відмову у вчинення нотаріальних дій приватного нотаріуса Красноградського нотаріального округу Харківської області від 12.04.2019 року позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про права на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] , на земельну ділянку площею 0,2345 га, цільове призначення якої - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд ( присадибна ділянка), кадастровий номер [NUMBER] , яка розташована за адресою [ADDRESS] . Підставою для відмови зазначено те, що вищевказана земельна ділянка в складі спадкового майна в заповіті не значиться. Родинних зв`язків спадкоємець зі спадкодавцем не має, а тому [PERSON] не може отримати свідоцтво про право на спадщину на земельну ділянку ані за законом, ані за заповітом. Відповідно до Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку право власності на земельну ділянку площею 0,2345 га, цільове призначення якої - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд ( присадибна ділянка), кадастровий номер [NUMBER] , яка розташована за адресою [ADDRESS] , зареєстроване за [PERSON] на підставі Державного акту на земельну ділянку [NUMBER] від 12.12.212 року. Згідно із статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 ЦК Кодексу передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 377 ЦК України\~передбачено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника. Відповідно до частини першої\~статті 381 Цивільного кодексу України, садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями.У разі відчуження житлового будинку вважається, що відчужується вся садиба, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до частини 1\~статті 120 Земельного кодексу України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Аналіз змісту норм\~статті 120 ЗК України\~у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. Згідно з цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій\~статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. При цьому при застосуванні положень\~статті 120 ЗК України\~у поєднанні з нормою\~статті 125 ЗК України\~слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Підпунктом ґ) пункту 18 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16.04.2004 р. №7 визначено, що з 1 січня 2010 року до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до\~статті 377 Цивільного кодексу України\~і\~статті 120 Земельного кодексу України Аналогічні правові позиції містяться у постановах Верховного Суду України від 11.02.2015 року у справі №6-2цс15, від 13.04.2016 року у справі №6-253цс16, від 12.10.2016 року у справі №6-2225цс16, від 22.06.2017 року у справі №569/4806/15-ц. Від наведених правових позицій не відійшов і Верховний Суд при прийнятті ним постанов від 14.03.2018 року у справі №359/2801/15-ц та від 21.03.2018 року у справі №686/9580/16-ц. За таких обставин суд приходить до висновку, що у разі переходу права власності до [PERSON] на житловий будинок за адресою : [ADDRESS] , також відбувся перехід до неї права власності на земельну ділянку, на якій він розташований, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку. Враховуючи вищевикладене, а також визнання позову відповідачем, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved