Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-11 00:00:00

23 травня 2017 року позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати за нею, [PERSON] в порядку спадкування за законом право власності на житловий будинок за адресою м. Одеса, вул. Обільна, 68-а, загальною площею 27,7 кв.м., житловою площею 18,1 кв.м. та право власності на земельну ділянку за адресою м. Одеса, вул. Обільна, 68/а, загальною площею 0,0617 га, кадастровий номер 5110136900:22:010:0117 Свої вимоги мотивує тим, що з 22.02.1969 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON]. 14.04.2015 року, після смерті її чоловіка позивачка, як спадкоємець першої черги, та за заповітом, звернулась до Пятої одеської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Відповідно до її заяви зареєстровано спадкову справу № 57336293. До складу спадкового майна увійшли житловий будинок та земельна ділянка за адресою: м. Одеса, вул. Обільна 68-а. Однак, листом від 28.04.2017 року за №514/02-14 її було повідомлено про неможливість видачі свідоцтва за наявністю суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами, а саме: за період оформлення документів на спадкове майно на сусідній земельній ділянці збув будований та прийнятий до експлуатації будинок, який зареєстрований за тією ж адресою на імя відповідачки. Згідно інформації із Реєстру речових прав на нерухоме майно Відповідачці належать земельна ділянка із відмінним кадастровим номером та цільовим призначенням, також житловий будинок із відмінними технічними характеристиками Вищевказане і стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.74, 76, 77 ЦПК України. Представники позивача [PERSON] [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні позовну заяву підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявилась, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, звернулась до суду з заявою про визнання позову. Відповідно до ч. 1, 4 ст. 174 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Як розяснив Пленум Верхового Суду України у п. 24 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без зясування і дослідження інших обставин справи. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що вимоги позову підлягають задоволенню, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що з 22 лютого 1969 року [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, про що свідчить копія Свідоцтва про одруження Серії ІІ-АГ № 295417. В період вказаного шлюбу [PERSON] та [PERSON] було набуто майно, яке складається зокрема з: житлового будиноку за адресою м. Одеса, вул. Обільна, 68-А, загальною площею 27,7 кв.м., житловою площею 18,1 кв.м., зареєстрованого за [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності від 29 жовтня 1999 року, та земельної ділянки за адресою м. Одеса, вул. Обільна, 68/А, загальною площею 0,0617 га, кадастровий номер 5110136900:22:010:0117, зареєстрованої за [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності Серії І-ОД № 073635. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку . Відповідно до чинного законодавства, загальною спільною власністю чоловіка і жінки є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, що може бути об'єктом права приватної власності, крім майна нажитого кожним з чоловіка і жінки за час їхнього роздільного проживання при фактичному припиненні подружніх відносин. Згідно з положеннями ст. 60 СК України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності, навіть якщо один із них не мав самостійного заробітку. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, що означає, що ні дружина, ні чоловік не зобовязанні доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте ними у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на імя одного з подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя, тобто якщо у відповідному документі власником чи набувачем вказано лише чоловіка, це ще не означає, що він є одноосібним власником майна. 04 січня 2015 року [PERSON] помер, про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції було складено актовий запис за №212, що підтверджується копією Свідоцтва про смерть серії І-ЖД № 400557. Після його смерті відкрилась спадщина. За життя, а саме 23 жовтня 1984 року [PERSON] склав заповіт, згідно якого усе своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось і взагалі все те, що на день його смерті буде йому належати і на що за законом він матиме право заповів [PERSON]. Зазначений правочин був посвідчений державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори та зареєстрований в реєстрі за № 4-5670. Відповідно до ст. 1216, 1217 та 1220 ЦК України спадкування є перехід прав та обов'язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців) та здійснюється за заповітом, або за законом та відкривається внаслідок смерті цієї особи Згідно ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належать спадкодавцеві на момент відкриття спадщини не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1270 ЦК України строк для прийняття спадщини встановлюється у шість місяців та починається з часу відкриття спадщини. В установлений законом строк, а саме 14 квітня 2015 року позивач [PERSON] звернулась до Пятої одеської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, в результаті чого державним нотаріусом було заведено спадкову справу № 139/2015. Однак, державним нотаріусом листом від 28 квітня 2017 року № 514/02-14 було повідомлено [PERSON] про неможливість видачі свідоцтва за вірогідністю порушення речових прав відповідачки, зареєстрованих раніше. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» (пункт 23) передбачено звернення до суду за правилами позовного провадження осіб, яким нотаріус відмовив в оформленні права на спадкування. Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У даному випадку судом достовірно встановлено, що [PERSON] належав житловий будинок за адресою м. Одеса, вул. Обільна, 68-А, загальною площею 27,7 кв.м., житловою площею 18,1 кв.м., на підставі Свідоцтва про право власності від 29 жовтня 1999 року, та земельна ділянка за адресою м. Одеса, вул. Обільна, 68/А, загальною площею 0,0617 га, кадастровий номер 5110136900:22:010:0117, на підставі Державного акту на право приватної власності Серії І-ОД № 073635. Як передбачено ст. 328 ЦК України право власності набувається в порядку, визначеному законом, та на підставах не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно до норми ст. 392 ЦК України вбачається, що власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати їм документа, який засвідчує його права власності. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, суд доходить до висновку, що позивач у встановлений законом строк звернувся у нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини, що є підставою для визнання за позивачем права власності на спірне майно в порядку спадкування за законом, так як інших спадкоємців крім неї не має, а іншої можливості оформити своє право на спадкування позивач не має. Відповідно до чинного законодавства Україна законодавчо забезпечує громадянам, організаціям та іншим власникам рівні умови захисту права власності. В силу статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. На підставі викладеного і

Outcome: approved