Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-04 00:00:00

22.01.2018 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача та просила встановити факт проживання однією сім'єю без шлюбу - [PERSON] та [PERSON] з 27 березня 2009 року по 29 квітня 2016 року; Визнати недійсним договір дарування квартири в м. Чернігові по вулиці Червоногвардійській, будинок 29 (двадцять дев'ять), квартира 11 (одинадцять), загальною площею 31,1 кв.м., житловою 14,9 кв.м., укладений між [PERSON], [PERSON] (дарувальники) та [PERSON] (обдарована), посвідчений 06 травня 2008 року державним нотаріусом Першої чернігівської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстрований у реєстрі за номером 2-2687;скасувати реєстрацію права власності на квартиру в м. Чернігові по вулиці Червоногвардійській, будинок 29 (двадцять дев'ять), квартира 11 (одинадцять), загальною площею 31,1 кв.м., житловою 14,9 кв.м. за [PERSON], реєстраційний номер 23037938, номер запису: 15944, в книзі: 204 (витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 11.06.2008 p.), проведену на підставі договору дарування квартири в м. Чернігові по вулиці Червоногвардійській, будинок 29 (двадцять дев'ять), квартира 11 (одинадцять), загальною площею 31,1 кв.м., житловою 14,9 кв.м., який укладений між [PERSON], [PERSON] (дарувальники) та [PERSON] (обдарована), посвідчений 06 травня 2008 року державним нотаріусом Першої чернігівської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстрований у реєстрі за номером 2- 2687. В обґрунтування позову зазначила, що проживає та зареєстрована в [INFO] з 17.11.1977 року. В 1990 році уклала шлюб з [PERSON], який було розірвано на підставі їх спільної заяви 27.03.2009 року. За час перебування в шлюбі 06 травня 2008 року між [PERSON], [PERSON] (дарувальники) та [PERSON] (обдарована) був укладений договір дарування. Після розірвання шлюбу позивач продовжила проживати разом однією сімєю з [PERSON], як чоловік та дружина. 29 квітня 2016 року [PERSON] помер. Спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилась, а оскільки позивачка проживала однією сімєю з [PERSON] безперервно, як під час зареєстрованого шлюбу так і після його офіційного розірвання, на час відкриття спадщини позивачка не заявляла будь-якої заяви про відмову від спадщини, тому вважає що всі права та обовязки, що належали [PERSON] в тому числі щодо квартири перейшли в порядку спадкування до неї. На момент укладення договору дарування позивачка та [PERSON] були людьми похилого віку, стан здоровя погіршувався, тому укладаючи спірний договір дарування вважали, що укладають договір довічного утримання для забезпечення їх належним доглядом зі сторони відповідачки. Після укладення договору дарування продовжили проживати у вказаній квартирі, тому фактично передача квартири не відбулася, що підтверджує наміри позивачки та [PERSON] саме на укладення договору довічного утримання, а не договору дарування, в звязку з чим просила встановити факт проживання однією сімєю без шлюбу з [PERSON] з 27 березня 2009 року по 29 квітня 2016 року, визнати недійсним договір дарування квартири від 06 травня 2008 року та скасувати реєстрацію права власності на вказану квартиру. У судовому засіданні позивач, представник позивача позов підтримали та наполягали на його задоволенні. Представник відповідача подав відзив на позовну заяву та просив відмовити в задоволенні позову також і в звязку з пропуском строків звернення до суду. Третя особа приватний нотаріус [PERSON] просила розглянути справу без її участі, проти позову заперечувала. Заслухавши пояснення, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] проживає та зареєстрована в [INFO] з 17.11.1977 року. Позивачка уклала шлюб з [PERSON] 04 липня 1990 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб. 19 липня 1990 року до квартири №[ADDRESS] був зареєстрований [PERSON] За час життя [PERSON] та [PERSON] приватизували квартиру №[ADDRESS]№11 будинку 29 по вул. Льотна в м. Чернігові, яка в рівних частинах кожному належала на праві приватної власності згідно свідоцтва про право власності на житло. Згідно договору дарування квартири від 06.05.2008 року [PERSON] та [PERSON] передали майно у власність обдарованої [PERSON] (а.с. 4, 5). Згідно п. 2 вказаного договору, майно що відчужується, за даним договором, складається з квартири, що знаходиться в м. Чернігові по вул.. Червоногвардійській (Льотна) [ADDRESS]. Як вбачається з тексту договору дарування від 06 травня 2008 року, а саме п.8 та п.9. державним нотаріусом Першої Чернігівської державної нотаріальної контори [PERSON] громадянам [PERSON] та [PERSON] було роз'яснено щодо наслідків здійснення ними даного правочину. Дарувальники своїм підписом засвідчили, що дарування здійснено ними за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного так і морального. Дарувальникам в тому числі нотаріусом було роз'яснено зміст чинного законодавства, в тому числі ст. 728 ЦК України, щодо строків позовної давності до вимог про розірвання договорів дарування (п.12 договору дарування). Пунктом 11 договору дарування квартири від 06 травня 2008 року зазначено, що право власності на відчужувану квартиру у «обдарованої» виникає з моменту її прийняття. «Обдарована» свідчить, що дарунок вона приймає. Прийняттям дарунку вважається одержання «обдарованою» примірника цього договору після його нотаріального посвідчення. Крім того, у відповідності до ч.4 ст. 722 ЦК України прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка. Після укладання договору дарування, у відповідності до вимог чинного законодавства відповідачка здійснила державну реєстрацію права власності на належну їй квартиру та отримала примірник договору дарування. Згідно з ч. 2 ст. 21 СК України, проживання однією сімєю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обовязків подружжя. 27 березня 2009 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища та свідоцтвом про розірвання шлюбу (а.с. 7-9). 29 квітня 2016 року [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 10). Витягом зі Спадкового реєстру підтверджується, що спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилась (а.с. 11). Відповідно до правової позиції ВСУ у справі № 6-93цс16 згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 розяснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Отже, наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Згідно п. 4 оспорюваного договору, дарувальники стверджують, що на момент укладення цього договору вказана вище квартира не перебуває під арештом чи забороною, щодо неї не ведуться судові спори, вона не заставлена, у податковій заставі не перебуває, відносно неї не укладено будь-яких договорів з відчуження чи щодо користування з іншими особами, як внесок до статутного фонду юридичних осіб не передана, як юридична адреса вона не використовується. Згідно ст. 403 ЦК України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Особа, яка користується сервітутом, зобов'язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут не підлягає відчуженню. Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном. Сервітут зберігає чинність у разі переходу до інших осіб права власності на майно, щодо якого він встановлений. Збитки, завдані власникові (володільцеві) земельної ділянки або іншого нерухомого майна, особою, яка користується сервітутом, підлягають відшкодуванню на загальних підставах. Норми статті 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Одночасно вказаним договором обдарованій [PERSON] розяснено зміст ст. 403 ЦК України, про поняття сервітуту, що він визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном, сервітут не позбавляє права власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпорядження цим майном, та зберігає чинність у разі переходу до інших осіб права власності на майно, щодо якого він встановлений, та зміст ст. 405 ЦК України про те, що члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користуватися цим житлом відповідно до закону. Допитана в судовому засіданні, як свідок [PERSON] суду повідомила, що спірну квартиру вона отримала сама, проте приватизувала її спільно із покійним чоловіком. Після розірвання шлюбу з чоловіком вона продовжувала з ним спільно проживати, так як розірвання шлюбу було потрібно їй для отримання обслуговування в центрі соціального захисту населення. Коли в покійного чоловіка погіршився стан здоровя, вони вирішили відписати квартиру на її племінницю [PERSON], у звязку з чим вона, її покійний чоловік та племінниця пішли до нотаріуса для укладення договору, проте перед підписанням договору нотаріус нічого їй не пояснила і вона підписала договір, не читаючи його, так як договір підписав її чоловік. У присутності нотаріуса [PERSON]М запевнила її, що буде її доглядати. Спочатку [PERSON] відвідувала її, приносила овочі, в свою чергу [PERSON] віддала їй меблі, золоті сережки, швейну машинку тощо. Крім того постійно давала їй гроші, проте після того як перестала давати гроші відповідач стала рідше відвідувати її. Коли захворів покійний чоловік позивача, [PERSON] жодного разу не прийшла його навідати і позивач самостійно доглядала його до смерті, а після похорон чоловіка 03.05.2016 взагалі перестала ходити до неї. Після цього позивач поїхала до відповідача та взяла договір, щоб почитати його та зясувати, чому ж відповідач не навідує її та не надає їй допомоги, проте так як вона малограмотна, попросила своїх сусідок, щоб ті розяснили їй зміст договору. В 2017 році влітку сусідки прийшли до неї та прочитали договір і виявилося, що позивач уклала договір дарування, хоча коли укладала цей договір хотіла, щоб її доглядали до смерті, а уже тільки після її смерті право власності на квартиру перейшло до її племінниці, а тому уклала не той договір, який хотіла. Свідок [PERSON] суду повідомила, що після розірвання шлюбу позивач та покійний [PERSON] постійно проживали разом як сімя і не припиняли шлюбні відносини. Також, повідомила, що позивач розповідала їй, що вони з чоловіком хочуть відписати квартиру її племінниці. Зимою 2017 року вона вперше побачила договір, який уклали позивач та її покійний чоловік, коли почитали його, то зрозуміли, що він не такого змісту як сподівалася позивач, адже вона була впевнена, що поки вона жива, то квартира належить їй, а тільки після її смерті перейде до її племінниці. Крім того, зазначила, що позивачу вже десь років вісім назад було відомо, що нею укладений договір дарування квартири, проте при укладенні договору нотаріус нічого не розяснював [PERSON], і договір вона не читала. [PERSON] позивачу допомоги не надає, не забезпечує її продуктами харчування і не доглядає її. Свідок [PERSON] суду повідомила, що знає [PERSON] з моменту, коли вона заселилася до спірної квартири. Після розірвання шлюбу позивач та покійний [PERSON] постійно проживали разом. Крім того зазначила, що [PERSON] та [PERSON] розповіли їй, що уклали з [PERSON] договір, згідно якого [PERSON] буде доглядати їх до смерті, після їх смерті їй залишиться квартира. Після того, як відповідач перестала відвідувати позивача, [PERSON] взяла в неї договір, і після того як його почитали, то зясувалося, що це договір дарування квартири, [PERSON] була дуже здивована, так як вона була впевнена, що укладала договір довічного утримання. Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно наданих позивачем документів вбачається, що тільки через два роки після укладання договору дарування, а саме 28 травня 2010 року остання набула статус інваліда ІІ групи та 12 грудня 2012 року статус інваліда 1 групи інвалідності. Згідно копій договорів про надання соціальних послуг укладених з територіальним центром соціального обслуговування Деснянської районної ради у м. Чернігів, то перший договір був укладений лише 10 березня 2010 року. У відповідності до наданих позивачкою копій договорів вбачається, що вона як користувач соціальних послуг була зобов'язана повідомити територіальний центр соціального обслуговування Деснянської районної ради у м. Чернігів про факт укладання угоди про довічне утримання за успадкування житла (п «в» договору від 10.03.2010 року). Дана обставина в тому числі спростовує твердження позивача, що вона вважала, що в 2008 році уклала саме договір довічного утримання. Стаття 1264 ЦК України визначає у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини. Одночасно з боку позивача не було представлено доказів спільного ведення господарства з [PERSON] не менше пяти років до часу відкриття спадщини, тому в суду відсутні підстави для встановлення факту проживання однією сімєю без шлюбу, а саме з 27 березня 2009 року по 29 квітня 2016 року [PERSON] та померлого [PERSON] У відповідності до вимог ч. 1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Позивачем не наведено жодного доказу, яким би було підтверджено, що в момент здіснення правочину, а саме 06 травня 2008 року було порушено вимоги закону, або дарувальники не розуміли значення своїх дій або помилялися щодо природи правочину. В матеріалах справи відсутні беззаперечні докази щодо укладення договору дарування внаслідок помилки, оскільки між дарувальниками та обдарованою не існувало будь-яких домовленостей. Разом з тим відсутні докази, що договір укладався за умови довічного утримання та надання допомоги позивачу та її колишньому чоловіку [PERSON] Вимога про визнання зазначеного правочину недійсним заявлена 22 січня 2018 року, тобто через повних 9 (дев'ять) років та 8 (вісім) місяців. У відповідності до вимог ст.256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. У відповідності до п.5 ч.2 ст.258 ЦК України та ст.728 ЦК України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про розірвання договору дарування. У відповідності до вимог ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Таким чином, оскільки позов був поданий поза межами строків позовної давності, а позивач в своїй заяві не заявив про необхідність поновлення йому таких строків і відповідно не надав доказів на підтвердження поважності пропуску, представник відповідача подав заяву про застосування строків звернення до суду та одночасно наведені позивачем підстави, а саме похилий вік позивача, стан його здоров'я після вчинення правочину, потреба догляду і сторонньої допомоги, які виникли вже після укладання договору даруваня, та обставина, що подарована квартира в якій позивач продовжує мешкати до цих пір не є підставою для визнання договору дарування недійсним, а тому в задоволенні позову з підстав заявлених позивачем слід відмовити.

Outcome: dismissed