Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-26 00:00:00

22 серпня 2016 року до Іллічівського міського суду Одеської області звернулася [PERSON] з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з місця реєстрації. В обґрунтування зазначених вимог позивачка зазначила, що їй на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS], однак відповідач що прописаний та зареєстрований за вказаною адресою з 2007 року та на даний час не проживає, не з'являється в зазначеній квартирі та не є позивачу членом сім'ї, крім того ніяких договорів оренди або найму між сторонами не укладалося, [PERSON] жодного разу не сплачував ніяких комунальних послуг та не приймав участі в утриманні квартири. За догором довічного утримання від 25.07.2016 року укладеного між [PERSON] та [PERSON], п. 2,2 утримання зазначається сторонами у вигляді забезпечення відчужувача житлом шляхом збереження права довічного проживання у відчужуваній квартирі, надані побутових послуг та інше. Право власності на свою частку [PERSON] втратив на підставі рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 03.06.2016 року № 501/2706/15-ц що вступило в законну силу з виплатою йому грошової компенсації. В судовому засіданні представник позивачки підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити. Суду пояснила, що квартиру отримував відповідач, коли працював на заводі, потім її приватизував. Згодом суд позбавив його належної йому частки. Відповідач [PERSON] заперечував проти задоволення позову, посилаючись на те, що Цю квартиру він отримав коли працював на заводі, згодом квартиру приватизував. Через деякий час дочки вигнали його з цієї квартири, та він був змушен мешкати в інших місцях. Згодом суд позбавив його належної йому частки квартири, в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції не оскаржував за відсутності коштів на сплату судового збору. Крім того, йому не були перераховані ніякі кошти за його частку квартири, та у відповідності до зазначеного, розпочато досудове розслідування по кримінальному провадженню. Просив у позовних вимогах відмовити. З'ясувавши обставини справи та дослідивши надані докази, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, спірна квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS], відповідно до договору довічного утримання була відчужена [PERSON] на користь [PERSON]. (а.с.4-6). Вимоги позивача про покладення зобов'язання провести зняття з реєстрації [PERSON] є передчасними, оскільки відповідно до вимог статті 7 Закону України від 11 грудня 2003 року № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду. Виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК УРСР підстави для позбавлення права на житло. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України по справі 6-92 цс 15 - передбачений статтею 391 ЦК України спосіб захисту - усунення перешкод у здійсненні власником прав користування та розпорядження своїм майном, підлягає застосуванню у тих випадках, коли між позивачем, який є власником майна, і відповідачем, який користується спірним майном, не існує договірних відносин щодо цього майна і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі договору, укладеного з позивачем. Згідно ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Вказані вимоги Закону позивачем не виконані, будь якого договору про користування квартирою на договірних засадах суду не було надано. В силу ч. 1 ст. 366-7 ЦПК України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Outcome: dismissed