Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-14 00:00:00

22.10.2020 року позивачка [PERSON] звернулася до суду із позовом, в якому просить усунути їй перешкоди у здійсненні права користування власністю, шляхом виселення [PERSON] з житлового будинку, що розташований за адресою : [ADDRESS] . Ухвалою Сколівського районного суду Львівської області від 15.01.2021 року було прийнято заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у справі на підставі ст. 279 Цивільного процесуального кодексу України(далі - ЦПК України). Заперечень, щодо розгляду справи без повідомлення (виклику) сторін на адресу суду не надходило. Розгляд справи відбувся 15.02.2021 року без учасників справи. Позовні вимоги позивачка обґрунтовує тим, що згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом серії ВТО № 889150, їй належить житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . Зазначає, що за даною адресою, окрім неї та інших осіб зареєстрований відповідач [PERSON] , який уже тривалий час (одинадцять місяців -постійно та три роки - періодично) в будинку не проживає. В період спільного проживання з відповідачем, позивачка та її діти неодноразово потерпали від психологічного насильства, яке проявлялось у сварках, які виникали з будь-яких причин, особливо, коли відповідач перебував у стані алкогольного сп`яніння та виганяв їх з дому, у тому числі і в нічний час та фізичного насильства, яке проявлялось через кидання предметів побуту, з боку чоловіка, через що позивачка зверталась до правоохоронних органів за для вжиття заходів щодо протиправної поведінки. Так, за допомогою правоохоронних органів, в листопаді 2019 року відповідач покинув їхнє житло і перейшов жити до своєї рідної сестри [PERSON] . Внаслідок зазначених обставин позивачка просить суд усунути їй перешкоди у здійсненні права власності шляхом виселення [PERSON] , [INFO] з житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . У відповідності до п.3, п.4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач не подав відзив та позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи вище наведене, на підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим провести заочний розгляд справи, вирішити спір на підставі наявних в матеріалах справи доказів та ухвалити заочне рішення. На підставі ч. 3 ст. 211, ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, дійшов до наступного висновку. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Виходячи із наведених вище процесуальних норм та роз`яснень, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини, які регулюються нормами цивільного та житлового законодавства. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом серії ВТО №889150, виданого 23.12.2013 року на підставі заповіту, посвідченого Тухлянською сільською радою Сколівського району Львівської області 04 січня 2013 року за реєстровим № 61 та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 3996164, власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] . Згідно довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні (будинку) осіб № 729 , виданої 09.10.2020 року Тухлянською сільською радою Сколівського району Львівської області, вбачається, що окрім позивачки та її дітей, в житловому будинку зареєстрований [PERSON] , [INFO] , який є чоловіком позивачки. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності, згідно, ч.4 ст.41 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Відповідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно зі ст. 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Частиною 1 статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Приписами статті 379 ЦК України передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання у них. Згідно ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до ч.4, ч.5 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Відповідно до ст.150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 156 ч.1 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно ч.2, 3 ст. 156 ЖК УРСР за згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 ЖК Української РСР. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 ЖК Української РСР. Згідно положень ч.1, 2 ст.64 ЖК УРСР, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до висновку висловленого у постанові ВСУ від 17.10.2018 у справі №521/17805/16-ц, вбачається наступне: за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України регулює взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Звертаючись з даним позовом до суду позивачка визначила спосіб для відновлення своїх порушених прав обравши предметом позову виселення відповідача [PERSON] з належного їй житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] , посилаючись на норми матеріального права - статті 317, 319, 321, 391 ЦК України, мотивуючи свою позицію тим, що відповідач створює їй перешкоди у користуванні належним їй житловим будинком у зв`язку з вчиненням ним психологічного і фізичного насильства щодо неї та членів її сім`ї. Згідно Акту обстеження матеріально-побутових умов проживання громадянки [PERSON] , підписаного комісією 16.10.2020 року у складі сільського голови Тухлянської сільської ради Ткачика А.Х., секретаря сільської ради Плечій М.І., депутата сільської ради Яджин В.В. , встановлено, що позивачка у будинку, який є її власністю, проживає разом із дітьми. Крім цього комісією встановлено, що [PERSON] в житловому будинку, що розташований за адресою : [ADDRESS] , не проживає з 2019 року та знаходиться за межами України. Оскільки позивачем заявлено вимогу про виселення відповідача, то суд зазначає, що дані правовідносини регулюються статтями 109, 116 ЖК УРСР. Згідно з ч. 1 ст.109 ЖК УРСР, виселення із займаного приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Відповідно до статті 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які самоправно зайняли (займають) жиле приміщення, виселення проводиться без надання їм іншого жилого приміщення. Аналіз наведених вище норм закону дає підстави стверджувати, що законодавцем передбачено вичерпний перелік підстав, за яких допускається виселення особи. Суд звертає увагу на той факт, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б дали підстави стверджувати про вчинення відповідачем фізичного чи психологічного насильства щодо позивачки чи членів її сім`ї, використання ним не за призначенням житлового приміщення (будинку), його руйнування чи псування. На противагу підставам, які зазначені у законі як підстави для виселення особи з житлового приміщення, з акту комісіїТухлянської сільської ради від 16.10.2020 року вбачається, що відповідач [PERSON] з 2019 року не проживає у житловому будинку по [ADDRESS] разом з позивачкою [PERSON] та членами її сім`ї і знаходиться за межами України. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Таким чином, судом достовірно встановлено, що відповідач [PERSON] , [INFO] за місцем реєстрації у житловому будинку по [ADDRESS] не проживає з 2019 року, а тому не чинить їй перешкоди в користуванні житловим будинком [PERSON] , а відтак і не може бути виселений з нього. З врахуванням наведених вище обставин, позовні вимоги [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення [PERSON] з житлового будинку, що розташований за адресою : [ADDRESS] з підстав, наведених позивачкою, задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed