Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-30 00:00:00

22 січня 2019 року [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] про поділ майна, набутого під час шлюбу. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що з 29 серпня 2014 року по 26 листопада 2018 року вони з відповідачкою перебували у зареєстрованому шлюбі. Під час шлюбу ними було придбано житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , а також земельну ділянку загальною площею 0,2151 га за цільовим призначенням обслуговування житлового\~будинку,\~господарських будівель\~та споруд за вказаною вище адресою. Право власності на вказані об`єкти нерухомого майна було оформлено на ім`я відповідачки. У зв`язку з тим, що між ним з відповідачкою добровільної угоди щодо виділення часток у праві спільної власності не досягнуто, просив поділити майно, набуте під час шлюбу, визнавши за ним право власності на 1/2 частку домоволодіння з надвірними будівлями за вказаною вище адресою, а також земельної ділянки на якій воно розташоване. 28 березня 2019 року [PERSON] було подано зустрічний позов до [PERSON] , в якому вона, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просила встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з позивачем з 10 червня 2011 року по 28 серпня 2014 року, поділити майно подружжя, залишивши у її власності жилий будинок з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] , що розташований на земельній ділянці площею 0,2151 га. Відповідачеві просила залишити у власності автомобіль «Москвич 412», мотоцикл «Musstang 2», меблевий комплект для передпокою «Парус» (дзеркало, вішалка, 2 тумби з ящиками, тумба для сидіння), пральну машину-автомат «Samsung», барочну поверхню та духовку електричну, бензопилу «Still», болгарку «Intertool», дриль «Vitals», шуруповерт «Ferm», зварювальний інвектор «Tesla Weid», тример для трави «Bosch», 6 батарей опалювальних чавунних, тюнер для телевізора, супутникову антену, чани для зерна металеві, 100 м електричного кабелю двожильного, зварювальний апарат, машинку для стрижки «Pfilips», рівень будівельний та бичка, зобов`язавши при цьому [PERSON] сплатити на її користь грошову компенсацію для рівності часток подружжя в розмірі 45779 грн. 51 коп. Вимоги зустрічного позову обґрунтовувались тим, що фактично проживати однією сім`єю вони з позивачем почали з 10 червня 2011 року. Саме з цієї дати вони разом винаймали житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , вели спільне господарство, мали спільний бюджет, спілкувалися як подружжя, планували своє спільне життя, спільно придбавали рухомі та нерухомі речі. Разом із тим, позивач на теперішній час не визнає її право на деяке рухоме майно, набуте під час фактичних шлюбних відносин, що стало підставою для її звернення до суду. Ухвалою судді від 15 квітня 2019 року позови об`єднано в одне провадження. Позивач та його представник в судовому засіданні повністю підтримали заявлені вимоги. Зустрічний позов [PERSON] не визнали, зазначивши, що вважають безпідставною та необґрунтованою вимогу відповідачки про сплату позивачем на її користь грошової компенсації в рахунок рівності часток подружжя. Відповідачка та її представник в судовому засіданні підтримали вимоги зустрічного позову, при цьому зменшили суму грошової компенсації, що підлягає стягненню з позивача до 33945 грн. Також просили відмовити у задоволенні первісного позову [PERSON] з тих підстав, що житловий будинок, який останній вважає спільним майном подружжя, на час розгляду справи вже\~зруйнований та\~право власності\~на нього\~припинено, а відтак не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності. Вислухавши пояснення учасників справи, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, суд дійшов такого. Позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 29 серпня 2014 року по 26 листопада 2018 року. Ці обставини не оспорюються сторонами, а крім того, підтверджуються копією рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 листопада 2018 року (т. 1 а.с. 23). Відповідно до вимог ст.ст. 60, 69, 70 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності; розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу; дружина та чоловік мають право на його поділ; у разі поділу частки дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Судом встановлено, що житловий будинок з прилеглими до нього господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , та земельна ділянка загальною площею 0,2151 га за цільовим призначенням будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за цією ж адресою були набуті сторонами як подружжям за час шлюбу, і належали їм на праві спільної сумісної власності, частки яких відповідно до ст. 70 СК України є рівними по 1/2 за кожним із подружжя. Разом із тим, як вбачається з копії рішення\~Чорноморської сільської\~ради №\~7\~від 23\~січня 2020\~року,\~яким затверджено\~акт про\~непридатність для\~проживання житлового\~будинку за\~вказаною вище\~адресою,\~копії акту\~обстеження домоволодіння\~від 22\~січня 2020\~року та\~Витягу з\~Державного реєстру\~речових прав\~на нерухоме\~майно про\~реєстрацію прав\~та їх\~обтяжень від\~03\~лютого 2020\~року,\~спірний будинок зруйновано, затверджено акт про його непридатність, і право власності [PERSON] на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] припинено з 29 січня 2020 року (т.2 а.с. 76-78). Відповідно до ст. 349 ЦК України право власності на майно припиняється в разі його знищення. У разі знищення майна, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на це майно припиняється з моменту внесення за заявою власника змін до державного реєстру. Вказана стаття не містить визначення поняття «знищення майна» та випадків, на які поширюється ця норма, зокрема залежно від причин знищення майна. Тобто, зазначена норма поширюється на всі випадки фізичного руйнування майна, що призводить до припинення його існування як такого, незалежно від причин настання такого результату. За таких обставин суд дійшов переконання, що вимоги як первісного, так і зустрічного позову є безпідставними, оскільки фактична відсутність предмета цих позовів, а саме житлового будинку, позбавляє суд можливості визначити частки у спільному майні подружжя, та й, відповідно, питання про можливість виділення у власність позивачеві рухомого майна та визначення грошової компенсації для рівності часток подружжя, оскільки це порушуватиме принцип рівності їх часток у спільному майні. Вирішуючи вимогу відповідачки про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд зазначає наступне. Чинне цивільне процесуальне законодавство України передбачає право суду встановлювати факти, що мають юридичне значення, але це можливо за певних умов, а саме: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають безпосередньо залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичної особи без повторного звернення до суду на підставі цього рішення. Згідно з роз`ясненнями, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31 березня 1995 року № 5, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Відповідачка просила встановити юридичний факт проживання з позивачем однією сім`єю без укладення шлюбу з метою захисту свого права на поділ майна подружжя. Разом із тим, оскільки вимоги [PERSON] в частині поділу спільного майна подружжя є безпідставними, це фактично виключає необхідність встановлення зазначеного юридичного факту, оскільки таке встановлення не тягне за собою жодних юридичних наслідків. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у ній докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий та неупереджений розгляд справи, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні первісного та зустрічного позовів за їх недоведеністю та безпідставністю. Оскільки як первісний, так і зустрічний позов задоволенню не підлягають, судові витрати суд відносить на рахунок сторін. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed