Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-11 00:00:00

22.12.2014 року [PERSON] (далі позивач) звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] (далі відповідач), у якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог (а.с.23-25) просить визнати квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя, з одночасним її поділом та визнанням за [PERSON] права власності на 1/2 частину спірного майна, встановити порядок користування, з оформленням окремих особових рахунків, спільним сумісним майном подружжя - квартирою № 75, розташованою за адресою вул. І.Огієнка буд. 12, при цьому виділити - [PERSON] у користування ізольовану кімнату житловою площею 17,2 кв. м., з урахуванням інтересів неповнолітніх дітей, які проживають з нею, а [PERSON] - ізольовану кімнату житловою площею 15,9 кв. м., кухню, коридор, ванну кімнату і туалет залишити у спільному користуванні та стягнути з відповідача на її користь судові витрати. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що за час шлюбу подружжям набута та оформлена на відповідача у власність квартира [ADDRESS]. Від шлюбу мають двох малолітніх дітей, [PERSON] та [PERSON], які проживають разом з ними в спільній квартирі. 17.11.2014 року шлюб розірвано, тому позивач звернулася до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити. Відповідач визнав вимоги позивача в частині встановлення порядку користування квартирою № 75 по вул. Огієнка в будинку 12 в м. Житомирі, в задоволенні інших вимог просив відмовити позивачу за безпідставністю. Заслухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову. Судом встановлено, що 06.05.2006 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб відділом реєстрації актів цивільного стану Житомирського міського управління юстиції, про що складений відповідний актовий запис за № 523 (а.с.4). Від шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей: дочку [PERSON] [INFO] та сина [PERSON], [INFO] (а.с.37,38). 26 липня 2012 року відповідач [PERSON] за договором купівлі-продажу, який посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в Державному реєстрі правочинів за № 239 придбав квартиру № 75 по вул. Огієнка в будинку 12 в м. Житомирі, яка належала продавцю [PERSON] (а.с.6-8). 15.08.2012 року КП «Житомирське ОМБТІ» Житомирської обласної ради за № 13909 в книзі № 127 за [PERSON] зареєстровано право власності на спірну квартиру (а.с.6,7,10, 31, 32). Згідно технічного паспорту дана квартира загальною площею 50,08 кв. м. складається з 2-х жилих кімнат житловою площею 33, 1 кв. м. та службових приміщень, площею 15 кв.м. (а.с.8,9). Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути квартири. З пояснень позивача в судовому засіданні встановлено та не заперечувалось відповідачем, що в період шлюбу позивач займалася веденням домашнього господарства та вихованням двох дітей, так як перебувала у відпустках по догляду за дітьми. При цьому відповідачем не доведено, що квартира придбана за його особисті кошти. За таких обставин позов [PERSON] в частині визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя та визнання за позивачем права власності на 1/2 частину вказаної квартири підлягає задоволенню. Згідно зі ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їх згодою, співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Пунктом 14 постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.1995р. №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», роз'яснено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. При цьому, суд зазначає, що встановлений порядок користування спірною квартирою спрямований на врегулювання відносин сторін в реалізації їх прав власників в сенсі ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України (використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд), і не позбавляє членів сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у квартирі, в силу ст. 156 ЖК України, користуватись житлом на рівні з власником, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Житлове приміщення, яке вони мають право займати визначається, як це встановлено ст. 405 ЦК України, за угодою із власником житла. З огляду на те, що відповідач визнав позов в частині встановлення порядку користування спірною квартирою, то відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України, враховуючи наявність у спірній квартирі двох ізольованих кімнат та порядок користування який склався у сторін на час розгляду справи, суд задовольняє позов [PERSON] в цій частині. Разом з тим, вирішення вимог позивача про поділ спірної квартири потребують спеціальних знань та відповідно до ст.152 ЖК України переобладнання і перепланування жилого будинку (квартири), що належить громадянам на праві власності, в ізольовані приміщення з самостійними входами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири, провадяться з дозволу виконавчого комітету місцевої Ради. Оскільки позивач в судовому засіданні клопотань про призначення судової будівельно-технічної експертизи для зясування питання про можливість поділу квартири в натурі не заявляла та не довела, що їй відмовлено у відкритті окремих особових рахунків по вказаній квартирі позовні вимоги є необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: partial