Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-23 00:00:00

23.06.2017 року, [PERSON] звернувся в суд із вказаним вище позовом, в якому просить: визнати недійсним договір позики за борговою розпискою від «3» квітня 2014 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] та стягнути з відповідача в його користь усі судові витрати. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 3 квітня 2014 року ним було написано розписку [PERSON] (що він ніби-то отримав від [PERSON] в позику 20 тисяч доларів (двадцять тисяч доларів) - це був суто формальний документ, який був вимушено ним підготовлений, оскільки він пішов на вмовляння [PERSON], який був його колегою по роботі, допомогти його знайомому [PERSON] придбати 1/3 будинку у [ADDRESS]. Таке прохання у допомозі купівлі вказаного вище приміщення, відповідач пояснював тим, що не міг на той час приймати участь особисто у прилюдних торгах по купівлі арештованого майна з особистих причин. Фактично ніякого договору позики між ним та [PERSON] укладено не було та навіть не могло бути укладено, оскільки насправді ніякі грошові кошти 03.04.2014 року йому не передавалися, інші докази, окрім копії розписки від 03.04.2014 року - відсутні. Їхні взаємовідносини з відповідачем взагалі не містили ознаки позики, вони мали змішаний взаємний характер: доручення та передоручення на користь третьої особи. Відповідач жодного разу протягом двох років не звертався до мене із проханням повернути кошти тому що він чітко розумів, що ніякі кошти я від нього не отримував, так як розписка, яка була написана мною 03.04.2014 року - це суто формальний документ. У зв»язку з наведеним в позивача виникла необхідність звернутися з даним позовом в суд. Представник позивача [PERSON] (яка також являється третьою особою на стороні позивача) в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав викладених в позовній заяві просить їх задоволити. Відповідач [PERSON] та його представник заперечили щодо задоволення позову, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. З'ясувавши обставини справи, дослідивши надані сторонами докази, в процесі встановлення обставин справи та перевірки їх доказами, судом встановлено наступні юридичні факти та відповідні їм правовідносини: Із досліджених матеріалів справи вбачається, що 03 квітня 2014 року [PERSON] написав розписку наступного змісту: «Я, [PERSON], [NUMBER] виданий 19.09.1997 року, 03 квітня 2014 року, у присутності [PERSON] отримав від [PERSON] [NUMBER] виданий 24 січня 2006 року грошові кошти у розмірі 20000 (двадцять тисяч) доларів США. За вищевказані отримані кошти, що попередньо були одержані [PERSON] від [PERSON] (місто Львів), зобов»язуюсь через свою цивільну дружину - [PERSON] придбати об»єкт нерухомості майна і 1/3 будинку цього, переписати на [PERSON]. Це майно буде куплятись моєю цивільною дружиною на прилюдних торгах, які проводяться державною виконавчою службою (ВДВС) та ПП «Нива». У подальшому я та [PERSON] зобов»язуємось одну третю придбаного будинку в місті Дрогобич передати у власність [PERSON] за кошти якого вона була придбана. Двадцять тисяч доларів, я отримав особисто в чому і розписуюсь». Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів Відповідно до положень ст.5 ЦПК України, «здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Під способами захисту цивільних прав розуміють передбачені законом заходи примусового характеру, за допомогою яких відновлюються порушені, невизнані або оспорювані права. Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. За принциповими положеннями ст. 12 ЦПК України, які встановлюють змагальність цивільного процесу, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Нормами ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. У відповідності до вимог ст. 76, 77, ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вимогами статей 78, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до частин першої статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Зокрема такими вимогами є: зміст правочину не може суперечити ЦК України іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Цей перелік є виключним та розширеному трактуванню не підлягає. Статтею 204 ЦК України, визначено, що правочин є правомірним якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Разом з тим, позивачем не надано будь - якого обґрунтування порушення вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, при отримані 03 квітня 2014 року грошових коштів у розмірі 20 000,00 доларів США, також позивачем, не представлено доказів, які б належним чином підтверджували повернення цих коштів відповідачу та/або їх знаходження у відповідача. Відповідно до роз»яснень, викладених у Правовому висновку Верховного Суду України про стягнення боргу за договором позики від 18 вересня 2013 року за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа, незалежно від установлених результатів робити відповдні правові висновки. Суд критично ставиться до доводів позивача щодо обґрунтування позовних вимог та не дає їм віри, оскільки, такі доводи ґрунтуються лише на голослівних припущеннях та спрямованих на введення суду в оману. В матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази з боку позивача, що підтверджували би його позовні вимоги та судом не здобуто таких доказів в судовому процесі, тобто встановлених джерел інформації, що має значення для справи, а його доводи лише грунтуються на припущеннях, у зв»язку з чим не заслуговують на увагу. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Особи, які беруть участь у справі, розпоряджаються своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Суд постановляє рішення в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. З ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів - із поданих позивачем доказів, не вбачається яке саме його право порушено. Зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду є всі підстави для відмови у задоволені позову.

Outcome: dismissed