Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-08 00:00:00

22.11.2019 р. [PERSON] звернувася до суду з позовною заявою до [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини [PERSON] , 2010 року народження, в якій просить усунути перешкоди у здійсненні ним права користуванні та розпорядженні своїм майном шляхом визнання [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS] . В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на ті обставини, що він є власником трикімнатної квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування, укладеного 04.12.2009 року, зареєстрований в реєстрі за № 5-522 та посвідченого державним нотаріусом Одинадцятої Харківської державної нотаріальної контори та зареєстровано в реєстрі права власності на нерухоме майно 23.01.2010 року, між позивачем та [PERSON] , який є батьком позивача. У вищезазначеній квартирі зареєстровані наступні особи: позивач [PERSON] , [PERSON] та відповідачі - [PERSON] , [PERSON] . Сторони зареєстрували шлюб 12 грудня 2009 року. В шлюбі народилася донька [PERSON] , [INFO] . За рішенням Московського районного суду м. Харкова від 17.03.2017 року шлюб між сторонами розірваний. З часу народження дитини, відповідач та донька мешкають в Республіці Латвія. Всі питання щодо утримання спільної дитини сторони вирішували спільно. Відповідач надає можливість спілкуватися з дитиною, позивач часто літає до Латвії. Після народження дитини, коли їй було більше двох років відповідач намагалася переїхати до м. Харкова. Однак фактично прожила тут не більше шести місяців і в подальшому ще кілька разів приїздила лише в гості. Позивач просив неодноразово колишню дружину знятися з реєстрації місця проживання разом з дитиною або надати довіреність, однак відповідач відмовляє, не зазначаючи підстав. Відповідачі фактично не мешкають у спірній квартирі з кінця 2012 року - початку 2013 року та перешкоджають позивачу у користуванні власністю. Ухвалою суду від 13.12.2019 року відкрито провадження по справі та визначено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження. Представник позивача - адвокат Терещенко К.І. в судовому засіданні підтримала позовні вимоги позивача, посилаючись на вищенаведене, та просила позов задовольнити. Крім того зазначила, що відповідачі не мешкають в місті Харкові у спірній квартирі з 2012 року. [PERSON] є особою без громадянства. Спір щодо виховання дитини та сплати аліментів відсутній. Не заперечувала проти ухвалення заочного рішення у справі. Представник третьої особи - Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради Сахно Є.В., яка діє на підставі виданої довіреності, направила суду клопотання, в якому просила розглядати справу за відсутності представника третьої особи. Рішення по справі просила прийняти з урахуванням наданого висновку Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, яке діє від імені органу опіки та піклування. Відповідачі про час та місце судового розгляду повідомлялися належним чином, зокрема через оголошення на офіційному сайті «Судової влади України», на неодноразові виклики до суду не з`явилися, причини неявки суду не повідомили. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Матеріалами справи встановлено, що спірною є трикімнатна ізольована квартира [ADDRESS] . Квартира належить позивачу [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору дарування, укладеного 04.12.2009 року, зареєстрований в реєстрі за № 5-522 та посвідченого державним нотаріусом Одинадцятої Харківської державної нотаріальної контори та зареєстровано в реєстрі права власності на нерухоме майно 23.01.2010 року, між позивачем та [PERSON] , який є батьком позивача (а.с. 6-7, 8). Сторони зареєстрували шлюб 12 грудня 2009 року. В шлюбі народилася донька [PERSON] , [INFO] . За рішенням Московського районного суду м. Харкова від 17.03.2017 року шлюб між сторонами розірваний. З довідок ОСББ «Джерельна-5», копії яких знаходяться в матеріалах справи, вбачається, що в спірній квартирі зареєстровані: позивач [PERSON] , [PERSON] - дружина, [PERSON] , [INFO] , - дочка, [PERSON] - батько (а.с. 23,24,25). З висновку Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради від 24.01.2020 № 13 вбачається, що як представник органу опіки та піклування, вважають недоцільним визнання малолітньої, [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS] . Згідно з інформацією КНП «Міська поліклініка № 11» ХМР від 02.10.2019, в електронній базі закладу охорони здоров`я відсутня інформація про звернення [PERSON] , [INFO] , зареєстрованої за адресою: [ADDRESS] , за медичною допомогою до КНП «МП № 11» Харківської міської ради (а.с.26). Згідно з інформацією КНП «Міська дитяча поліклініка № 13» ХМР від 17.03.2020, [PERSON] , [INFO] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , на обліку в поліклініці не перебуває, декларація для надання первинної медичної допомоги з лікарем педіатром не укладена. Відповідно до листа Московського ВП ГУНП в Харківській області від 21.02.2020, інформація щодо перешкоджання [PERSON] , 1974 року народження, або її малолітній дитині [PERSON] , 2010 року народження, у праві користування житлом за адресою: [ADDRESS] , в період часу з 08.02.2019 по 21.02.2020 у відділ поліції не надходила. Згідно з повідомленням Державної прикордонної служби України від 23.10.2019, [PERSON] , [INFO] , перетинала державний кордон України на в`їзд 21.04.2017, та виїхала з України 25.04.2017. Іншої інформації немає (а.с.27). Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що знайомий з позивачем [PERSON] з 2007 року, разом працювали. [PERSON] була дружиною [PERSON] . Останній раз свідок бачив її приблизно в 2011 році. Дочку [PERSON] бачив один раз після її народження. Колишня дружина та дочка товариша мешкають в Латвії. [PERSON] їздить до дитини один раз на рік. На день народження дитини літав до Європи. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що з [PERSON] разом працюють з 2006 року. Він буває у квартирі товариша приблизно раз на місяць, той мешкає сам. [PERSON] - колишня дружина [PERSON] . Востаннє він її бачив у 2012 році, вона з дитиною мешкає за кордоном. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що [PERSON] його дядько. [PERSON] його колишня дружина, а [PERSON] дочка. В квартирі у дядька по [ADDRESS] він буває раз на місяць. Колишня дружина та [PERSON] не мешкають там приблизно 5 років, оскільки знаходяться в Латвії. Дитяча кімната є в квартирі, але вона порожня. [PERSON] народилася у Латвії та повернулася додому, оскільки мають кращі соціальні умови. Про те що колишня дружина [PERSON] та дитина намагалися повернутися та їм чинили перешкоди, свідку не відомо. Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частиною другою статті 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Пленум Верховного Суду України в частині 2 пункту 15 Постанови від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» роз`яснив, що при розгляді справи про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст.33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Крім того, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року (справа № 6-57цс11). Проаналізувавши встановлені фактичні обставини по справі, оцінивши надані докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд дійшов висновку, що відповідач [PERSON] відсутня в спірній квартирі понад встановлений законом строк без поважних причин, тому втратила право користування нею. Що стосується позовних вимог в частині визнання такою, що втратила право на користування житловим приміщенням малолітньою [PERSON] , [INFO] , суд виходить з наступних норм чинного законодавства. Статтею 47 Конституції України визначено право кожного на житло та передбачено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною третьою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Спір між сторонами щодо місця проживання їх малолітньої дитини відсутній. За змістом зазначених норм матеріального права за умови встановлення місця проживання батьків (усиновлювачів) або одного з них, місця проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце їх проживання, а відсутність або наявність факту реєстрації за цим місцем проживання сама по собі не впливає на реалізацію права на свободу вибору місця проживання (дана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 10 лютого 2016 року у справі № 6-1793цс1). Згідно з ч.2 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Частиною першою статті 163 СК України передбачено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду зазначив, що посилання відповідчки на те, що суди проігнорували висновок органу опіки і піклування, у якому зазначена рекомендація залишити дитину з матір`ю, не враховується судом з огляду на те, що відповідно до цивільно-процесуального законодавства жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Таким чином, зазначений висновок органу опіки і піклування не може мати переваги над іншими доказами (дана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у справі № 644/9094/16-ц від 06.09.2018). Відповідно до статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Україною 27.02.1991 року, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Залишаючи за малолітньою дитиною [PERSON] , 2010 року народження, право користування жилим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] , і визнаючи матір малолітньої дитини такою, що втратила право користування жилим приміщенням, суд допустить порушення принципу 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, яким передбачено, що малолітня дитини не може бути розлучена з матір`ю, крім випадкових обставин. Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що малолітня дитина не має право вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права малолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання малолітньої дитини за місцем реєстрації не залежить від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для малолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Малолітня дитини не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Факту порушення позивачем права відповідачів на проживання за вказаною адресою судом не встановлено. З зустрічною позовною заявою про поновлення їх порушеного права відповідач [PERSON] ні в своїх інтересах, ні в інтересах неповнолітньої дитини не звернулася. На підставі викладеного, суд вважає можливим задовольнити позов [PERSON] та усунути перешкоди в користуванні квартирою [PERSON] та визнати [PERSON] , [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] .

Outcome: approved