Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-20 00:00:00

23 листопада 2020 року [PERSON] звернулася до суд з позовною заявою, в якій просить виселити [PERSON] , [INFO] з житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення. Ухвалою судді від 14 грудня 2020 року відкрито провадження у справі. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала, просить його задоволити. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала, просить задоволити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, заперечує щодо його задоволення. Дослідивши представлені суду документи, з`ясувавши обставини справи, перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов слід задоволити повністю. Встановлено, що позивач [PERSON] є власницею житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , який вона успадкувала після смерті свого батька, що підтверджується копіями свідоцтва про право на спадщину за заповітом, витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 7, 9). Згідно Свідоцтва про право на спадщину від 01 жовтня 2020 року до будинку відносяться такі господарські будівлі: літня кухня, три сараї, вбиральня, погріб, господарські споруди (а.с. 7). В даному будинку разом з позивачем проживають і зареєстровані дочка та її двоє дітей. Також там зареєстрований і проживає колишній чоловік [PERSON] (відповідач), шлюб з яким розірвано 14 лютого 2002 року. Позивач стверджує, що протягом досить тривалого часу [PERSON] веде паразитичний спосіб життя, не працює, зловживає спиртними напоями, постійно вчиняє сварки та бійки з нею та донькою, погрожує їм фізичною розправою із застосуванням ножа. Все це відбувається на очах неповнолітніх дітей, що негативно впливає на їх розвиток. Вона неодноразово зверталася в поліцію з приводу сімейного насильства у сім`ї. З 16 червня 2018 року [PERSON] взято на профілактичний облік по категорії «сімейний насильник». Проте, з того моменту нічого не змінилося. Відповідач неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за насильство в сім`ї, однак, жодних висновків не зробив. 05 березня 2019 року Бродівським районним судом у справі № 439/1957/18 ухвалено рішення про видачу обмежувального припису щодо [PERSON] . Проте, з того часу відносно нього двічі складено адміністративні протоколи за ст. 173-2 КУпАП, а саме, 14 листопада 2019 року та 28 січня 2020 року. 25 вересня 2020 року Бродівським районним судом у справі № 439/1275/20 ухвалено рішення про видачу обмежувального припису щодо [PERSON] (а.с. 12-19). Позивач також зазначила, що на даний час працівниками Радехівської місцевої прокуратури Львівської області готуються матеріали для передання до суду про притягнення відповідача до кримінальної відповідальності за умисне невиконання обмежувальних заходів, передбачених статтею 91-1 КК України. Також відповідач жодним чином в утриманні будинку, його ремонті, оплаті комунальних послуг участі не приймає, не купує продуктів харчування та інших речей першої необхідності, чим завдає значних матеріальних збитків позивачці та її сім`ї. Кожного разу при зустрічі на подвір`ї обзиває її нецензурними словами, погрожує «зарізати», а недавно, на очах неповнолітньої дитини намагався повісити собаку. Проживання разом з ним є нестерпним та небезпечним для здоров`я та життя позивача і її родини, оскільки при сварках та бійках він неодноразово погрожував ножем, а доньці при черговій сварці наніс тілесні ушкодження, порізавши їй руки. На прохання переїхати проживати в інше місце відповідач відмовляється. Це порушує її право на спокійне життя, завдає матеріальних, моральних та фізичних страждань. Заходи запобігання і громадського впливу, який здійснювався органами Національної поліції та судами шляхом притягнення до адміністративної відповідальності за вчинення насильства в сім`ї та видачу обмежувального припису виявилися безрезультатними, оскільки [PERSON] не припинив вчинення правопорушень, а навпаки, почав поводитися ще більш агресивно. Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до закону 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції» закріплені принципи непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок, квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Згідно ч. 1 ст. 116 Житлового кодексу України якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ст. 321 ЦК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» рішення суду про виселення є достатньою правовою підставою для зняття її з реєстрації при зверненні зацікавленої особи до відповідних органів в передбаченому законом порядку.

Outcome: approved