Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-09 00:00:00

23 квітня 2015 року позивач звернувся до суду з цим позовом, який обґрунтовує тим, що 01 березня 2013 року між публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» (надалі - ПАТ «ВТБ Банк») та [PERSON] (надалі - відповідачем) було укладено кредитний договір №R53100392961В (надалі - Договір), відповідно до умов якого ПАТ «ВТБ Банк» надало відповідачу грошові кошти в сумі 20 000 (двадцять тисяч) гривень на умовах платності, строковості та повернення у повному обсязі 01.03.2016 року або достроково у випадках, передбачених цим Договором, зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 17% річних. Відповідач зобов'язався в порядку та на умовах, що визначені Договором повернути кредитні кошти, сплатити проценти за користування ними, неустойки та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені Договором. 20.05.2014 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ТОВ «Факторингова Компанія «ФК Факторинг» було укладено договір відступлення права вимоги №200514 нв, відповідно до умов якого ТОВ «Факторингова Компанія «ФК Факторинг» набуло право грошової вимоги до відповідача реального та належного виконання обов'язків за договором №R53100392961В від 01.03.2013 року. Відповідно до умов договору про відступлення прав вимог №20/05/14-ц від 20.05.2014 року, укладеного між ТОВ «Факторингова Компанія «ФК Факторинг» (надалі - первісний кредитор) та ТОВ «Колекторське Агентство Фактор» (надалі - новий кредитор») первісний кредитор передав, а новий кредитор ТОВ «Колекторське Агентство Фактор» ( далі - позивач) набуло права вимоги до відповідача реального та належного виконання обов'язків за договором №R53100392961В від 01.03.2013 року. Відповідач порушив умови договору та станом на 23.04.2015 року заборгував позивачу 23 534 (двадцять три тисячі п'ятсот тридцять чотири) гривні 84 коп., із яких 18 103 (вісімнадцять тисяч сто три) гривні 72 коп. - заборгованість, яка була передана ПАТ «ВТБ Банк» позивачу, що підтверджується витягом з реєстру боржників; 5431 (п'ять тисяч чотириста тридцять одна) гривня 12 коп. - пеня за прострочення повернення кредитних ресурсів відповідно до п.7.1. кредитного договору. Вказану суму боргу та понесені судові витрати по сплаті судового збору представник позивача просить стягнути з відповідача. В судове засідання представник позивача не з'явився, подав письмову заяву про розгляд справи за його відсутністю, в якій просив позов задовольнити. Відповідач та його представник позовні вимоги визнали частково в розмірі заборгованості, яка згідно реєстру прав вимоги №1 від 19.04.2014 року була передана ПАТ «ВТБ Банк» позивачу в сумі 18 103 (вісімнадцять тисяч сто три) гривні 72 коп.. Позовні вимоги позивача в частині стягнення пені за прострочення повернення кредитних ресурсів відповідно до п.7.1. кредитного договору в сумі 5431,12 грн. відповідач та його представник не визнали. В обґрунтування заперечення проти позову в частині стягнення пені пояснили, що згідно з п.1 ч.2 ст.258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу,пені) застосовується позовна давність в один рік, тобто позивач має право вимагати стягнення з відповідача пеню за один рік до звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості. Згідно ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Приписами ст.262 ЦК України встановлено, що заміна сторін у зобов'язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності. Посилаючись на те, що позивач визначив розмір пені на свій розсуд, розрахунок пені за один рік до звернення до суду не надав, відповідач просив відмовити позивачу в задоволенні позовної вимоги про стягнення з нього пені в сумі 5431,12 грн.. Заслухавши пояснення відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено і не заперечується сторонами, що 01 березня 2013 року між ПАТ «ВТБ Банк») та [PERSON] було укладено кредитний договір №R53100392961В, відповідно до умов якого ПАТ «ВТБ Банк» надало відповідачу грошові кошти в сумі 20 000 гривень на умовах платності, строковості та повернення у повному обсязі 01.03.2016 року або достроково у випадках, передбачених цим Договором, зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 17% річних. 20.05.2014 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ТОВ «Факторингова Компанія «ФК Факторинг» було укладено договір відступлення права вимоги №200514 нв, відповідно до умов якого ТОВ «Факторингова Компанія «ФК Факторинг» з 19.10.2014 року набуло право грошової вимоги до відповідача реального та належного виконання обов'язків за договором №R53100392961В від 01.03.2013 року. Відповідно до умов договору про відступлення прав вимог №20/05/14-ц від 20.05.2014 року, укладеного між ТОВ «Факторингова Компанія «ФК Факторинг» та ТОВ «Колекторське Агентство Фактор» ТОВ «Факторингова Компанія «ФК Факторинг» передало, а ТОВ «Колекторське Агентство Фактор» з 19.10.2014 року набуло права вимоги до відповідача реального та належного виконання обов'язків за договором №R53100392961В від 01.03.2013 року. Згідно п.1 ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до вимог ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч.2 ст. 517 ЦК України боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні. Як на підтвердження надання відповідачу доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні за кредитним договором, позивач посилається на направлення відповідачу повідомлення про відступлення прав вимог за вихідним №613/255 від 25.11.2014 року та список №189. Відповідач заперечує факт отримання вказаного повідомлення від позивача. Статтею 57 ЦПК України установлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Частиною 1 ст. 58 ЦПК передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно із ч. 2 ст. 59 ЦПК обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо за своїм внутрішнім переконанням. В судовому засіданні встановлено, що на порушення вимог п. 67 Правил надання послуг поштового зв'язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 5 березня 2009 року N 270, наданий позивачем список №189 не засвідчений підписом відповідального працівника ТОВ «Колекторське Агенство Фактор» і не скріплений відповідною печаткою, зазначене в ньому прізвище одержувача не відповідає прізвищу відповідача, тому суд визнає його не належним доказом по справі. Крім того, позивачем не надано рекомендоване повідомлення про вручення відповідачу повідомлення про відступлення прав вимоги. Судом встановлено і визнається сторонами, що на момент переходу прав вимоги згідно реєстру прав вимоги №1 до додаткової угоди №6 від 19.11.2014 року позивач набув право вимоги про стягнення з відповідача боргу в сумі 18 103,72 гривні. Згідно ч.1 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Враховуючи визнання відповідачем позову в частині вимоги про стягнення з нього боргу в сумі 18 103,72 гривні, вимоги позивача в цій частині підлягають задоволенню. Крім цього, посилаючись на вимоги п.7.1. кредитного договору, позивач нарахував відповідачу за прострочення повернення кредитних ресурсів в період з 28.01.2015 по 23.04.2015 не враховуючи вихідні та святкові дні пеню в сумі 5431,12 грн., що підтверджується наданим ним розрахунком заборгованості. Як вбачається з вказаного розрахунку заборгованості, він не відповідає вимогам п.7.1.кредитного договору в частині розміру пені. Згідно з п.1 ч.2 ст.258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу,пені) застосовується позовна давність в один рік, тобто позивач має право вимагати стягнення з відповідача пеню за один рік до звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості. Відповідно до ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Приписами ст.262 ЦК України встановлено, що заміна сторін у зобов'язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності. Однак, зазначивши в позовній заяві, що розмір заборгованості [PERSON] за кредитним договором по пені за прострочення повернення кредитних ресурсів відповідно до п.7.1. кредитного договору станом на 23.04.2015 року становить 5431,12 грн., представник ТОВ «Колекторське Агентство Фактор» в порушення вимог ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України не надав суду розрахунок пені за один рік до звернення до суду, а саме:- з 23.04.2014 року по 23.04.2015 року, тому суд вважає, що в цій частині позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають. Відповідно до ст.88 ч.1 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в сумі 243,60 гривень.

Outcome: partial