Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-16 00:00:00

23 листопада 2016 року до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області звернувся представник позивач [PERSON], - [PERSON] із вищевказаною позовною заявою. В обґрунтування позовних вимог представник позивача вказував на ті обставини, що позивач [PERSON] є власником двокімнатної квартири, загальною площею 45,9 м кв., яка розташована за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Соборності (Косіора), буд.№83, кв.№2, відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 11 вересня 2014 року, номер НАЕ 044535, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу [PERSON] Вказував на те, що у вказаній вище спірній квартирі зареєстрованими значаться відповідач [PERSON], у котрого позивач [PERSON] придбав вищезазначену квартиру, та відповідач [PERSON], котрий є знайомим позивача [PERSON], та котрому останній дозволив зареєструватися в зазначеній квартирі, що підтверджується довідкою з місця проживання про склад сімї та реєстрацію, виданою 16 листопада 2016 року виконавчим комітетом Довгинцівської районної в місті ради за №3020. Однак, після продажу даної квартири позивачу [PERSON], відповідач [PERSON] не мешкає в ній, комунальні послуги не сплачує, прохання позивача [PERSON] з приводу зняття з реєстрації ігнорує. Відповідач [PERSON] взагалі ніколи не мешкав в даній квартирі, комунальні послуги ніколи не сплачував, прохання позивача [PERSON] з приводу зняття з реєстрації, також ігнорує. Крім того, відповідачі не є членами родини позивача [PERSON] Посилався на ті обставини, що виходячи з того, що відповідачі в добровільному порядку знятися з реєстраційного обліку не бажають, позивач [PERSON] вимушений був звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Враховуючи те, що позивач [PERSON] є єдиним власником спірної квартири, в якій відповідачі залишаються зареєстрованими, чим порушується його право власності на квартиру, представник позивача просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Позивач [PERSON] до зали суду не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, в порядку ст.38 ЦПК України скористався правом представництва своїх інтересів в залі суду зі сторони представника. Присутній у судовому засіданні представник позивача [PERSON], - [PERSON] (угода про надання правової допомоги від 21 листопада 2016 року (а.с.12), свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №2591 (а.с.13) надав пояснення в обґрунтування позовних вимог, підтримав їх у повному обсязі з підстав та мотивів викладених у позовній заяві, просив суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] до зали суду не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнав у повному обсязі, проти їх задоволення не заперечував (а.с.29). Відповідач [PERSON] до зали суду також не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав до суду аналогічну заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнав у повному обсязі, проти їх задоволення не заперечував (а.с.30). Суд вважає, що судове засідання можливо провести без участі відповідачів, на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового засідання технічними засобами, що буде відповідати вимогам ст.197 ЦПК України. Вислухавши пояснення представника позивача, повно, всебічно та об'єктивно дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Так, згідно положень ст.ст.15, 16 ЦК України, ст.3 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором. Захист цивільних прав, це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Відповідно до ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко і відеозаписів, висновків експертів (ст.57 ЦПК України). За загальними положеннями ЦПК України, обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Виходячи з вимог ст.ст.10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми. З письмових матеріалів справи судом встановлено, що позивач [PERSON] (а.с.10-11) є власником двокімнатної квартири, загальною площею 45,9 м кв., яка розташована за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Соборності (Косіора), буд.№83, кв.№2, відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 11 вересня 2014 року, номер НАЕ 044535, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу [PERSON] (а.с.7-8, 9). У вказаній вище спірній квартирі зареєстрованими значаться відповідач [PERSON], у котрого позивач [PERSON] придбав вищезазначену квартиру, та відповідач [PERSON], котрий як встановлено зі змісту позовної заяви та пояснень представника позивача наданих під час розгляду справи, є знайомим позивача [PERSON], та котрому останній дозволив зареєструватися в зазначеній квартирі, що підтверджується довідкою з місця проживання про склад сімї та реєстрацію, виданою 16 листопада 2016 року виконавчим комітетом Довгинцівської районної в місті ради за №3020 (а.с.6). Однак, після продажу даної квартири позивачу [PERSON], відповідач [PERSON] не мешкає в ній, комунальні послуги не сплачує, прохання позивача [PERSON] з приводу зняття з реєстрації ігнорує. Відповідач [PERSON] взагалі ніколи не мешкав в даній квартирі, комунальні послуги ніколи не сплачував, прохання позивача [PERSON] з приводу зняття з реєстрації, також ігнорує. Крім того, відповідачі не є членами родини позивача [PERSON] Дані обставини відповідачами спростовано не було, та визнано позовні вимоги у повному обсязі. Відповідно до ст.317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.2 ст.319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Стосовно вселення членів сімї у житлове приміщення, яке належить громадянину на підставі власності, це є результатом реалізації права власника, тому у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право. Статтею 15 ЦК України у частині 1 визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право (ч.1, ч.2 ст.16 ЦК України). Згідно ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст.405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Так, судом встановлено, що відповідачі у справі не будучи власниками квартири, залишаються зареєстрованими у ній, однак більш ніж один рік не проживають у квартирі, що належить на праві приватної власності позивачу, поважні причини їх відсутності за місцем реєстрації судом не встановлені, що свідчить про вчинення ними перешкод у користуванні власністю власнику, позивачу [PERSON], при цьому між сторонами відсутня домовленість щодо збереження права на житло, тому суд вважає, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та задовольняє їх в частині визнання відповідачів такими, що втратили право на користування даною квартирою. Щодо позовних вимог в частині зняття відповідачів з реєстраційного обліку у спірній квартирі, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. Таким чином, само по собі рішення суду про визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням, у відповідності до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», є підставою для подальшого зняття останніх з реєстрації в цьому приміщенні. При цьому, у постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши водночас одну із таких вимог, зокрема: про позбавлення права користування житловим приміщенням. З урахуванням встановлених в судовому засіданні обставин справи, суд оцінюючи, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги знайшли своє доведення в судовому засіданні, з підстав викладених вище, а тому підлягають частковому задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: partial