Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-10 00:00:00

24.05.2019 р. позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] , у якому просить визначити частки у праві спільної сумісної власності і вважати, що двохкімнатна ізольована квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] по Ѕ частині кожному; надати [PERSON] у володіння та користування кімнату площею 11,7 кв.м., а [PERSON] - кімнату площею 16.9 кв.м. у квартирі [ADDRESS] , залишивши службові приміщення квартири у загальному користуванні. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що двохкімнатна ізольована квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності їй та її синові [PERSON] - відповідачу по справі. Частки кожного з співвласників є рівними і становлять 1/2. У даній квартирі зареєстровані позив по, її син [PERSON] та онук позивача [PERSON] Житлова площа квартири складає 28,6 кв. м,, ідеальна частка кожного -14, 3 кв. м,, площа кожної з кімнат - 16, 9 кв. м, 11, 7 кв. м. Кімнати є ізольованими. Наразі [PERSON] займає кімнату площею 11,7 кв. м, яка менше її частки на 2,6 кв. м. Другу кімнату займає її онук. З приводу користування приміщеннями квартири між сторонами постійно виникають спори. Позивач зазначає, що хоче визначити порядок користування квартирою, потім розподілити особисті рахунки і здійснювати платежі тільки за себе, оскільки порозуміння з приводу користування квартирою та з приводу здійснення платежів сторони не досягли. На підставі викладеного позивач звернулась до суду з даним позовом. Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 29.05.2019 р. вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі з повідомленням (викликом) сторін. 15.07.2019 р. відповідачем подано відзив на позовну заяву, у якому він вказує, що не згоден з позовом. Посилається на те, що конфліктів з приводу користування квартирою немає. Раніше він сплачував за квартиру платежі у повному обсязі. Наразі там проживає його син, а бабуся не цікавиться його положенням і постійно вимагає гроші, хоча на відповідача та третю особу йде пільга. Позивач постійно ховає квитанції по сплаті комунальних послуг та вимагає він онука повної оплати, кажучи, що в неї немає грошей. Крім того, позивач неодноразово виганяла онука з квартири. Сплачувати кошти за різницю по квадратних метрах на користь позивача відповідач не має можливості. Правом на подачу відповіді на відзив позивач та представник позивача не скористались. Правом на подачу пояснень щодо позову та щодо відзиву третя особа не скористалась. В судове засідання позивач та її представник не з`явились, [PERSON] подала заяву про розгляд справи без її присутності, позовні вимоги підтримала. Відповідач у судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі, зазначив, що проти позову заперечує, та оплату комунальних платежів буде проводити регулярно. Третя особа у судове засідання не з`явилась, подав заяву про розгляд справи без його участі, проти позову заперечує. Згідно ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Беручи до уваги ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Ради Європи від 4 листопада 1950 року, що набрала чинності для України 11.09.1997 року, яка передбачає право кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, також беручи до уваги те, що сторони подали заяви про розгляд справи без їх участі, в силу положень ст. 223 ч. 1 ЦПК України, суд вважає за доцільне продовжити судовий розгляд за відсутності сторін. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3 статті 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими. Суд, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлені наступні фактичні обставини. Згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду 25.08.1998 р. за р.№2А-98133109, двокімнатна ізольована квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] (а.с.10). У вказаній квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с.13, 14). Положеннями ч.1, 2 ст.355 ЦК України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Тільки з визначенням часток кожного із співвласників, виникає право спільної часткової власності, у відповідності до вимог ст. 356 ЦК України. Право на виділ в натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, належить співвласнику, відповідно до вимог ч.1 ст. 370 ЦК України. У відповідності до ч. 2 ст. 370 та ч.2 ст. 372 ЦК України, у разі виділення частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено договором. При судовому розгляді наявність іншого договору щодо спірного майна судом не встановлено, підстав для зменшення або збільшення частки кожного співвласника також не знайдено. При цьому суду в достатній мірі наведено необхідність визначення часток саме в судовому порядку, оскільки добровільної згоди на припинення одного виду власності (спільної сумісної) та набуття іншого виду власності (спільної часткової) сторони не досягли. Таким чином, суду доведено, що частки кожного зі співвласників квартири [ADDRESS] , на момент її приватизації, були рівними, тобто кожен зі співвласників, зазначений у свідоцтві про право власності на житло, видане 25 серпня 1998 року Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду, набув право власності на 1/2 частку зазначеної квартири. Вимоги ст. 364 ЦК України передбачають право співвласника самостійно розпоряджатися своєю часткою у спільній частковій власності. Ст. 328 ЦК України передбачене набуття права власності на підставах, не заборонених законом. Згідно ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ч. 1 п. 1 ч. 2 ст. 76 , ч. 1, 2 ст. 77, ч. 1 ст. 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Частиною 1,3 ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу. Відповідач, заперечуючи проти позову, не надав суду жодного доказу, який би мав значення для вирішення даного спору. Положеннями ст..16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Враховуючи, що сторонами у справі не досягнуто згоди щодо користування спірною квартирою, суд вважає, що обраний позивачем спосіб захисту своїх інтересів не порушуватиме прав відповідача та прав інших осіб. Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши надані сторонами належні, допустимі та достовірні докази як кожний окремо, так і у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті приходить до висновку, що заявлені [PERSON] позовні вимоги про визначення часток у спільній сумісній власності та визначення порядку користування квартирою є обґрунтованими та підлягають задоволеню у повному обсязі. Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved