Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-14 00:00:00

22.02.2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики у розмірі 151250 грн., плати за користування грошовими коштами у розмірі 2469,73 грн., суми інфляційного збільшення заборгованості у розмірі 91356,21 грн., суми неустойки в розмірі 11105,48 грн., а всього 256\~181 грн. 42 коп. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 15.05.2014 року між ним та відповідачем був укладений договір позики, який був посвідчений приватним нотаріусом Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області, [PERSON], відповідно до умов якого, позивач [PERSON] передав у власність [PERSON] 151250 грн., а останній зобовязується повернути позикодавцю вказану суму грошових коштів на строк до 15.07.2014 року ( а.с. 6 ). Посилаючись на те, що відповідач ухилився від повного та своєчасного виконання умов договору позики в частині повернення суми боргу, позивач просив про стягнення з нього вищевказаної суми, суми інфляційного збільшення заборгованості, суми неустойки та плати за користування грошовими коштами. В судове засідання позивач [PERSON] не зявився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином, представник позивача [PERSON] в судовому засіданні, позовні вимоги підтримала, посилаючись на викладені в позовній заяві обставини справи, просила суд позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не зявився, судом про розгляд справи повідомлявся належним чином, за місцем реєстрації, про що свідчать судові повістки, які надсилалися рекомендованим листом з повідомленням. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши та оцінивши письмові докази по цивільній справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 15.05.2014 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, який був посвідченим приватним нотаріусом Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області, [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 223, відповідно до умов якого, позивач [PERSON] передав у власність [PERSON] грошові кошти в сумі 151250 грн., які останній зобов'язався повернути в строк до 15.07.2014 року ( а.с. 6 ). Відповідно до п. 3, 4 вищевказаного договору, позика встановлюється за плату. За користування грошовими коштами позивальник сплачує плату у розмірі 1 % річних. Зазначену вище суму разом із платою відсотків за строк користування позикою, позичальник зобовязується повернути готівкою. Пунктом 9 Договору передбачено, що у разі невиконання, або неналежного виконання позичальником умов цього договору, він сплачує неустойку у розмірі 5 % річних за кожен місяць просрочки. Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обовязки виникають з підстав, передбачених законодавством, зокрема з договорів та інших правочинів, в тому числі з договору позики. З положень ч. 1 ст. 1046, ст. 1047 ЦК України вбачається, що за договором позики (який укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян) одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Положення ч. 1 ст. 1049 ЦК України передбачають обовязок позичальника повернути позикодавцеві позику (кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у тій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За таких обставин, з врахуванням положень ст.ст. 526, 530 ЦК України, суд вважає, що відповідач зобов'язаний належним чином виконати свої зобов'язання, що виникли з відносин позики. Факт невиконання відповідачем обумовленого обовязку матеріалами справи не спростовано. Між тим, положення ч. 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України вказують на обов'язок кожної сторони довести належними доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України в разі несвоєчасного повернення суми позики, позичальник не звільняється від виконання зобовязання та зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України, зокрема, суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При цьому, нараховані відповідно до ст. 625 ЦК інфляційні втрати та 3% річних за неправомірне користування чужими коштами мають компенсаційний, а не штрафний характер і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягає стягненню борг з урахуванням 5 % процентів річних у розмірі 11105,49 грн., плата за користування грошовими коштами у розмірі 2469,73 грн. та сума інфляційного збільшення заборгованості у розмірі 91356,21 грн. В силу ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача [PERSON] підлягають стягненню судові витрати в розмірі 2561 грн. 81 коп.

Outcome: approved