Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-12 00:00:00

22.12.2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу кредитором спадкодавця. 08.04.2021 року позивачем було подано уточнену позовну заяву до [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу кредитором спадкодавця. В обґрунтування уточнених позовних вимог позивач зазначив, що 29.05.2018 між громадянином [PERSON] , [INFO] , паспорт [NUMBER] виданий Гуляйпільським РВ МВС 16.06.2000 року, ідентифікаційний код платника податків № [NUMBER] , який проживав за адресою: [ADDRESS] та [PERSON] було укладено договір позики на суму одна тисяча сімсот доларів США. За цим договором [PERSON] передав [PERSON] гроші, а останній зобов`язався їх повернути. З урахуванням офіційного курсу долара США до української гривні станом на 17.12.2020, який становить 27,7373 грн за 1 долар США, борг складає 47 153,41 грн. Як слідує далі з позову, [PERSON] з відзивів [PERSON] (син боржника) від 26.11.2020 року на позовну заяву по справі № 315/1591/20 та на позовну заяву № 315/1594/20 дізнався, що боржник - [PERSON] , помер. Спадкоємці боржника не повідомляли у відповідності до вимог ч. 1 ст. 1281 ЦК України [PERSON] про смерть [PERSON] та відкриття спадщини. Далі в позові зазначив про те, що 04.12.2020 року направив на адресу [PERSON] заяву про заявлення вимог кредитора та просив спадкоємця ( [PERSON] ) погасити борг боржника. Проте останнім не вчинено жодних дій на погашення заборгованості спадкодавця. Аналогічну заяву 04.12.2020 року позивач направив на адресу Гуляйпільської державної нотаріальної контори Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро). У зв`язку з тим, що Гуляйпільська державна нотаріальна контора Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) відмовилась надати інформацію про заведену спадкову справу після померлого [PERSON] , на цей час встановити повне коло спадкоємців та повну спадкову масу не можливо. Зазначив, що з матеріалів спадкової справи № 17/2020 вбачається, що [PERSON] 28.10.2019 було складено заповіт на ім`я [PERSON] та [PERSON] . Із заявами про прийняття спадщини звернулись [PERSON] (заява від 26.02.2020 року), а також [PERSON] (заява від 26.02.2020 року). Отже, спадкоємці [PERSON] , зокрема [PERSON] та [PERSON] мають сплатити заборгованість, яка виникла за договором позики від 29.05.2018 року між громадянином [PERSON] та [PERSON] та яка станом на 17.12.2020 року складає 47 153,41 грн. шляхом одноразового платежу. Прохає стягнути солідарно з [PERSON] , [INFO] , ІНН [NUMBER] , паспорт [NUMBER] від 17.06.2011 виданий Гуляйпільським РВ УМВС України в Запорізькій області, адреса проживання: [ADDRESS] та [PERSON] , ІНН [NUMBER] , [INFO] , паспорт [NUMBER] від 22.03.2017 виданий Гуляйпільським РС УДМС України в Запорізькій області, адреса проживання [ADDRESS] на користь [PERSON] , ІПН [NUMBER] , суму боргу 47 153,41 грн (сорок сім тисяч сто п`ятдесят три гривні сорок одна копійка), витрати по сплаті судового збору у розмірі 840,80 грн (вісімсот сорок гривень вісімдесят копійок) та витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 5 000 грн 00 коп (п`ять тисячі гривень нуль копійок). В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки не повідомив, заяв, клопотань суду не надав. В судовому засіданні представник позивача адвокат Грона Д.С. позовні вимоги підтримав, прохав їх задовольнити з підстав, викладених у позові та на підставі наявних у справі доказів, стягнути з відповідачів солідарно суму боргу та судові витрати. Наголосив на тому, що відповідачі прийняли спадщину за заповітом після смерті [PERSON] . Зазначив про те, що відповідачі були повідомлені нотаріусом, в тому числі і відповідач [PERSON] - хоча й опосередковано, а не прямо позивачем, оскільки позивач звернувся до нотаріальної контори. Також вказав про те, що відповідно до постанови ВСУ №640/6274/16ц від 18.09.2019 року, доводити вартість майна повинен відповідач (спадкоємець). Обома відповідачами були отримані в спадок від [PERSON] транспортні засоби. Вимоги були заявлені саме солідарно, так як кожен зі спадкоємців може відшкодувати частину боргу за рахунок майна, яке він отримав. В судове засідання відповідачі [PERSON] , [PERSON] не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, відповідач 1 надав заяву про розгляд справи за його відсутності. В судовому засіданні представник відповідачів адвокат Рябко Ю.М. проти позовних вимог заперечував у повному обсязі, вважав позовні вимоги недоведеними, зазначив про те, що відповідачами не були отримані свідоцтва про право на спадщину і вони їх не мають, так як їх не існує. Вказав на те, що стороною позивача не доведено, що розписку складено саме померлим [PERSON] , а також про неможливість відповідачів нести солідарну відповідальність. Вказав, що єдиний доказ, на якому ґрунтується позов - розписка [PERSON] не доводить існування правовідносин між померлим та позивачем. Спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора в межах вартості майна, одержаного у спадщину, тобто кожен особисто у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Тоді як позивачем взагалі не надано доказів того, що відповідачі отримали свідоцтво про право на спадщину та стали власниками майна після померлого [PERSON] . Крім того, позивачем до [PERSON] взагалі не було направлено заяви з вимогами кредитора у шестимісячний строк, а тому останній позбавлений права будь-якої вимоги до неї. Суд, заслухавши учасників процесу, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню за таких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини. Відповідно до копії розписки від 29.05.2018 року (оригінал надавався представником позивача для огляду), складеної [PERSON] , останній [INFO] , взяв у [PERSON] гроші в сумі 1700 доларів США та зобов`язується їх повернути до 01.11.2018 року (а.с. 6, 112). 04.12.2020 року позивачем [PERSON] , як кредитором спадкодавця, направлено відповідачу [PERSON] заяву про заявлення вимог кредитора, в якій прохав повернути запозичені [PERSON] кошти у розмірі 1700 доларів США, яка була направлена відповідачу 04.12.2020 року, згідно фіскального чеку (а.с. 8, 9, 114, 115). Аналогічну заяву було 04.12.2020 року направлено на адресу Гуляйпільської державної нотаріальної контори (а.с. 10, 11, 116, 117). 02.12.2020 року за №341/01-16 адвокату позивача Гроні Д.С. Гуляйпільською державною нотаріальною конторою Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) було повідомлено про неможливість надання інформації стосовно відкриття спадкової справи після померлого [PERSON] (а.с. 21). 17.02.2021 року від приватного нотаріуса Гуляйпільського районного нотаріального округу Запорізької області Демченко Т.М. надійшли матеріали спадкової справи №17/202 після смерті [PERSON] (а.с. 52-84). З матеріалів спадкової справи вбачається, що 26.02.2020 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до приватного нотаріуса Гуляйпільського районного нотаріального округу Запорізької області Демченко Т.М. з заявами про прийняття спадщини за заповітом після померлого батька - [PERSON] (а.с. 53, 65, 127-128, 129-130). Їхня мати [PERSON] звернулася 26.02.2020 року з заявою, відповідно до якої відмовлялася від належного права на обов`язкову частку спадкового майна після смерті її чоловіка [PERSON] та від частини майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (а.с. 70). Згідно копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 29.10.2019 року Гуляйпільським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, [INFO] помер [PERSON] , [INFO] (а.с. 57). Згідно копії заповіту, складеного 28.10.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Гуляйпільського районного нотаріального округу Запорізької області Демченко Т.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 31156, [PERSON] заповідав [PERSON] 1/4 частину житлового будинку [ADDRESS] , та автомобіль марки ВАЗ 2106, 1978 року випуску реєстраційний № [NUMBER] , [PERSON] - автомобіль марки ЗАЗ 110206, 2001 року випуску, реєстраційний № [NUMBER] (а.с. 58, 126). Згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 10.11.1971 року, [INFO] народився відповідач [PERSON] , батьками якого зазначені [PERSON] та [PERSON] (а.с. 60). Відповідач [PERSON] , [INFO] , паспорт серії [NUMBER] виданий 17.06.2011 року Гуляйпільським РВ ГУМВС України в Запорізькій області, зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 61-62). Згідно копії довідки Управління «Центр надання адміністративних послуг» виконавчого комітету Гуляйпільської міської ради №1087 від 24.02.2020 року, [PERSON] , [INFO] , з 05.09.2014 року до дня своєї смерті [INFO] був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 64). Згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 27.04.1981 року, [INFO] народилася відповідач [PERSON] , батьками якої зазначені [PERSON] та [PERSON] (а.с. 66). 01.02.2003 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] та після реєстрації шлюбу отримала прізвище « [PERSON] », що підтверджується копією відповідного свідоцтва про одруження (а.с. 66 зворот). 28.01.2017 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище на « [PERSON] », що підтверджується копією відповідного свідоцтва про шлюб (а.с.67). Відповідач [PERSON] , [INFO] , паспорт серії [NUMBER] виданий 22.03.2017 року Гуляйпільським РС УДМС України в Запорізькій області, зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 68). Матеріали спадкової справи містять повідомлення від Гуляйпільської державної контори про направлення за належністю претензій, а також самі претензії: [PERSON] за договором займу №07/04, укладеного ним з [PERSON] 23.04.2018 року та розписку [PERSON] (а.с. 73, 74, 75, 76), заяву про заявлення вимог кредитора [PERSON] з розпискою [PERSON] (а.с. 78, 79, 80). Згідно відповіді на претензію приватного нотаріуса Гуляйпільського районного нотаріального округу Запорізької області Демченко Т.М. вих. № 6 від 20.01.2021 року, направленої [PERSON] , 26.02.2020 року після смерті [PERSON] було заведено спадкову справу №17/2020 на підставі звернення спадкоємців, претензія передана Гуляйпільською державною нотаріальною конторою та зареєстрована 18.01.2021 року за №20/02-14 та спадкоємці будуть повідомлені про заявлені вимоги згідно ст. 1282 ЦК (а.с. 81, 125). 20.01.2021 року за вих. 7/02-14 на адресу [PERSON] та за вих. №8/02-14 на адресу [PERSON] приватним нотаріусом Гуляйпільського районного нотаріального округу Запорізької області Демченко Т.М. направлено повідомлення про отримання претензії в порядку ст. 1281 ЦК України з роз`ясненням положень вищевказаної статті стосовно задоволення вимог кредитора спадкоємцем (а.с. 82, 83). Згідно Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) №63502846 виданої 10.02.2021 року приватним нотаріусом Гуляйпільського районного нотаріального округу Запорізької області Демченко Т.М., інформація про спадкодавця: [PERSON] , спадкова справа: 655836626 номер у нотаріуса 17/2020. Дата заведення: 26.02.2020 року, стан: чинний (а.с. 84). 26.02.2021 року відповідачем [PERSON] було подано відзив на позов, в якому ним зазначалося про недоведеність існування правовідносин між його батьком та позивачем та того, що саме він є спадкоємцем після смерті батька, позов прохав залишити без задоволення (а.с. 88). 20.09.2021 року представник відповідача [PERSON] адвокат Рябко Ю.М. надав пояснення, де зазначив що єдиний доказ, на якому ґрунтується позов - розписка [PERSON] не доводить існування правовідносин між померлим та позивачем. Спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора в межах вартості майна, одержаного у спадщину, тобто кожен особисто у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Тоді як позивачем взагалі не надано доказів того, що відповідачі взагалі отримали свідоцтво про право на спадщину та стали власниками майна після померлого [PERSON] . Крім того, позивачем до [PERSON] взагалі не було направлено [PERSON] вимоги кредитора у шестимісячний строк, а тому взагалі позбавлений права будь-якої вимоги до неї (а.с. 175). Суд, задовольняючи позов частково, виходить з наступного. Згідно ч.1, ч.2 п.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини. Статтею 3 ЦК України передбачено, що однією з загальних засад цивільного законодавства є свобода договору. Згідно ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно ч.1 ст.627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України). Згідно ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно доч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ст.192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Відповідно до ст.530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись в строк, що передбачений умовами Договору. Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Судом встановлено, що до суду звернувся позивач, як позикодавець за договором позики, укладеним 29.05.2018 року між ним та [PERSON] , з позовом до відповідачів, як спадкоємців позичальника, з вимогою про стягнення боргу. Суд доходить висновку, що договір позики від 29.05.2018 року укладено сторонами у відповідності до ст. ст. 1046, 1047 ЦК України, в письмовій формі за волевиявленням обох сторін, кожна із сторін розуміла мету укладення договору, а тому він вважається укладеними з моменту написання [PERSON] розписки від 29.05.2018 року, яка складена на підтвердження укладення договору позики та його умов і факту передачі грошових сум позичальнику. Таким чином, факт укладення між [PERSON] та [PERSON] 29.05.2018 року договору позики підтверджується належним та допустимим письмовим доказом: розпискою відповідача від 29.05.2018 року, а тому суд вважає доведеним факт існування боргового зобов`язання. Так, Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 вересня 2013 року розглянув справу №6-63цс13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Зазначене також узгоджується з правовою позицією наведеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц, провадження № 14-465цс18. Розписка є документом, який боржник видає кредитору, підтверджуючи як укладення договору позики, так і його умови, а також, засвідчуючи отримання певної грошової суми. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. Відповідно до ст.545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Отже, суд вважає, що наявність оригіналу боргової розписки у кредитора свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Така правова позиція повністю узгоджується з практикою Верховного Суду, висловленої у постанові від 02 березня 2020 року в справі № 355/1301/18. Відповідно до ч.1 ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ч.1 ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч.3 ст.46 цього Кодексу). Спадкування за законом застосовується у випадках відсутності заповіту. Відповідно до ч.ч.1,3 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до ст. 1281 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги. Відповідно до ст. 1282 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі. Відповідно до п.189 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України №20/5 від 03.03.2004 року, який втратив чинність на підставі Наказу Міністерства юстиції № 296/5 від 22.02.2012 року, нотаріус за місцем відкриття спадщини в строк, установлений статтею 1281 Цивільного кодексу України, приймає претензії від кредиторів спадкодавця. Претензії мають бути заявлені у письмовій формі і прийняті незалежно від строку настання права вимоги. Про претензію, що надійшла, нотаріус доводить до відома спадкоємців, які прийняли спадщину, або виконавця заповіту. Відповідно до п.2.1 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції № 296/5 від 22.02.2012 року, спадкова справа заводиться нотаріусом за місцем відкриття спадщини на підставі поданої (або такої, що надійшла поштою), зокрема, претензії кредиторів. Однак обов`язок нотаріуса повідомляти спадкоємців про надходження претензії від кредиторів спадкодавця - відсутній. Судом встановлено, що до суду звернувся позивач, як кредитор спадкодавця [PERSON] , який помер [INFO] , з позовом до його спадкоємців за заповітом - [PERSON] та [PERSON] , з вимогою відповідно до ст.1282 ЦК України про стягнення з них боргу, посилаючись на те, що останні прийняли спадщину після нього, так як звернулися до нотаріуса з відповідними заявами. У разі смерті фізичної особи, боржника за зобов`язанням у правовідносинах, що допускають правонаступництво в порядку спадкування, обов`язки померлої особи (боржника), за загальним правилом, переходять до іншої особи її спадкоємця, тобто відбувається передбачена законом заміна боржника в зобов`язанні, який несе відповідальність у межах вартості майна, одержаного в спадщину. Таким чином, правовідносини, що виникли між кредитором і боржником (який помер), після його смерті трансформуються в зобов`язальні правовідносини, що виникли між позикодавцем і спадкоємцями боржника й вирішуються в порядку положень ст.1282 ЦК. При вирішенні спорів про стягнення заборгованості за вимогами кредитора до спадкоємців боржника для правильного вирішення справи необхідно встановити такі обставини: - чи пред`явлено вимогу кредитором спадкодавця до спадкоємців боржника у строки, визначені в ч.ч.2,3 ст.1282 ЦК, оскільки в разі пропуску таких строків на підставі ч.4 ст.1281 ЦК кредитор позбавляється права вимоги; - коло спадкоємців, які прийняли спадщину; - при дотриманні кредитором строків, визначених у ст.1282 ЦК, та правильному визначенні кола спадкоємців, які залучені до участі у справі як відповідачі, суд установлює дійсний розмір вимог кредитора (перевіряє розрахунок заборгованості станом на день смерті боржника, який є днем відкриття спадщини); - при доведеності та обґрунтованості вимог кредитора суду належить установити обсяг спадкового майна та його вартість, визначивши тим самим межі відповідальності спадкоємця (спадкоємців) за боргами спадкодавця відповідно до ч.1 ст.1282 ЦК України. Зазначене викладено також і в рішеннях ВС, зокрема в постанові від 18 вересня 2019 року у справі №640/6274/16-ц та від 19 лютого 2020 року № 607/98/17. Щодо строків звернення позивача з вимогою до відповідачів суд зазначає наступне. З огляду на вимоги ст.1281 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) саме кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Вказане також підтверджується правовими висновками, викладеними в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 року (справа №522/407/15-ц, провадження №14-53цс18), відповідно до яких: - оскільки зі смертю позичальника зобов`язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, строки пред`явлення кредитодавцем вимог до спадкоємців позичальника, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються статтями 1281 і 1282 ЦК України; - кредитор має пред`явити свою вимогу до спадкоємців протягом 6 місяців з дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, незалежно від настання строку вимоги, а якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, то не пізніше одного року від настання строку вимоги; - наслідком пропуску кредитором вказаних строків звернення з вимогою до спадкоємців є позбавлення кредитора права вимоги; - сплив визначених ст. 1281 ЦК України строків пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців має наслідком позбавлення кредитора права вимоги за основним і додатковим зобов`язаннями, а також припинення таких зобов`язань. Також, ВС в своїй постанові від 11 липня 2018 року у справі № 495/1933/15-ц (провадження № 61-14038св18) роз`яснив, що ст. 1281 ЦК України не встановлює певного порядку пред`явлення вимог кредиторів. Пред`являння вимог може відбуватися як безпосередньо спадкоємцю, так і через нотаріуса. При цьому, на відміну від пред`явлення вимоги безпосередньо до спадкоємців, кредитор, скеровуючи претензію до нотаріуса, не зобов`язаний зважати на факт прийняття спадщини, оскільки нотаріус повинен прийняти відповідну заяву незалежно від того, чи прийняв спадщину хоча б один із спадкоємців і чи встановлені спадкоємці взагалі. [INFO] помер [PERSON] .. З позову вбачається, що про його смерть позивач дізнався при розгляді іншої цивільної справи з відзиву відповідача [PERSON] від 26.11.2020 року. Вказані обставини в даній справі відповідачами не спростовувалися. 04.12.2020 року кредитор направив претензію відповідачу [PERSON] та до Гуляйпільської державної нотаріальної контори. Після отримання відомостей про спадкову справу та її витребування, позовні вимоги 08.04.2021 року були уточнені та звернуті і до відповідача [PERSON] . До того часу, позивач 20.11.2020 року самостійно скеровував до Гуляйпільської державної нотаріальної контори лист-запит про наявність спадкової справи після смерті [PERSON] .. Зазначений запит нотаріусом е було задоволено, що випливає з її відповіді від 02.12.2020 року. 13.01.2021 року Гуляйпільська державна нотаріальна контора перенаправила заяви позивача до приватного нотаріуса Гуляйпільського районного нотаріального округу Запорізької області Демченко Т.М., яка їх отримала 18.01.2021 року. 20.01.2021 року приватний нотаріус Демченко Т.М. надіслала відповідні повідомлення про наявність претензій кредиторів на адресу обох спадкоємців, які зазначені відповідачами по справі. Тому, суд приймає до уваги посилання позивача на те, що він пред`явив свої вимоги до спадкоємців [PERSON] у встановлений строк шляхом направлення 04.12.2020 року як безпосередньо відповідачу [PERSON] , так і до Гуляйпільської державної нотаріальної контори для інших можливих спадкоємців, зокрема [PERSON] , претензії кредитора в порядку ст.1281 ЦК України. Коло спадкоємців визначено в заповіті спадкодавця, та ними є відповідачі по справі. Останні 26.02.2020 року звернулися в установленому порядку до приватного нотаріуса Гуляйпільського районного нотаріального округу Демченко Т.М. з заявами про прийняття спадщини за заповітом. Дружина померлого надала заяву від 26.02.2020 року про відмову в отриманні спадщини. Щодо обсягу спадкового майна отриманого відповідачами у спадщину та визначення його вартості, суд зазначає наступне. З огляду на вимоги ст.1282 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Наявні в матеріалах справи докази та витребувана судом копія спадкової справи №17/2020 після смерті [PERSON] містить відомостей про майно, яке заповідалося та одержане у спадщину відповідачами - [PERSON] та [PERSON] .. Спадкодавець помер [INFO] , за життя ним було складено заповіт на користь своїх дітей - [PERSON] та [PERSON] . За заповітом [PERSON] від 28.10.2019 року, він заповідав [PERSON] 1/4 частину житлового будинку [ADDRESS] , та автомобіль марки ВАЗ 2106, 1978 року випуску реєстраційний № [NUMBER] , [PERSON] - автомобіль марки ЗАЗ 110206, 2001 року випуску, реєстраційний № [NUMBER] . На момент смерті спадкодавця ніхто з відповідачів разом з ним не проживав. Дружина [PERSON] - [PERSON] , яка була зареєстрована з ним за однією адресою на момент його смерті, відмовилася від права на спадщину, підтвердження чого міститься в матеріалах спадкової справи. Згідно з ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ч.1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. За змістом ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно з ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14.08.2019 року в справі № 523/3522/16-ц зроблено висновок, що законодавець розмежовує поняття «виникнення права на спадщину» та «виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини» і пов`язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям як майнового права, зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину та не здійснив державну реєстрацію права. Цей висновок було підтримано і в постанові ВС від 30.10.2019 року № 289/1818/16-ц (провадження № 61-17763 св 18). Таким чином, відсутність у відповідачів свідоцтв про право на спадщину на вказане майно в силу вимог ч. 3 ст. 1296 ЦК України не позбавляє їх права на спадщину та не може свідчити про те, що вони не прийняли спадщину після смерті батька. Відповідно до постанови ВСУ від 23.05.2018 року № 192/2761/14 (провадження № 61-4724св18), хоч отримання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину є правом, а не обов`язком, відсутність такого свідоцтва не є підставою для відмови у стягненні з нього боргу. При цьому, суд звертає увагу на те, що [PERSON] зобов`язаний був звернутися до нотаріуса щодо отримання такого свідоцтва, оскільки серед іншого майна останній успадкував 1/4 частину житлового будинку. Відповідно до постанови ВСУ від 18.09.2019 року №640/6274/16-ц та від 19.02.2020 року № 617/98/17, доводити обсяг спадкового майна та його вартість повинен спадкоємець, який заперечує проти вимог кредитора. Дійсною вартістю спадкового майна є ринкова грошова оцінка його на момент відкриття спадщини. Відповідальність спадкоємців за борги спадкодавця носить частковий характер і обмежується вартістю майна, успадкованого цією особою. Проте у виключних випадках, наприклад, при неподільності предмета зобов`язання, відповідальність спадкоємців буде солідарною (ст. 543 ЦК України) і кредитор матиме змогу вимагати виконання вимоги як від усіх спадкоємців разом, так і від кожного окремо, причому як повністю, так і в частині боргу. Спадкоємець, який виконав спільне зобов`язання, має право пред`явити зворотну вимогу до кожного з решти боржників у рівній частці (ст. 546 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 183 ЦК України, неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Дійсно відповідно до постанови ВС від 16.10.2019 року у справі № 638/3334/16-ц (провадження № 61-10941св19) йшла мова про неможливість солідарного стягнення зі спадкоємців боргу спадкодавця без визначення їх часток та вартості спадкового майна. В даній справі, суд приймає до уваги те, що є наявним заповіт, який не визнаний недійсним, та відповідно до якого було визначено конкретне майно, яке успадкував кожний зі спадкоємців без визначення їх часток із загальної спадкової маси. При цьому, ці речі є неподільними, зокрема автомобілі. Ринкова вартість будь-якого з автомобілів є більшою від суми боргу. За таких обставин, суд вважає за можливе допустити солідарне стягнення боргу. Разом з тим, визначаючи дійсний розмір вимог кредитора суд зазначає таке. Так, розрахунок заборгованості повинен здійснюватися на день смерті боржника, який є днем відкриття спадщини. Такий висновок також викладений, зокрема, в постановах ВС від 18.09.2019 року № 640/6274/16-ц та від 19.02.2020 року у справі № 607/98/17 (провадження № 61-27515св18). Відповідно до інформації на сайті Національного банку України щодо курсу валют станом на 29.10.2019 року один долар США по курсу становить 25,07 грн., отже сума боргу за договором позики від 29.05.2018 року повинна складати: 1700 доларів США х 25,07 грн. = 42619 грн. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи на підставі наданих сторонами доказів, в межах заявлених позовних вимог. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Тому, суд доходить висновку, що позивачем відповідно до вимог ст.81 ЦПК України доведено наявність обставин, передбачених в ст. 1282 ЦК України. За таких обставин суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову, але в розмірі суми боргу, який визначений на день смерті спадкодавця, а не на день звернення з позовом до суду. Витрати позивача, пов`язані з правничою допомогою адвоката в розмірі 5000 грн., слід задовольнити з наступних підстав. За змістом ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат враховується гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до ч.3 ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Позивачем надано суду докази на підтвердження понесених витрат: договір про надання правничої (правової) допомоги від 01.06.2020 року; акт приймання-передачі наданих юридичних послуг за договором про надання правничої (правової) допомоги від 01.06.2020 року на суму 5000 грн. від 09.12.2020 року; рахунок на оплату №3 від 09.12.2020 року на суму 5000 грн.; квитанцію №ПН79049 від 09.12.2020 року на суму 5000 грн.; ордер на надання правової допомоги серії АР №1031776 від 17.12.2020 року; свідоцтво про право зайняття адвокатською діяльністю на ім`я Грона Д.С. (а.с.12-18). Таким чином, суд вважає, що розмір витрат на правничу допомогу адвоката в сумі 5000 грн. не є завищеним і підлягає стягненню з відповідачів, які в свою чергу не подавали клопотань про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, а тому у суду відсутні підстави надавати оцінку кількості часу витраченого адвокатом на виконання відповідних робіт. Стаття 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги були задоволені частково, а саме на 90,38%, то з відповідачів підлягає стягненню сума судового збору в розмірі 759,92 грн..

Outcome: partial