Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-09 00:00:00

22 квітня 2020 року позивач [PERSON] (далі - Позивач), в інтересах якого діє адвокат Ратушна Р.П., звернувся до суду з позовом, який у подальшому уточнив (в ред. від 07 серпня 2020 року), до відповідачів [PERSON] (далі - Відповідач-1), [PERSON] (далі - Відповідач-2) про стягнення заборгованості. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 30 липня 2008 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, згідно з умовами якого позивач передав Відповідачу-2, а остання отримала 330600,00 грн. строком до 01.08.2009 з щомісячною виплатою 4; від суми заборгованості. У зв`язку з тим що грошові кошти не були повернені у строк, Позивач звернувся до суду, і рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 28.04.2011 стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу у розмірі 33600,00 грн., 3% річних 585,47 грн. за період з 01.08.2009 по 28.02.2010, індекс інфляції 2452,80 грн. за період з 01.08.2009 по 28.02.2010, розмір облікової ставки НБУ 2007,95 грн., судові витрати 3506,46 грн. Станом на 13.04.2020 сума заборгованості за договором не сплачена, судове рішення не виконано. Позивач зазначає, що на існуючу заборгованість у розмірі 33600 грн. можуть бути нараховані 3% річних за період з 01.03.2010 по 13.04.2020 у розмірі 10203,49 грн. та інфляційні втрати за той же період у сумі 56478,24 грн. Крім того, на думку позивача, з урахуванням того, що заборгованість за договором позики не сплачено та вона існує станом на 13.04.2020, то з відповідачів підлягає стягненню щомісячні виплати 4% від суми заборгованості за період з 30.08.2008 до 30.03.2020 у розмірі 186816,00 грн. Таким чином, позивач просить суд стягнути з відповідачів солідарно заборгованість за договором позики у сумі 253497,73 грн., з яких 3% річних 10203,49 грн., інфляційні втрати 56478,24 грн. та 4% річних 186816,00 грн., а також понесені позивачем судові витрати на оплату судового збору у сумі 2534,98 грн. та на професійну правничу допомогу 5000 грн. Ухвалою суду від 11 червня 2020 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 20 липня 2020 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, у якому він позовні вимоги не визнав, просив відмовити у задоволенні позову, оскільки, на його думку, вимога щодо стягнення щомісячних виплат 4% від суми заборгованості за договором позики від 30.07.2008 є безпідставною, так як проценти сплачуються під час дії договору, а термін договору на теперішній час закінчений. Крім того, просив застосувати позовну давність до вимог про стягнення 3% річних та інфляційних витрат, посилаючись на те, що зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки), таким чином, строк позовної давності, на думку позивача, сплив і це є підставою для відмову у позові згідно ст. 267 ЦК України. 07 серпня 2020 року від позивача надійшла позовна заява, у якій позивач уточнив вимоги в частині стягнення судових витрат, а саме витрат на професійну правничу допомогу адвоката. В іншій частині позовна заява та вимоги виклав без змін. 07 серпня 2020 року від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій позивач не погодився із думкою відповідача про сплив позовної давності, оскільки 3% річних не є неустойкою у розмінні ст. 549 ЦК України. Нараховані на суму боргу інфляційні витрати та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання. Наявність судового рішення не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України за увесь час прострочення, а тому позивач має право на отримання 3% річних та інфляційних витрат з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Представник позивача до суду не з`явилася, в наданій суду письмовій заяві просила розглянути справу за її відсутності, підтримала позовні вимоги у повному обсязі. Від відповідачів надійшли заяви про проведення судового розгляду справи без їх участі, позовні вимоги не визнали у повному обсязі. Суд, перевіривши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, приходить до висновку про часткове задоволення позову з таких підстав. Рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 квітня 2011 року, яке набрало законної сили 27 червня 2011 року, встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики від 30 липня 2008 року, згідно з умовами якого [PERSON] отримала у позику 33600 грн. строком до 01 серпня 2009 року з щомісячною сплатою у розмірі 4% від суми заборгованості (а.с. 10). Крім того, суд у своєму рішенні встановив, що оскільки [PERSON] уклала договір в інтересах сім`ї для спільного використання з чоловіком [PERSON] , то відповідно останній несе солідарну відповідальність разом із [PERSON] . Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Зазначеним рішенням суду стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу 38 646,22 грн. Як вбачається із копії рішення сума, яка стягнута судом, складається з 33600,00 грн. сума боргу, 3% річних - 585,47 грн., розміру облікової ставки НБУ - 2007,95 грн., індекс інфляції 2452,80 грн. Постановою державного виконавця Покровського ВДВС м. Кривий Ріг ГТУЮ у Дніпропетровській області від 30.12.2018, ухвалено. У ВП № 56398900 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу у розмірі 42152,68 грн. за виконавчим листом № 2-1454/11 від 28.07.2011, вказаний виконавчий документ повернутий стягувану, у зв`язку із відсутністю у боржника майна (а.с. 64). Отже, на теперішній час рішення суду від 28.04.2011 не виконано і ця обставина не оспорюється учасниками справи, а тому не підлягає доказуванню відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України. У своїй претензії від 24 лютого 2020 року, надісланої на адресу Відповідачів, Позивач вимагав у семиденний строк з дня отримання претензії перерахувати на рахунок позивача 257 527,32 грн., яка складається з 3% річних у розмірі 10060,28 грн., інфляційних витрат у сумі 63339,04 грн., щомісячних виплат 4% від суми заборгованості за договором позики від 30.07.2008 у розмірі 184128,00 грн. (а.с. 11-14). Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Забезпечувальне зобов`язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. Отже з припиненням основного зобов`язання, припиняється і забезпечувальне зобов`язання. Таким чином, якщо за рішенням суду стягнуто заборгованість за кредитним договором у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів. Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (№ 14-10цс18). За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу. Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором позики, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Таким чином, з ухваленням рішення про стягнення боргу у 2011 році зобов`язання відповідачів сплатити заборгованість за договором позики не припинилося та триватиме до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Разом з тим главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу). Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Ураховуючи, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (№ 14-254цс19). У цій справі [PERSON] пред`явив позов 22 квітня 2020 року. У своєму позові позивач визначає період нарахування інфляційних витрат та 3% річних, обмежуючи їх датою 13 квітня 2020 року, тобто датою на яку здійснений розрахунок. Згідно із ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З огляду на зазначене, суд доходить до висновку про застосування строку позовної давності щодо стягнення інфляційних втрат та 3 % річних, а тому стягненню підлягає сума у межах строку позовної давності за три роки до звернення до суду з позовом, тобто з 22.04.2017 по 13 квітня 2020 року, тобто по дату розрахунку, вказану у позові. Суд, дослідивши розрахунок інфляційних витрат та 3 % річних, проведений позивачем, провів власний розрахунок за визначений вище період, а саме інфляційні витрати за період з 22 квітня 2017 року по 22 квітня 2020 року складають 7623,84 грн. за формулою [33600 грн. (сума боргу) х 122,69 (сукупний індекс інфляції за період розрахунку) / 100% - 33600 грн. (сума боргу)]; три відсотки річних за період з 22 квітня 2017 року по 22 квітня 2020 року складають 3003,88 грн. за формулою [33600 грн. (сума боргу) х 3% (річні) / 100% / 365 х 1088 (кількість днів за період розрахунку)]. З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову та стягнення з відповідачів солідарно на користь позивача інфляційні втрати в межах трирічного строку позовної давності у сумі 7623,84 грн., 3% річних у межах трирічного строку позовної давності у сумі 3003,88 грн., в частині позову про стягнення з відповідачів на користь позивача 4 % від суми заборгованості, визначені у договорі позики від 30 липня 2008 року як щомісячні проценти за користування позикою - відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України у зв`язку із частковим задоволенням позовних на користь позивача підлягають стягненню судові витрати пропорційно задоволеним вимогам, а саме судовий збір - у сумі 101,40 грн., витрати на професійну правничу допомогу - у сумі 200 грн., усього у сумі 301,40 коп., тобто по 150,70 грн. з кожного відповідача.

Outcome: partial