Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-26 00:00:00

23 січня 2018 року, позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою, що розташована за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування своїх вимог позивач вказав, що він на підставі договору купівлі-продажу від 14.12.2007 року є власником квартири [ADDRESS]. Відповідач є його колишньою дружиною. Шлюб між ними було укладено 19.12.2008 року. Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10.02.2016 року шлюб розірвано. Шлюбні відносини між ними були фактично припинені у вересні 2015 року. Відповідач зареєстрована за вищевказаною адресою, однак з вересня 2015 року у спірному помешканні не проживає, не приймає участі в його утриманні та не сплачує комунальні послуги, що є обтяжуючим фактором для позивача. У добровільному порядку відповідач не бажає знятись з реєстраційного обліку, оскільки з нею був втрачений звязок, її місце знаходження та перебування не відомо, у звязку з чим позивач був змушений звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05.02.2018 року позовна заява прийнята до розгляду та призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Позивач до суду не прибув, в матеріалах справи міститься письмове клопотання про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить їх задовольнити, проти проведення заочного розгляду справи не заперечує. У судове засідання відповідач не прибула, про день, час та місце розгляду справи сповіщалася завчасно та належним чином, про причину неявки до суду не повідомила, відзив на позов не подала. Представник третьої особи до суду не прибув, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду клопотання в якому просить розглянути справу у його відсутність та заперечень проти позову не має. Суд, відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, з урахуванням згоди позивача на проведення заочного розгляду справи, вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Справа розглядається за відсутності учасників справи, тому у відповідності до ст. 247 ч. 2 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши та перевіривши матеріали справи, дійшов до наступного висновку. Матеріалами справи встановлено та підтверджено, [PERSON] є власником квартири №31, що знаходиться за адресою: м. кривий Ріг, бульвар Маршала Василевського, буд. 29. Квартира належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, ВКС №382698; ВКС №382699, 14.12.2007, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за №6814. Вказане підтверджено інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна №111056617 від 18.01.2018 (а.с. 5-6). Згідно довідки № 179/05 від 01.02.2018 року (а.с. 12), [PERSON] зареєстрована за адресою: [INFO] з 16.10.2008 року. З акту, який міститься в матеріалах справи (а.с. 7), складений 29 грудня 2017 року, мешканцями будинку 29 по бульвару Маршала Василевського в м. Кривому Розі, підписи яких засвідчені головою житлово-будівельного кооперативу «Рассвет-14» [PERSON], убачається, що відповідач [PERSON], [INFO], не проживає за адресою: [INFO], не користується вказаним житлом, не отримує поштову кореспонденцію за вказаною адресою у період з травня 2017 року по грудень 2017 року (а.с.7). Наполягаючи на позовних вимогах, позивач зазначив, що з відповідачем звязок не підтримує, її місце проживання йому не відоме, відповідач у спірній квартирі не мешкає, будь-яких її особистих речей у помешканні немає, комунальні послуги, які нараховуються на її імя у звязку з її реєстрацією не сплачує, тому суд погоджується з доводами позивача, що відповідач втратив інтерес до помешкання як до місця свого мешкання. Статтею 41 Конституції України\~та ст. 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1\~ст. 16 ЦК України\~особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За правилами ч. 1\~ст. 319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1\~ст. 321 ЦК України\~встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, згідно з вимогами\~ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Права власника житлового будинку, квартири визначені\~ст. 383 ЦК України\~та\~ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Ч. 2 статті 405 ЦК України передбачено, що член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, враховуючи факт належності спірної квартири позивачеві на праві особистої приватної власності, не проживання відповідача більше одного року у житловому приміщенні як колишнього члена сімї власника, який є підтвердженим, суд приходить до висновку, що є підстави для визнання відповідача такою, що втратила право користування цим житлом, та право позивача, в силу ст. 150 ЖК України, як порушене, підлягає захисту в судовому порядку, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню судовий збір сплачений ним при звернені з позовом до суду в сумі 704,80 грн.

Outcome: approved