Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-22 00:00:00

23 червня 2017 року позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідачки [PERSON], яким просила визнати її такою, що втратила право на користування житловим приміщенням-будинком [ADDRESS]. В подальшому, 01.03.2018 року позивач уточнила позовні вимоги, та просила визнати такими, що втратили право на користування спірним житлом [PERSON] та її сина [PERSON], [INFO]. Свої вимоги мотивує тим, що відповідачі з 2002 року не проживають в належному їй на праві приватної власності житловому будинку [ADDRESS], оскільки добровільно переїхали проживати в помешкання батьків чоловіка [PERSON] за адресою [ADDRESS], а відтак їх слід визнати такими, що втратили право на користування спірним будинком. Ухвалою суду від 18.07.2017 року відкрито провадження у справі. Протокольною ухвалою суду від 30.10.2017 року залучено до участі в справі в якості третьої особи Орган опіки та піклування Пустомитівської районної адміністрації, оскільки на час звернення до суду з позовом відповідач [PERSON] не досяг повноліття. Ухвалою суду від 27.02.2018 року заяву представника (адвоката) [PERSON] про відвід головуючого судді Мусієвського Володимира Євгеновича передано до канцелярії Пустомитівського районного суду Львівської області для здійснення автоматизованого розподілу для визначення судді, який не входить до складу суду, провадження у справі на час розгляду заяви зупинено. Ухвалою суду від 01.03.2018 року відмовлено в задоволенні заяви про відвід головуючому судді Мусієвському В.Є. Протокольною ухвалою суду від 23.04.2018 року відмовлено в прийнятті зустрічного позову про вселення та повернуто матеріали зустрічної позовної заяви з підстав, що зустрічна позовна заява подана на стадії судового розгляду, а не в підготовчому судовому засіданні у строк для подання відзиву. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю з підстав, заявлених в позові та надав суду пояснення, аналогічні викладеним в позові та уточненні до такого, просив задоволити такий повністю. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заявила, що свої інтереси бажає захищати самостійно, без участі захисника, проти позову заперечила, надала суду пояснення аналогічні викладеним у письмових поясненнях проти позову. Крім того пояснила, що у вказаному будинку є її речі. Вона періодично там проживала, однак мама вживала алкогольні напої і спільне проживання було з нею неможливим. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка с частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків мас право на справедливий судовий розгляд. 15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Згідно з п. 1 ст. 4, ч. 2 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи, законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи пі інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб визначений законами України. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ним Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у спразі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) Заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, оглянувши матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини справи і відповідні їм правовідносини: Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 27.08.2004 року, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Давидівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, позивачка є власником житлового будинку [ADDRESS], загальною площею 58,7 м.кв., житловою площею 25,5 м.кв. Згідно даних будинкової книги, відповідачі [PERSON] та [PERSON] зареєстровані в спірному житловому будинку з 15.12.1995 року та 27.10.2000 року відповідно. Ст. 383 Цивільного кодексу України встановлено, що власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сім'ї. У відповідності до ст. 391 ЦК України, власник майна має права вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Зміст ст. 405 ЦК України передбачає, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом. Право користування житлом втрачає член сім'ї власника у разі відсутності без поважних причин понад один рік. За ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Відповідно до ч.2 ст. 64 ЖК України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Як встановлено в судовому засіданні та підтверджено сторонами - позивач є матір'ю відповідачки [PERSON] та бабцею відповідача [PERSON], які безумовно є членами її сім'ї. При цьому, у відповідності з п. 11 постанови Пленуму Верховного суду України «Про деякі питання, що виникли з практики застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 р. за №2, наймач або член його сім'ї втрачає право користування жилим приміщенням якщо він вибув на інше постійне місце проживання. Доказами вибуття можуть бути будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення іншого договору на невизначений строк, тощо). Згідно матеріалів справи, факт непроживання відповідачів у спірному будинку підтверджується актами обстеження житлово-побутових умов від 23.01.2017 року, 24.03.2017 року, 24.04.2017 року, 16.05.2017 року. Досліджуючи вказані акти, суд звертає увагу на те, що акт від 23.01.2017 року підписаний депутатами місцевої сільської ради та сільським головою, текст акту внесений зі слів заявниці [PERSON], проте комісією не встановлено будь-яких фактичних обставин про наявність або відсутність якихось речей відповідачів у спірному будинку. Інші акти від 24.03.2017 року, 24.04.2017 року посадовими особами Давидівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, а саме головою сільської ради, не підписані, підписи сусідів дописані після підписів членів комісії, хоча в тексті акту не вказано, що вказані особи приймають участь в проведення огляду спірного житлового будинку. Аналогічно, як і в акті від 23.01.2017 року не вказано фактичного стану проживання у будинку. Аналогічні недоліки має і акт від 16.05.2017 року, хоча і підписаний сільським головою. Будь-яких інших доказів непроживання відповідачів у спірному будинку більше строку, встановленого ст. 405 ЦК України, тобто 1 року - позивачем суду не подано. Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову за його недоведеністю. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судові витрати понесені позивачем стягненню з відповідачів не підлягають.

Outcome: dismissed