Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-07 00:00:00

22.01.2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі по тексту - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК») звернулося до суду з позовом, який в подальшому уточнило та просило: - в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № HAFEGA00000002 від 20.06.2007 року, в розмірі 24195,37 доларів США, що відповідно до службового розпорядження НБУ від 12.12.2013 року складає 193321,00 грн., звернути стягнення на заставлене майно, а саме житловий будинок, загальною площею 92,50 кв.м., житловою площею 57,40 кв.м., розташованої за адресою: [ADDRESS] та шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-як способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державні реєстру речових прав на нерухоме майно, з отриманням кадастрового номеру земельної ділянки, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмета іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» усіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки; - виселити [PERSON] та [PERSON], які зареєстровані та проживають у будинку, що є предметом іпотеки за вищевказаною адресою, зі зняттям з реєстраційного обліку у територіальному органі державної міграційної служби України. В обґрунтування позовних вимог ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» посилалось на те, що 20 червня 2007 року між закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у сумі 39 300 дол. США зі сплатою 11,04 % річних, з кінцевим строком погашення заборгованості 19 червня 2017 року. З метою забезпечення своєчасного та повного виконання зобов'язання 20 червня 2007 року закрите акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» уклало із [PERSON] договір іпотеки, згідно з яким остання передала в іпотеку позивачу у якості забезпечення виконання основного зобов'язання за договором кредиту, будинок, загальною площею 92,50 кв. м, житловою площею 57,40 кв. м, який знаходиться за адресою: [ADDRESS], що належить [PERSON] на праві власності на підставі договору дарування. У зв'язку з неналежним виконанням позичальником [PERSON] зобов'язань за вищевказаним договором кредиту, утворилась заборгованість, яка станом на 12 грудня 2013 року становила 24 195,37 дол. США. Відповідач [PERSON] заперечувала проти задоволення позову, вказуючи, що не можна застосовувати вказану в іпотечному договорі ціну предмета іпотеки у розмірі 49291,40 грн., як це вказує позивач, оскільки така ціна була визначена сторонами лише на випадок звернення стягнення у позасудовому порядку, однак на час виникнення спору вартість іпотечного майна значно збільшилася. Відповідач також заперечувала проти задоволення вимоги банку про їх виселення зі зняттям з реєстрації, вказуючи, що будинок, переданий в іпотеку, набутий у власність не за кредитні кошти, що її мати [PERSON] в цьому будинку зареєстрована і проживає з 2002 року, що виселення з цього будинку буде с суперечити вимогам ст.9, 109 ЖК України та ст.ст. 39,40 Закону України «Про іпотеку».(т.1 а.с.80-84). Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 02 червня 2014 року та додатковим рішенням Дергачівського районного Харківської області від 14 липня 2014 року, позов ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» задоволено частково. Суд вирішив: в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 20 червня 2007 року № HAFEGA00000002 у сумі 193 321 грн. звернуто стягнення на предмет іпотеки, згідно з договором іпотеки від 20 червня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу Коробець О.М. за реєстровим № 2281, будинок площею 92,50 кв. м, житловою площею 57,40 кв. м., що розташований за адресою: [ADDRESS], та встановлено спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів з початковою ціною предмета іпотеки в розмірі 49 291 грн. 40 коп. для його подальшої реалізації ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК». Крім того судом вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні решти позовних вимог суд відмовив. Вказані рішення суду першої інстанції двічі переглядалися Апеляційним судом Харківської області і судом касаційної інстанції, який ухвалені в апеляційному порядку судові рішення скасовував у зв'язку з допущеними порушеннями норм матеріального та процесуального права з направленням на новий апеляційний розгляд. Так, останньою у часі ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26.10.2016 року касаційну скаргу [PERSON] задоволено частково, рішення Апеляційного суду Харківської області від 28 грудня 2015 року скасовано у зв'язку з його ухваленням без визначення у передбаченому законом порядку початкової ціни предмету іпотеки для його подальшої реалізації та передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Під час нового перегляду апеляційним судом рішення суду першої інстанції представник ПАТ КБ «ПриватБанк» апеляційну скаргу не визнав, надав «Звіт №4488» ТОВ «Альянс» від 09.12.2016 року про вартість предмета іпотеки 531971 грн., а представник відповідача [PERSON] - [PERSON]., апеляційні скарги підтримала і просила задовольнити, посилаючись на викладені в них доводи. Крім того, представник відповідача [PERSON] - [PERSON] надала «Звіт про експертну оцінку» цього ж предмету іпотеки, здійснений ТОВ «Естет сервісес груп» 06.02.2017 року, в якому зазначена ринкова вартість предмета іпотеки - житлового будинку з господарськими будівлями загальною площею 92,5 м.кв., розташованого по [ADDRESS] - 1895107 грн. (без ПДВ). Представник ПАТ КБ «ПриватБанк» з наданою представником відповідача оцінкою предмета іпотеки погодився. Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, що з'явилися, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до ст.303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Задовольняючи позовні вимоги ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», суд першої інстанції виходив з положень статей 525, 526, 530, 589, 590, 591, 1050 ЦК України, статей 12, 33, 38-40 Закону України «Про іпотеку», Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» та тих обставин, що відповідач порушив свої зобов'язання за кредитним договором, внаслідок чого станом на 12.12.2013 року утворилась заборгованість у розмірі 24195,37 доларів США, що відповідно до службового розпорядження НБУ від 12.12.2013 року складає 193321,00 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом - 20808,38 доларів США, заборгованості по процентам за користування кредитом - 1575,63 доларів США, заборгованості по комісії за користування кредитом - 314.40 доларів США, пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором -315 доларів США,, штрафу (фіксована частина) - 31,29 долар США, штраф (процентна складова) - 1150,67 доларів США. Суд вірно встановив основні фактичні обставини, що мають значення для справи, спірні правовідносини і правильно визначив правові норми, за якими необхідно вирішувати спір, однак з висновками суду у повній мірі колегія суддів погодитися не можне, оскільки суд допустив порушення вимог статей 212-214 ЦПК України, встановив не всі фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, а при ухваленні рішення допустив порушення засад диспозитивності цивільного судочинства і вийшовши за межі позовних вимог ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», визначив інший спосіб звернення стягнення на предмети іпотеки, вказавши про продаж зазначеного майна шляхом проведення прилюдних торгів, тоді як позивач цього не просив. Судом встановлено та підтверджується наявними матеріалами справи, що 20 червня 2007 року між закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у сумі 39 300 дол. США зі сплатою 11,04 % річних, з кінцевим строком погашення заборгованості 19 червня 2017 року. (том 1 а.с. 23-27) З метою забезпечення своєчасного та повного виконання зобов'язання 20 червня 2007 року закрите акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» уклало із [PERSON] договір іпотеки, згідно з яким остання передала в іпотеку позивачу у якості забезпечення виконання основного зобов'язання за договором кредиту, будинок, загальною площею 92,50 кв. м, житловою площею 57,40 кв. м, який знаходиться за адресою: [ADDRESS], що належить [PERSON] на праві власності на підставі договору дарування від 01.08.2001 року. (том 1 а.с. 28-33) Основне питання щодо доведеності обставин, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, суд першої інстанції вірно вирішив, оскільки надані суду докази свідчать про порушення відповідачами та позичальником умов кредитного та іпотечного договорів та під ставність вимог про їх задоволення за рахунок предмету іпотеки. Разом з тим, неправильне встановлена судом загальна сума заборгованості, визначення способу реалізації предмета іпотеки, помилка в обґрунтуванні підстав відмови у задоволенні вимог про виселення та зняття з реєстрації, а також особливості структури резолютивної частини, притаманні викладенню рішень в даній категорії справ, обумовлюють необхідність ухвалення нового рішення про часткове задоволення позову, враховуючи наступне. Так, згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, передбаченому цим Законом. Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону. Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачене Законом України «Про іпотеку». Згідно із частиною 3 статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. В силу ст. 33 Закону України «Про іпотеку», ст.ст. 589, 590 ЦК України у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Статтею 7 Закону України «Про іпотеку» визначено, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Внаслідок порушення з боку [PERSON] умов повернення кредиту та сплати процентів за користування ними, у нього перед позивачем виникла прострочена заборгованість, яка станом на 12.12.2013 року утворилась заборгованість у розмірі 24195,37 доларів США, що відповідно до службового розпорядження НБУ від 12.12.2013 року складає 193321,00 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом - 20808,38 доларів США, заборгованості по процентам за користування кредитом - 1575,63 доларів США, заборгованості по комісії за користування кредитом - 314.40 доларів США, пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором -315 доларів США,, штрафу (фіксована частина) - 31,29 долар США, штраф (процентна складова) - 1150,67 доларів США. Банком було направлено повідомлення щодо необхідності погашення за кредитним договором , але зазначені вимоги відповідачем до теперішнього часу не виконані. (том 1 а.с. 17-22) Як вбачається з матеріалів справи, на час звернення позивача до суду [PERSON] повністю припинив виконувати обов'язки щодо повернення заборгованості за кредитним договором. Крім того, в судовому засіданні представник позивача пояснила, що на даний час [PERSON] також не сплачує заборгованість і станом на 08.06.2016 року заборгованість складає 99 862,81 доларів США, що еквівалентно 2 492 743 грн. 50 коп. Представник відповідача проти заборгованості не заперечувала, вказані представником позивача доводи та дані про вказану в довідці суму заборгованості не спростувала. Пунктом 29 іпотечного договору передбачено право іпотекодержателя у разі невиконання кредитного зобов'язання звернути стягнення на об'єкти іпотеки шляхом їх продажу будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку ст.38 Закону України «Про іпотеку» (том 1 а.с. 31). Оскільки невиконання [PERSON] кредитного зобов'язання та наявність істотного розміру кредитної заборгованості підтверджена матеріалами справи і відповідним розрахунком, то є підстави для задоволення цих вимог позивача з урахуванням необхідності зменшення вказаної позивачем загальної суми боргу на суму штрафу. Колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідачів штрафу (фіксованої частини та відсотку від суми заборгованості) задоволенню не підлягають за таких підстав. Згідно ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Умовами кредитного договору, а саме пунктом 4.1 передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань по даному договору в частині сплати відсотків та винагороди банку. Поряд з цим, пунктом 7 додаткової угоди до кредитного договору передбачена сплата штрафів як виду цивільно-правової відповідальності за ті ж правопорушення. Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України вбачається, що штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором - свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Відповідні висновки щодо застосування ст. 549 ЦК України наведено в Постанові Верховного Суду України від 21.10.2015 року (справа №6-2003цс15). З огляду на викладене, позовні вимоги ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» в частині включення до загальної суми заборгованості за умовам кредитного договору штрафу в сумі 31,29 долар США (фіксована частина) і штрафу - 1150,67 доларів США (процентна складова) є безпідставними, та у їх задоволенні необхідно відмовити. Погоджуючись з позовом в частині вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки та відхиляючи посилання представника відповідача про не співмірність суми боргу і вартості предмету іпотеки, колегія суддів виходить з того, що порівняльних аналіз суми боргу на час розгляду справи судом першої інстанції і в апеляційному суді та надані сторонами звіти суб'єктів оціночної діяльності про вартість предмету іпотеки свідчить про співмірність обраного позивачем способу захисту майнових інтересів розміру збитків, заподіяних йому відповідачами внаслідок невиконання зобов'язань. Згідно із абз.5 ч.1 ст.39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону. Зазначена процедура продажу передбачає укладення іпотекодержателем договорів купівлі-продажу з іншою особою від свого імені без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця. Згідно з абз.7 ч.1 ст.39 Закону України «Про іпотеку» у випадку задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Зі змісту поняття «ціна» як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо та аналізу норм статей 38, 39 зазначеного Закону вбачається, що у розумінні норми статті 39 цього Закону встановлення початкової ціни предмета іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частини 6 статті 38 цього Закону. Згідно з частиною 6 статті 38 зазначеного Закону ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Такі висновки узгоджуються з правовими позиціями, висловленими Верховним Судом України у постановах від 27 травня 2015 року у справі №6-61 цс 15; від 09 грудня 2015 року у справі № 6-2479 цс15, від 08 червня 2016 року у справі № 6-1239цс 16. Оскільки представник позивача погодився з ціною предмета іпотеки, вказаною у наданому представником відповідача звіті, то судова колегія вважає, що сторони спору узгодили початкову ціну продажу предмета іпотеки на рівні 1895107 грн., визначеному у звіті ТОВ «Естет сервісес груп», наданому апеляційному суду представником відповідача. Колегія суддів погоджується також і з рішенням суду в частині відмови у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» про виселення [PERSON] і [PERSON] з житлового будинку [ADDRESS] зі зняттям їх з реєстрації за відсутністю передбачених законом підстав. Разом необхідно зазначити при вирішенні цього питання на таке. Частиною 1 статті 40 Закону України «Про іпотеку» від 05 червня 2003 року із змінами та доповненнями передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Частина 3 статті 109 ЖК УРСР регулює порядок виселення громадян. За змістом частини 2 статті 40 зазначеного Закону та частини 3 статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частини 2 статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані за рахунок кредиту банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду. Таким чином, частина 2 статті 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Аналіз зазначених правових норм свідчить про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини 2 статті 39 зазначеного Закону підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР. Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються із жилого будинку - предмета іпотеки у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Оскільки розглядом справи встановлено, що в іпотеку передано житловий будинок, який був одержаний [PERSON] у власність на підставі договору дарування житлового будинку з надвірними будівлями, посвідченого державним нотаріусом Дергачівської державної нотаріальної контори Харківської області 01.08.2001 року за реєстровим № 1-2186, не за рахунок кредитних коштів, оскільки договір іпотеки укладено 20 червня 2007 року, то необхідно зазначити, що підстав для виселення відповідачів із зазначеного будинку без надання їм іншого постійного житла, а відтак і зняття з реєстраційного обліку - немає. Такі висновки узгоджуються з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-1469 цс15 .

Outcome: partial