Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-11 00:00:00

23.12.2019р. АТ КБ «Приватбанк» звернулося із позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] про солідарне стягнення заборгованості (а.с. 2-4). Ухвалою судді Наумової О.С. від 09.01.2020р. відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (а.с. 42-43). Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11.03.2020р. позовні вимоги задоволені частково. Стягнуто солідарно з [PERSON] і [PERSON] на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитно-заставним договором № DNC0A80000144631 від 16.09.2008р. в сумі 14 257,87 доларів США. У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено (а.с. 70 - 72). Ухвалами суду від 09.12.2020р. за завами відповідачів заочне рішення скасоване і справа призначена до розгляду в загальному порядку (а.с. 101, 112). Ухвалою суду від 27.01.2021р. за клопотанням відповідача [PERSON] витребувано докази, витребувано від АТ КБ «ПриватБанк» виписку про рух грошових коштів з рахунку [PERSON] за кредитно - заставним договором №DNC0F80000144631 від 16.09.2008р. станом на січень 2021 року (а.с. 176). Ухвалою суду від 02.03.2021р. за клопотанням відповідача [PERSON] витребувано докази, витребувано від Регіонального сервісного центру МВС в Дніпропетровській області інформацію про те, за ким зареєстрований на праві власності автомобіль Mitsubishi Outlander кузов/шассі № [NUMBER] з моменту його вилучення, а саме з 28.08.2013р. (а.с. 212). В обґрунтування позовних вимог банк посилався на те, що 16.09.2008р. між АТ КБ «ПриватБанк» і [PERSON] укладений кредитний договір DNC0A80000144631, відповідно до якого АТ КБ «ПриватБанк» надав [PERSON] кредит у розмірі 16 509,36 доларів США зі строком повернення до 13.03.2017р. [PERSON] свої зобов`язання не виконав, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, яка станом на 07.10.2019р. склала 27 911,87 доларів США, з яких: заборгованість за тілом кредиту - 4 281,41 доларів США, заборгованість по відсоткам за користування кредитом - 1967,44 доларів США, заборгованість по комісії за користуванням кредитом - 2 388,80 доларів США, пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором - 17 935,41 доларів США. А також штрафи відповідно договору: штраф (фіксована частина) - 10,16 доларів США; штраф (процентна складова) - 1 328,65 доларів США. З метою забезпечення виконання зобов`язання за договором DNC0A80000144631 між АТ КБ «ПриватБанк» і [PERSON] укладений договір поруки. У відповідності до п. 5 договору поруки, банк направив на адресу [PERSON] письмову вимогу із зазначенням невиконаних зобов`язань за договором DNC0A80000144631, яка залишена без задоволення. Зазначену суму заборгованості позивач просив суд стягнути солідарно з відповідачів, а також понесені ним судові витрати. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав. 28.01.2021р. надав відзив на позовну заяву (а.с. 157 -159), у якому зазначив, що, дійсно 16.09.2008р. він уклав з банком кредитно-заставний договір № DNC0A80000144631, на підставі якого того ж дня отримав кредитні кошти в розмірі 11 283,15 доларів США для придбання автомобіля марки «Mitsubishi Outlander», 2004 року випуску, з подальшою його заставою. Статтями 6.1., 6.2. кредитно-заставного договору передбачено, що застава забезпечує всі вимоги банку в розмірі їх повної вартості, незалежно від того, якою така вартість може бути в будь-який час протягом строку дії договору. Не обмежуючи викладене вище і положень статті 6.1. договору, сторони погодилися, що на дату підписання договору забезпечені вимоги становлять розмір, визначений у статті 16.9. договору. А згідно зі ст. 16.9. договору розмір забезпечених вимог станом на дату підписання договору становить 20 943,60 доларів США, плюс нараховані проценти та винагороди, а також інші суми, що можуть підлягати сплаті позичальником за договором. Тому, виходячи з умов кредитно-заставного договору, всі без виключення вимоги банка забезпечені предметом застави - автомобілем Mitsubishi Outlander, 2004 року випуску. Звернув увагу на те, що заочним рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 10.06.2013р. по справі № 202/22701/13-ц за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ПАТ «Акцент-Банк» та [PERSON] звернуте стягнення на предмет застави. На виконання вказаного рішення суду державним виконавцем вилучено у нього і передано представнику ПАТ КБ «Приватбанк» заставний автомобіль. Крім того, факт погашення заборгованості підтверджується випискою з рахунку, отриманої в ПАТ КБ «Приватбанк» 23.12.2013р. Таким чином, AT КБ «Приватбанк» повністю задовольнило всі вимоги ще 28.08.2013р. шляхом звернення стягнення на предмет застави. На підставі викладеного, просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Відповідач [PERSON] також позовні вимоги не визнав. 28.01.2021р. надав відзив на позовну заяву (а.с. 171 -172), у якому зазначив, що, дійсно з метою забезпечення виконання зобов`язань 21.03.2012р. між ним і АТ КБ «Приватбанк» укладений договір поруки №DNC0A80000144631/1. Після настання строку повернення кредиту банк «Приватбанк» нібито звернулось до [PERSON] з вимогою виконати прийняті на себе зобов`язання по забезпеченню сплати боргу [PERSON] . Але останній повністю розрахувався з банком, що підтверджується заочним рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 10.06.2013р. по справі № 202/22701/13-ц про звернення стягнення на предмет застави. Також просив відмовити у задоволенні позовних вимог. 11.03.2021р. представник АТ КБ «ПриватБанк» надав відповіді на відзиви відповідачів (а.с. 202 - 216), у яких не погодився із позицією відповідачів, зауважив, що у порушення умов кредитного договору [PERSON] зобов`язання за кредитним договором не виконав, не здійснював погашення заборгованості у встановленому договором порядку та строки. Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровськ від 10.06.2013р. за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ПАТ «Акцент-Банк», [PERSON] про звернення стягнення на предмет застави скасоване й рішенням того ж суду від 30.12.2013р. у задоволенні позовних вимогах банку відмовлено. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10.03.2016р. задоволено заяву [PERSON] про поворот виконання рішення. Тому безпідставними є посилання відповідачів на рішення про звернення стягнення і вилучення предмету застави. Надана відповідачем виписка по рахунку жодним чином не підтверджує відсутність кредитної заборгованості, а лише підтверджує часткове виконання кредитного договору. Зазначених коштів недостатньо для погашення заборгованості, оскільки відповідач не виконував належним чином зобов`язання, йому нараховані відсотки і пеня за порушення зобов`язань. Відповідач [PERSON] не заявив вимоги про припинення договору поруки, а лише надав заперечення щодо позову банку. Порука вважається дійсною до моменту, коли судом не буде встановлено факт припинення договору. Наполягав на задоволенні позову. В судовому засіданні представник позивача - Провоторов Ю.В. (діє на підставі довіреності 04.01.2019р. - а.с. 134-135) в судовому засіданні позовні вимоги підтримав і просив їх задовольнити. Відповідачі [PERSON] і [PERSON] в судовому засіданні проти позовних вимог заперечували, просили відмовити у їх задоволенні. Сторони 12.05.2021р. надали заяви про завершення розгляду справи без їх участі. Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази у справі за принципами встановленими ст. 89 ЦПК України, установив такі обставини справи і відповідні ним правовідносини. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Встановлено, що 16.09.2008р. між АТ КБ «ПриватБанк» і [PERSON] укладений кредитно-заставний договір DNC0A80000144631, відповідно до якого АТ КБ «ПриватБанк» надав [PERSON] кредит у розмірі 16 509,36 доларів США зі строком повернення до 13.03.2017р. Згідно із п. 16.3. частина кредиту у сумі 10 947,59 доларів США надана для придбання автомобіля, частина у сумі 7,13 доларів США - для оплати реєстрації автомобіля як предмета застави у державному реєстрі, частина у сумі 328,43 доларів США - на оплату винагороди за надання фінансового інструменту, що сплачується в момент видачі кредиту. У п. 16.1.6. встановлена процентна ставка у розмірі 16,92% річних. Погашення кредиту передбачено щомісячними платежами з кінцевим терміном повернення 13.09.2013р. Згідно із п. 16.7. договору предметом застави є автомобіль «Mitsubishi», модель: Outlander, рік випуску 2004, тип ТЗ: легковий універсал-В, № кузова/шасі: [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , що належить на праві власності [PERSON] з 12.09.2008р. За п.16.8.,16.9. вартість предмету застави склала 118580грн., а розмір забезпечених ним вимог - 20 943,60 доларів США (а.с. 13-19). 20.10.2010р. між ПАТ КБ «Приватбанк» та ПАТ «Акцент-БАНК» укладено договір поруки, за яким останній надав поруку за виконання [PERSON] кредитних зобов`язань у межах 10 000,00 грн. Також 20.03.2012р. між ПАТ КБ «Приватбанк» і [PERSON] укладено додаткову угоду до кредитного договору, за умовами якої п. 17.1. (фактично п. 16.1.) кредитного договору викладено у наступній редакції: загальний розмір кредиту - 16 509,36 доларів США, з яких 10 947,59 доларів США - для придбання автомобіля, 7,13 доларів США - для оплати реєстрації автомобіля як предмета застави у державному реєстрі, 328,43 доларів США - на оплату винагороди за надання фінансового інструменту, що сплачується в момент видачі кредиту. Процентна ставка - 16,92% річних. Дата видачі кредиту - 16.09.2008р., кінцевий строк його погашення - 13.03.2017р. (а.с. 21-22). 21.03.2012р. між ПАТ КБ «Приватбанк» і [PERSON] укладено договір поруки, за яким останній поручився за виконання [PERSON] кредитного договору № DNC0A80000144631, повернення кредиту у сумі 16 509,36 доларів США у строк до 13.03.2017р., сплати відсотків у розмірі 1,41% на місяць та комісій винагород та пені (а.с. 23). Також встановлено, що у квітні 2013 року ПАТ КБ «Приватбанк» зверталося до [PERSON] і до ПАТ «Акцент-Банк» із позовом про стягнення з обох відповідачів 10 000,00 грн. та про звернення стягнення на предмет застави - автомобіль «Mitsubishi», № [NUMBER] , у рахунок погашення заборгованості, яка станом на 12.03.2013р. складає 13 130,73 доларів США та складається з 9 456,13 доларів США заборгованості за кредитом, 1057,42 доларів США заборгованості за відсотками за користування кредитом, 59,72 доларів США заборгованості по комісії за користування кредитом, 1902,40 доларів США пені за несвоєчасне виконання зобов`язань, штрафів 31,28 доларів США та 623,78 доларів США. Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровськ від 10.06.2013р. по справі № 202/2270/13-ц позовні вимоги ПАТ «Приватбанк» задоволено частково та ухвалено звернути стягнення предмет застави - належний [PERSON] автомобіль «Mitsubishi», № [NUMBER] (а.с. 85-86). Ухвалою того ж суду від 25.09.2013р. заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровськ від 10.06.2013р. скасовано, а справу призначено до розгляду у загальному порядку. Рішенням Індустріального райсуду м. Дніпропетровськ від 30.12.2013р. у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» відмовлено (а.с. 241 - 244). Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14.12.2015р. рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровськ від 30.122013р. залишено без змін (а.с. 191 - 194). Як встановлено судами під час розгляду даної справи (згідно ухвали Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14.12.2015р.) за відомостями ПАТ КБ «Приватбанк» за [PERSON] обліковувалася заборгованість, яка станом на 12.03.2013р. складала 13 130,73 доларів США та складалася з 9 456,13 доларів США заборгованості за кредитом, 1 057,42 доларів США заборгованості за відсотками за користування кредитом, 59,72 доларів США заборгованості по комісії за користування кредитом, 1 902,40 доларів США пені за несвоєчасне виконання зобов`язань, штрафів 31,28 доларів США та 623,78 доларів США. За наданими банком відомостями заборгованість за кредитом станом на іншу дату - 21.03.2014р. складала 4 281,83 доларів США заборгованості за кредитом, заборгованість за відсотками - 301,87 доларів США, прострочена заборгованість з комісії - 238,88 доларів США, 50,07 доларів США пені, 263,43 та 0,25 доларів США штрафів. Згідно наданої ПАТ КБ «Приватбанк» виписки про погашення кредиту у період з 16.09.2008р. по 09.09.2013р. [PERSON] сплачено 7 210,19 доларів США на погашення кредиту, 6 388,02 доларів США - на погашення відсотків, 2767,72 доларів США комісії та 4 002,13 доларів США пені. Всього сплачено 20 754,16 доларів США. При цьому, з даної виписки вбачалося, що станом на 02.03.2012р. залишок по тілу кредиту складав 4 726,89 доларів США, а прострочена сума залишку тіла кредиту - 2 872,04 доларів США. 22.03.2012р. вказана прострочена сума залишку тіла кредиту у розмірі 2 872,04 доларів США сплачена. Проте, за розрахунком банку станом на 22.03.2012р. залишок по тілу кредиту не зменшився, а навпаки - збільшився та став складати 9 953,10 доларів США. З 29.03.2012р. по 05.07.2013р. погашення по тілу кредиту склало суму 1 040,03 доларів США, тобто, залишок по тілу кредиту станом на 05.07.2013р. за розрахунком банку мав складати 3 686,86 доларів США. Однак за випискою вказаний залишок по тілу кредиту вказано банком у розмірі 8 111,11 доларів США. Вказані відомості співпадають з наданим банком розрахунком заборгованості у цій частині. Вказаний у додатковій угоді сторін загальний розмір кредиту - у сумі 16 509,36 доларів США не відповідає дійсності, оскільки у цій же угоді датою видачі кредиту є 16.09.2008р., коли [PERSON] видано кредит у сумі 11 283,15 дол. США. Доказів про видачу кредиту в іншому розмірі матеріали справи не містили. У позові про звернення стягнення на предмет застави на погашення кредитної заборгованості складовою частиною такої заборгованості банк вказував комісію за користування кредитом. Проте з наведених вище та наданих банком виписок та розрахунків заборгованості встановлено, що за користування кредитом сплачено відсотки на загальну суму 6 388,02 доларів США. Подвійна оплата за одну і ту ж послугу суперечить закону. [PERSON] фактично сплачено у якості такої комісії суму 2 767,72 доларів США. При цьому, її сплата не передбачена ні основним договором, ні додатковим договором сторін. Про необхідність сплати щомісячної комісії у сумі 67,70 доларів США зазначається лише у графіку погашення кредиту, який є додатком №1 до додаткової угоди (а.с. 22). Виходячи з її розміру вбачається, що під вказаною комісією малась на увазі щомісячна сплата банку винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,60% від суми виданого кредиту. Однак за умовою основного та додаткового договору за надання фінансового інструменту банком в момент видачі кредиту із його суми фактично вже утримана винагорода за надання фінансового інструменту у сумі 328,43 долари США. Більш того, з врахуванням вимог п.17 ст.1, п.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» умова договору про надання споживчого кредиту, яка не передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього закону, є нікчемною, оскільки кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є такою послугою. Тобто, фактично сплачена [PERSON] сума у якості винагороди мала б бути зарахованою на погашення ним його основних зобов`язань. За відомостями банку [PERSON] сплачено пеню у сумі 4 002,13 доларів США та ще 1 902,40 доларів США пені банком вказується у якості його заборгованості. У позовній заяві у якості заборгованості банком зазначені штрафи у сумі 31,28 доларів США та 623,78 доларів США. Між тим, згідно до положень п. 13.10. кредитно-заставного договору сторін сплата неустойки передбачена у національній валюті - гривні, а не в іноземній. Крім того, нараховані банком штрафи за порушення позичальником виконання грошового зобов`язання фактично є подвійною санкцію за те ж саме порушення - несвоєчасне сплати кредиту та відсотків, за яке банк нараховував [PERSON] пеню. Апеляційний суд Дніпропетровської області в ухвалі від 14.12.2015р. не прийняв твердження ПАТ КБ «Приватбанк» в апеляційній скарзі про неправильність рішення суду, оскільки це суперечило наведеним обставинам та вимогам закону. Враховуючи встановлені обставини, суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог банку про звернення стягнення на предмет застави у рахунок погашення заборгованості відповідно до вимог ст.ст. 589, 590 ЦК України за їх безпідставністю. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Отже, як встановлено рішенням суду, яке набрало законної сили, станом на 02.03.2012р. залишок по тілу кредиту складав 4 726,89 доларів США, а прострочена сума залишку тіла кредиту - 2 872,04 доларів США. 22.03.2012р. вказана прострочена сума залишку тіла кредиту у розмірі 2 872,04 доларів США сплачена. Проте за розрахунком банку станом на 22.03.2012р. залишок по тілу кредиту не зменшився, а навпаки - збільшився та став складати 9 953,10 доларів США. З 29.03.2012р. по 05.07.2013р. погашення по тілу кредиту склало суму 1 040,03 доларів США, тобто, залишок по тілу кредиту станом на 05.07.2013р. за розрахунком банку мав складати 3 686,86 доларів США. Однак за випискою вказаний залишок по тілу кредиту вказано банком у розмірі 8 111,11 доларів США. Згідно із розрахунком банка, долученого до даного позову станом на 07.10.2019р., залишок простроченої заборгованості за тілом кредита складає 4 281,41 долар США, попри того, що у відповідача вже була заборгованість по залишку тіла кредиту 4 726,89 доларів США, а прострочена сума залишку тіла кредиту - 2 872,04 доларів США (всього 7 153,45), і відповідач сплатив 22.03.2012р. прострочену суму залишку тіла кредиту у розмірі 2 872,04 доларів США, а з 29.03.2012р. по 05.07.2013р. погасив тіло кредита в сумі 1 040,03 доларів США (всього на суму 3 912,07), тобто, заборгованість мала б зменшитися до 3 241,38 доларів США (7 153,45 - 3 912,07), однак банк пред`явив до стягнення прострочену заборгованість в сумі 4 281,41 долари США. Згідно із долученим до позову розрахунком банка станом на 07.10.2019р., заборгованість по відсоткам за користування кредитом становить 1 967,44 доларів США. При цьому, пред`являючи у квітні 2013 року позов про звернення стягнення, банк вказував, що станом на 12.03.2013р. заборгованості за відсотками складає 1 057,42 доларів США. При тому, що відповідач сплачував відсотки на загальну суму 6 388,02 доларів США, банк знову заявив до стягнення заборгованість по відсоткам в сумі 1 967,44 доларів США. Отже, за користування кредитом (як вже встановлено рішенням суду) відповідач сплатив відсотки на загальну суму 6 388,02 доларів США. Подвійна оплата за одну і ту ж послугу суперечить закону. [PERSON] фактично сплатив у якості комісії суму 2 767,72 доларів США. При цьому, її сплата не передбачена ні основним договором, ні додатковим. Про необхідність сплати щомісячної комісії зазначалося лише у графіку погашення кредиту (додатком №1 до додаткової угоди). Також вищенаведеним рішенням суду установлено, що за видачу кредиту з його суми фактично вже утримана винагорода за надання фінансового інструменту у сумі 328,43 долари США. І з урахуванням вимог п. 17 ст. 1, п. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» умова договору про надання споживчого кредиту, яка не передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього закону, є нікчемною. Тобто, сплачена [PERSON] сума у якості винагороди мала б бути зарахованою на погашення основних зобов`язань. Попри того, що наявний висновок суду про безпідставне стягнення з відповідача комісії, оскільки її сплата не передбачена ні основним договором, ні додатковим, банком знову заявлено до стягнення комісію за користування кредитом в сумі 2 388,80 доларів США. Також , не дивлячись на висновок суду про неможливість нарахування штрафі у іноземній валюті, банком знову заявлено до стягнення у доларах США - 17 935,41 доларів США пені і 10,16 доларів США та 1 328,65 доларів США штрафів. З урахуванням викладеного, суд вважає, що банк, обмежився формальним нарахуванням заборгованості, без урахуванням висновків суду у справі № 202/33139/13-ц, яке набрало законної сили і має преюдиціальне значення, повторно пред`явив до стягнення заборгованість, розмір якої фактично спростований висновками суду у рішенні по справі № 202/33139/13-ц. Крім того, як установлено, на виконання заочного рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 10.06.2013р. по справі № 202/22701/13-ц, яким звернуте стягнення на заставний автомобіль на користь ПАТ КБ «Приватбанк», державним виконавцем Жовтневого ВДВС Дніпропетровського МУЮ Квашенко Д.В., за актом опису й арешту майна ВП №39497901 вилучено у [PERSON] і передано представнику ПАТ КБ «Приватбанк» [PERSON] автомобіль Mitsubishi Outlander, 2004 року випуску, д/н [NUMBER] , який є предметом застави за кредитно-заставним договором №DNC0A80000144631 від 16.09.2008р. (а.с. 85-88). Однак вказане заочне рішення у подальшому переглянуте і в задоволенні позову банку відмовлено, рішення суду набрало законної сили 14.12.2015р. [PERSON] звернувся до суду із заявою про поворот виконання вказаного заочного рішення суду. Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 10.03.2016р. заяву [PERSON] задоволено, допущено поворот виконання заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10.06.2013р. у справі № 202/22701/13-ц, стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь [PERSON] грошові кошти в розмірі 85 000,00 грн. (а.с. 232 - 234). Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29.06.2016р. ухвалу Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 10.03.2016р. залишено без змін (а.с. 235 - 238). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06.09.2016р. відмовлено ПАТ КБ «ПриватБанк» у відкритті касаційного провадження у справі, за касаційною скаргою на ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10.03.2016р. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29.06.2016р. Ухвалою судді Верховного Суду України від 12.12.206р. заяву ПАТ КБ «ПриватБанк» про перегляд ухвали ВССУ від 06.09.2016р. повернуто заявнику (а.с. 239 - 240). Як видно із представленої ПАТ КБ «ПриватБанк» судом виписки з банківського рахунку [PERSON] , кошти в сумі 85 000,00 грн. зараховані банком 16.10.2013р. в рахунок погашення боргу за кредитно-заставним договором (а.с. 182). Отже, не дивлячись на наявність ухвали суду про поворот виконання рішення, яка набрала законної сили, вона не виконана банком і кошти від продажу автомобіля також зараховані в рахунок погашення боргу за кредитним договором. Представник ПАТ КБ «ПриватБанк» пояснив в судовому засіданні, що ухвала має виконуватися у примусовому порядку органом державної виконавчої служби, але боржник [PERSON] не вживає заходів щодо її примусового виконання, зокрема, на звертався зі скаргами на дії/бездіяльність державного виконавця, тому на даний час кошти не повернуті і є зарахованими на погашення боргу по кредитно-заставному договору. Судом апеляційної інстанції (в ухвалі від 14.12.2015р.) встановлено, що предмет застави на час розгляду справи та вирішення питання про звернення стягнення на нього був фактично відсутній. За наданими банком відомостями 28.08.2013р. належний [PERSON] автомобіль «Mitsubishi», [NUMBER] , вилучено та передано представнику ПАТ КБ «Приватбанк». Представник банку у суді апеляційної інстанції підтвердив вказаний факт та вказав, що автомобіль дійсно продано банком іншій особі. Відповідно до вимог п.12.3.2. кредитно-заставного договору сторін протягом 10 днів з моменту продажу предмета застави, банк зобов`язаний надати позичальнику письмовий звіт про результати продажу. Проте такого письмового звіту ПАТ КБ «Приватбанк» [PERSON] не направив, не надав він конкретних відомостей про продаж автомобіля та ціну продажу і на вимогу суду. Як установлено судом із наданого на вимогу суду листа РСЦ ГСЦ МВС в Дніпропетровській області від 06.04.2021р., автомобіль «Mitsubishi», [NUMBER] , що 12.08.2008р. був зареєстрований на праві власності за [PERSON] , в подальшому 25.12.2013р. переставаний на нового власника [PERSON] , потім 30.01.2014р. зареєстрований за ТОВ «Автокредит Плюс», і 06.06.2019р. - за [PERSON] і [PERSON] (а.с. 227-228). З огляду на установлені обставини, суд не приймає доводи банка про те, що відповідач [PERSON] має перед банком заборгованість за кредитно-заставним договором, оскільки вони спростовані рішеннями судів по справі № 202/33139/13-ц, аналізом розрахунку заборгованості, заявленої до стягнення у даній справі, який суд вважає необґрунтованим. До того ж на погашення заборгованості банк зарахував кошти від проданого заставного автомобіля в сумі 85 000,00 грн. і жодним чином не обґрунтував у розрахунку та під час розгляду справи - чи зараховані ці кошти на погашення заборгованості. З огляду на вищевикладене, суд доходить висновку, що банком не доведено, що відповідач [PERSON] має заборгованість перед банком за кредитно-заставним договором, тому у задоволенні вимог до [PERSON] про стягнення заборгованості слід відмовити. З метою забезпечення виконання зобов`язання за договором DNC0A80000144631 між АТ КБ «ПриватБанк» і [PERSON] укладений договір поруки (а.с. 23). 04.12.2019р. позивачем було направлено на адресу [PERSON] і [PERSON] письмову вимогу щодо погашення заборгованості (а.с. 10-12). Згідно ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання. Порука припиняється після закінчення строку поруки, встановленого договором поруки. Якщо такий строк не встановлено, порука припиняється у разі виконання основного зобов`язання у повному обсязі. Виходячи з того, що порука є акцесорним зобов`язанням, яким забезпечується виконання основного зобов`язання, а позивачем не доведено наявність у відповідача [PERSON] основного зобов`язання, суд приходить до висновку, що вимоги до поручителя [PERSON] також не підлягають задоволенню. Вирішуючи питання, щодо розподілу судових витрат на підставі ст. 141 ЦПК України та приймаючи до уваги, що у задоволенні позовних вимог відмовлено, судові витрати з відповідачів не стягуються. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed