Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-02 00:00:00

23 квітня 2014 року [PERSON] звернулась до Чугуївського міського суду Харківської області з вищевказаною позовною заявою, в якій, з урахуванням уточнень, просить суд встановити факт сумісного проживання з [PERSON] з 1985 року по [INFO] року однією сім'єю без укладання шлюбу; визнати право власності [PERSON] у відповідній частці на автомобіль ВАЗ 21154, реєстраційний номер [NUMBER], а також квартиру [ADDRESS], як частку у майні, набутому за час проживання однією сім'єю без укладення шлюбу, і в порядку спадкування за законом після померлого, [INFO], [PERSON]; усунути від права на спадкування за законом [PERSON]. В обґрунтування позову [PERSON] вказала, що проживала з [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 1985 року до його смерті. Отже, як спадкоємець за законом має право на спадщину, що відкрилася після смерті спадкодавця. Крім того, посилається на те, що під час їх сумісного проживання ними за спільні кошти було придбано автомобіль ВАЗ 21154, реєстраційний номер [NUMBER], у зв'язку з чим вважає, що дане майно є майном спільної власності і підлягає розподілу відповідно до законодавства. За твердженням позивача, [PERSON] - відповідач по справі, яка є рідною сестрою померлого, не надавала [PERSON] необхідної допомоги, не доглядала за братом, що, на думку позивача, є підставою для усунення відповідача від спадкування і, відповідно визнання за нею права власності на ? частки вищевказаного автомобіля, а також ? частки квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після померлого [PERSON] В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали, просили його задовольнити з урахуванням уточнених позовних вимог. Представник позивача надав пояснення по суті позову відповідно до викладеного в позовній заяві. Відповідач та її представник проти задоволення позову заперечували, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість. Надали письмові заперечення, які долучені судом до матеріалів справи. Суд, вислухавши учасників судового засідання, дослідивши надані сторонами докази, приходить до наступного висновку. Судом встановлені такі факти та відповідні ним правовідносини. 26 грудня 1981 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серія [NUMBER], виданим Мартовською сільською радою Чугуївського району Харківської області (а.с.11). 13 березня 1985 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу серія [NUMBER], видане 13.03.85р. Чугуївським відділом ЗАГС (а.с.12). [INFO] року [PERSON] помер, про свідчить свідоцтво про смерть серія [NUMBER] , видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Чугуєву Чугуївської реєстраційної служби Чугуївського міськрайонного управління юстиції у Харківській області (а.с.13). За життя [PERSON] ним, а також позивачем [PERSON] було приватизовано квартиру [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності від 09 грудня 2008 року, зареєстрованим в Чугуївському МБТІ 10 грудня 2008року за реєстровим номером 4438/134, згідно якого право власності на вказану квартиру належить [PERSON] та [PERSON] в рівних частках - по ? частці. Після смерті [PERSON] в передбачений законом шестимісячний строк із заявами про прийняття спадщини за законом до Чугуївської державної нотаріальної контори звернулись [PERSON] та [PERSON], заведена спадкова справа №793/2013, свідоцтво про право на спадщину не видавалось, що вбачається з відповіді нотаріальної контори від 16 травня 2014 року (а.с.75). Згідно пояснень допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], які надали аналогічні показання, позивач і померлий [PERSON] з моменту реєстрації шлюбу проживали разом однією сім'єю, мали спільний бюджет, спільно вели домашнє господарство, мали спільні доходи й разом планували і здійснювали витрати. За твердженнями вказаних свідків, про розірвання шлюбу між позивачем та [PERSON] їм тривалий час не було відомо, вони сприймали [PERSON] та [PERSON] як єдину родину, оскільки вони завжди проживали разом в спільній квартирі, спільно виконували в ній ремонт, завжди разом відпочивали і користувались наявним у них рухомим майном - автомобілем. Як вказала [PERSON] (двоюрідна сестра померлого [PERSON] та [PERSON].), [PERSON] доглядала [PERSON] у лікарні, а після його смерті займалась організацією поховання померлого. Оскільки померлий та його рідна сестра [PERSON] тривалий час не спілкувались, за допомогою до останньої ані [PERSON], ані інші рідні не зверталися. Сумісне проживання та ведення спільного господарства [PERSON] та [PERSON] підтверджується також дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами: даними довідки КЖРЕП м.Чугуєва від 21.11.13р. щодо сумісного проживання позивача та померлого та здійсненого поховання [PERSON] (а.с.16); даними довідки КЖРЕП м.Чугуєва від 12.11.13р. щодо реєстрації позивача та [PERSON] за однією адресою (а.с.17); даними вищевказаного свідоцтва про право власності [PERSON] та [PERSON] на квартиру (а.с.21); даними довідки Чугуєвського ГСК «Автолюбитель-2», згідно якої в роботі по будівництву гаражу приймала участь сім'я [PERSON] (а.с.22); даними довідки ТММ Енергобуд від 08.01.14р., згідно якої [PERSON] отримала заробітну плату [PERSON] та кошти на його поховання (а.с.15); оглянутими в судовому засіданні особистими документами померлого [PERSON], які зберігаються у позивача: його трудовою книжкою (копія - а.с.18), свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу - автомобіля [NUMBER], оформленого на ім'я [PERSON], із зазначенням особи, яка має право керування - [PERSON] (копія - а.с.23), полісом страхування цивільної відповідальності №АС /4171233 від 01.10.2013року (копія - а.с.24); даними накладних щодо оплати витрат на поховання [PERSON], з яких вбачається здійснення таких витрат [PERSON] (а.с.26-28); даними продемонстрованих в судовому засіданні відеозаписів, які зберігаються на DVD-дисках долучених до матеріалів справи (а.с.99-100); даними фотографічних матеріалів, на яких разом зображені позивач та [PERSON] (копії - а.с.101- 112). Суд критично оцінює твердження відповідача та його представника щодо відсутності спільного проживання та ведення сумісного господарства позивачем та [PERSON] з огляду на те, що [PERSON] мав особисті відносини з іншими жінками, зокрема з [PERSON] Такі твердження не є обґрунтованими, оскільки з показань допитаної в судовому засіданні свідка [PERSON] вбачається, що вона працювала разом з [PERSON] на підприємстві, вони мали близькі стосунки близько сімнадцяти років, але [PERSON] спільно з нею не жив, а «приходив» (як вказав свідок) до неї за місцем проживання [ADDRESS] допомагав матеріально, придбаваючи речі побуту для неї та її дочки. З показань свідка [PERSON] (дочки [PERSON].) в судовому засіданні вбачається, що [PERSON] навіщав її мати три - чотири рази на тиждень, допомагаючи матеріально, але з [PERSON] він не жив, а проживав з [PERSON] При цьому свідки [PERSON] і [PERSON] повідомили, що близькі відносини з [PERSON] були припинені з 2008 року і відновлені не були. Тому надані відповідачем фотографічні матеріали [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с.123-126) не можуть бути прийняті судом як свідчення їх сумісного проживання; з наданого відповідачем договору купівлі-продажу квартири від 19 грудня 2012 (а.с.160-161) вбачається, що сторонами за цим договором є [PERSON] (продавець), [PERSON] (покупець). Належних доказів участі [PERSON] в придбанні квартири за даним договором суду не надано, отже такий договір не може свідчити про ведення спільного господарства померлим та [PERSON] Показання свідків [PERSON] та [PERSON] щодо проживання [PERSON] з [PERSON] узгоджуються з показаннями допитаних в судовому засіданні свідків з боку позивача, тому суд вважає їх достовірними. У зв'язку з чим, суд не приймає показань допитаної в судовому засіданні в якості свідка відповідача [PERSON], а також свідка [PERSON] щодо того, що [PERSON] не проживав з [PERSON] При цьому суд також враховує, що допитані як свідки [PERSON], [PERSON] ґрунтували свої показання на тих відомостях, які, з їх слів, їм були повідомлені за життя [PERSON], безпосередньо ані [PERSON], ані [PERSON] з померлим [PERSON] регулярно не бачились, свідок [PERSON] пояснила, що бачила [PERSON] 3-7 разів на рік, з ким він проживав їй не відомо. Отже, ці свідки обставини особистого життя [PERSON] безпосередньо не спостерігали і не сприймали, а тому їх показання не можуть бути враховані судом. Таким чином, зважаючи на викладене вище, суд вважає вимоги позивач щодо встановлення факту її проживання однією сім'єю з [PERSON] без реєстрації шлюбу обґрунтованими. Відповідно до статті 74 Сімейного кодексу України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Допитаний в судовому засіданні як свідок [PERSON], вказуючи на те, що [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім'єю, пояснив, що він особисто був присутній під час купівлі [PERSON] та [PERSON] спірного автомобіля ВАЗ 21154. Зі свідчень свідка вбачається, що автомобіль позивач та померлий [PERSON] купували разом за спільні кошти, перед купівлею автомобілю оговорили його спільне використання. Як вбачається з рахунку фактури №СФ-00934 від 03 вересня 2008 року, оформленого на ім'я [PERSON], а також фіскальних чеків на оплату від 03.09.2008року та від 09.09.2008 року, [PERSON] було придбано автомобіль ВАЗ 21154, вартістю 46600,00грн. Оскільки на момент придбання вказаного автомобілю [PERSON] і [PERSON] проживали однією сім'єю, вказане майно, згідно положень ст.74 СК України, є майном спільної власності, адже письмового договору щодо іншого, укладеного вказаними особами, суду не представлено. Зазначене відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 20 лютого 2012 року у справі №6-97цс11. Отже, [PERSON] має право на ? частки даного майна, як майна спільної власності. Висловлене в судовому засіданні твердження представника відповідача щодо застосування строку позовної давності до даної вимоги позивача, а також щодо того, що [PERSON] не є належним відповідачем за цими вимогами, судом не приймаються. Відповідно до ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права чи особу, яка його порушила. З показань свідків, а також досліджених в судовому засіданні документів, зокрема свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, [PERSON] та [PERSON] використовували транспортний засіб разом, отже підстав вважати про порушення її прав у [PERSON] не було. Згідно ч.5 ст.1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини, вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, який, відповідно до ч.2 ст.1220 ЦК України, є днем смерті спадкодавця. Оскільки [PERSON] звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON], між позивачем та відповідачем існує спір щодо спадкового майна, вона є належним відповідачем за вимогами щодо визнання спадкового майна майном спільної власності, який має розглядатися судом в позовному провадженні. Зазначене вбачається з положень п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», згідно якого справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права та обов'язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Отже, обраний [PERSON] спосіб захисту своїх прав - подання позову на загальних підставах про визнання права власності на частку майна як майна спільної власності з посиланням на обставини спільного проживання та перебування у фактичних шлюбних відносинах, як на підставу своїх вимог, не суперечить чинному законодавству України. Згідно ч.5 ст.1224 Цивільного кодексу України, особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Отже, виходячи із вказаної норми закону, позивачем має бути доведено ухилення відповідача від надання допомоги [PERSON], який через тяжку хворобу був у безпорадному стані. Ухиленням є активна поведінка особи, розуміння нею необхідності такої допомоги для існування спадкодавця, наявність можливості надання такої допомоги і свідомого невиконання, ігнорування відповідачем встановленого законом обов'язку. Аналізуючи представлені сторонами докази, суд приходить до висновку, що в задоволенні вимог позивача в цій частині належить відмовити. Як вбачається із позову, а також пояснень свідків в судовому засіданні [PERSON] та [PERSON] не спілкувались між собою після того, як відповідач набула права власності на майно, яке залишилося після смерті їх батьків. Набуття [PERSON] права власності на належний їх батьку будинок вбачається з ухвали апеляційного суду Харківської області, згідно якої були залишені без задоволення позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дарування недійсним (а.с.71-72). Як пояснила свідок [PERSON] в судовому засіданні, через те, що померлий та його сестра (відповідач по справі) тривалий час не спілкувались, під час хвороби [PERSON] за допомогою до [PERSON] ніхто не звертався. Дані обставини не заперечує й позивач, пояснюючи, що, з огляду на недружні стосунки між [PERSON] та його сестрою, під час хвороби [PERSON] за допомогою до відповідача вона не зверталась, самостійно доглядаючи його в лікарні, придбаваючи необхідні матеріали та ліки, а в подальшому здійснюючи поховання померлого [PERSON] Відповідно до ч.1 статті 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами у справі, не потребують доказування. Отже, суд приходить до висновку щодо необізнаності відповідача про хворобу [PERSON], що виключає можливість відповідача ухилитися від надання допомоги спадкодавцю. Таким чином, позивачем не доведено наявність свідомих дій чи бездіяльності відповідача, спрямованих на невиконання своїх зобов'язань по наданню допомоги померлому спадкодавцю за наявності можливості надати таку допомогу і відсутності незалежних від відповідача об'єктивних обставин, що унеможливлюють виконання такого обов'язку. Відповідно до статті 3 ЦПК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути - визнання права. Статтею 328 Цивільного кодексу України визначено, що право власності набувається на підставах, які не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Доказів відмови державної нотаріальної контори у видачі позивачу свідоцтва про право власності на спадкове майно суду не представлено, а тому в задоволенні вимог в цій частині належить відмовити, оскільки позивач не позбавлений права на отримання свідоцтва про право на спадщину в нотаріальній конторі з урахуванням визначеної законом черговості спадкування за законом. На підставі викладеного, всебічно, повно та об'єктивно дослідивши надані сторонами докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, перевіривши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємозв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог. При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат суд виходить із положень статті 88 ЦПК України і враховує, що судом задоволені вимоги немайнового характеру, а також частково задоволенні вимоги майнового характеру щодо визнання права власності на ? частки автомобіля. З огляду на надані позивачем суду відомості щодо вартості автомобіля, дані про яку не спростовані відповідачем, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог немайнового та майнового характеру. Отже, стягненню підлягають судові витрати у сумі 243,60грн. +233,00грн.=476,60грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial