Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-01 00:00:00

23 серпня 2011 року прокурор в інтересах Таїровської селищної ради Овідіопольського району звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що рішенням № 2104 від 02.07.2010 р. Таїровською селищною радою затверджено проект землеустрою щодо відведення \~гр. [PERSON] та іншим (усього 30 чол.), у тому числі [PERSON], у власність земельних ділянок загальною площею 2,3290 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибні ділянки),розташованих на території таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області в с. Мізікевича, ж/м «Червоний хутір». На підставі зазначеного рішення Таїровської селищної ради [PERSON], відділом Держкомзему у Овідіопольському районі Одеської області, 25.08.2010 р. видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №220737, який зареєстровано в книзі реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №011052903269, кадастровий номер 5123755800:02:005:1616. В подальшому, у відповідності до договору купівлі-продажу від 21.10.2010 р. укладеного від імені [PERSON] за дорученням громадянкою [PERSON] з громадянином [PERSON] та посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], [PERSON] продала, а [PERSON] купив вищевказану земельну ділянку. Рішення № 2104 від 02.07.2010 р. Таїровською селищною радою прийнято з порушенням вимог ст. 17 Закону України «Про основи містобудування» без розроблення та затвердження відповідної містобудівної документації, а також з порушенням ст. 20 Земельного Кодексу України без зміни цільового призначення землі, а тому 23.02.2011 р. на нього прокурором внесено протест. 25.02.2011 р. рішенням №150-VІ Таїровською селищною радою було задоволено протест прокурора та скасовано рішення № 2104 від 02.07.2010 р. Оскільки підставу передання спірної земельної ділянки [PERSON] скасовано як таку, що порушує вимоги чинного законодавства, то й державний акт на право власності відповідача на цю земельну ділянку \~і договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений між [PERSON], та [PERSON], повинні бути визнані недійсними. З наведених підстав \~прокурор просив визнати недійним державний акт на право власності виданого на імя [PERSON] на земельну ділянку, визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений 21.10. 2010 р. між [PERSON] та [PERSON], припинити право власності [PERSON] на земельну ділянку, зобовязати відділ Держкомзему у Овідіопольському районі скасувати державну реєстрацію \~права власності [PERSON] і [PERSON] на земельну ділянку, зобовязати [PERSON] повернути Таїровській селищній раді земельну ділянку. В судовому засіданні прокурор позов підтримав та просив його задовольнити. Представник Таїровської селищної ради в судове засідання не зявився, але надав до суду заяву про підтримання позову в повному обсязі та про розгляд справи за його відсутністю. Представник відповідачів та третьої особи [PERSON], просила відмовити в задоволенні позову, посилаючись на його безпідставність. Представник відділу Держкомзему у Овідіопольському районі просив розглянути справу без їх участі. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, суд вважає, позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 40 Земельного Кодексу України громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель \~і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Порядок передачі земельних ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд визначено ст. 118 \~Земельного Кодексу України. Згідно до положень ст. 125 Земельного Кодексу право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цього права, а відповідно до ст. 126 цього ж Кодексу право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеного в порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою. З наведених положень закону слідує, що державний акт на право власності на земельну ділянку є правовстановлюючим документом, який видається на підставі рішення відповідного органу місцевого самоврядування, тому вимога про скасування державного акта на право приватної власності на земельну ділянку є похідною й залежить від доведеності незаконності рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого виданий оспорюваний державний акт. Державний акт на право власності на імя [PERSON] на земельну ділянку площею 0,0901 га, що розташована за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Мізікевича, ж/м «Червоний хутір», вул. Мигдальна, 48 видано на підставі рішення Таїровської селищної ради від 02.07.2010 р. №2104-У. 25.02.2011р. рішенням №150-VІ Таїровська селищна рада задовольнила протест прокурора і скасувала її ж рішення від 02.07.2010 р. №2104-У про затвердження проекту землеустрою та передачу громадянам, у тому числі [PERSON], у власність земельної ділянки. Згідно з розясненнями, викладеними в п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 р. №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ»(зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України \~від 19.03.2010 р. №2), при вирішенні в судовому порядку питання про недійсність документів, виданих на підставі переглянутого рішення органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування про скасування свого рішення, за яким земельна ділянка була неправомірно одержана у власність чи користування, слід враховувати рішення Конституційного Суду від 16.04.2009 р. №7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування), відповідно до п. 5 мотивувальної частини якого органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, повязані з реалізацією певних субєктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і субєкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. На час розгляду справи рішення №2104 від 02.07.2010 р. Таїровською селищною радою затверджено проект землеустрою щодо відведення \~гр. [PERSON] та іншим (усього 30 чол.), у тому числі [PERSON],у власність земельних ділянок загальною площею 2,3290 га., для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд на території жилмасиву «Червоний хутір» на вул. Мигдальна, 48, в с. Мізікевича Таїровської селищної ради Овідіопольського району є чинним. 21.10.2010 р. на підставі нотаріально-посвідченого договору купівлі-продажу [PERSON] продала спірну земельну ділянку [PERSON] У відповідності до положень ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша зацікавлена особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Спірна земельна ділянка була передана [PERSON] Таїровською селищною радою на підставі її ж рішення, яке залишається чинним до цього часу. [PERSON], як власник земельної ділянки правомірно продав її [PERSON] і при цьому будь-яких законних прав та інтересів Таїровської селищної ради порушено не було. Таїровська селищна рада не була стороною в оспорюваному договорі купівлі-продажу земельної ділянки, не перебуває з [PERSON] та [PERSON] у зобовязальних відносинах і зобовязальний спосіб захисту визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки та повернення земельної ділянки шляхом реституції спірних правовідносин не регулює. Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови №9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» розяснив, що реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише у разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У звязку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути предявлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. Статтею 153 Земельного Кодексу України передбачено, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами. [PERSON] правомірно на підставі договору купівлі-продажу набув право власності на спірну земельну ділянку. Порядок припинення права на землю регулюється гл. 22 Земельного Кодексу, яка визначає вичерпний перелік підстав, як для припинення права власності на земельну ділянку, так і для припинення права користування нею. Тобто відсутні законні підстави для визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, \~зобовязання [PERSON] повернути Таїровській селищній раді спірну земельну ділянку, а також законні підстави, передбаченні ст.140 Земельного Кодексу України, для припинення права власності [PERSON] на спірну земельну ділянку і скасування державної реєстрації цього права власності. У звязку з наведеним суд приходить до висновку, що позовні вимоги безпідставні і задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed