Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-22 00:00:00

22.11.2017 до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, підсудність розгляду якої визначено ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 14.11.2017, згідно із ст. 107 ЦПК України (у редакції закону чинній на час постановлення) та ст. 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» /т. І а. с. 5/. Ухвалою судді від 28.11.2017 позовну заяву залишено без руху з підстав несплати позивачем суми судового збору, що було усунуто позивачем і подано до суду оригінал квитанції /т. І а. с. 2, 3, 34-35/. Провадження у справі відкрито ухвалою судді від 30.11.2017 /т. І а. с. 39/. Обґрунтування позову полягає у тому, що стверджуючи про існування спільної з відповідачем [PERSON] сім'ї з січня 2007 року, вказує про те, що ним 05.08.2015 було укладено з ПАТ «ПУМБ» договори купівлі-продажу №№ [NUMBER], [NUMBER] та [NUMBER] відповідно до яких відповідач [PERSON] придбав у банку нерухоме майно, розташоване у [ADDRESS], за спільні гроші їхнього подружжя без її згоди на укладення даних правочинів, тобто розпорядився спільними грошовими коштами сім'ї не в її інтересах, чим порушив права та інтереси позивача, його дії призвели до скрутного матеріального стану їхньої сім'ї. На підставі норми пункту 9 частини 1 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України від 18.03.2004 № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу (15.12.2017), розглядаються за правилами, що діють після набрання нею чинності. 06.02.2018 до суду надійшла заява про зміну (доповнення) підстав позову, яка прийнята судом у підготовчому судовому засіданні до розгляду разом з первісно поданим позовом, а саме позивач доповнила заявлені підстави позову тією обставиною, що оспорювані правочини вчинені під впливом помилки збоку [PERSON] та свідомого введення останнього в оману банком, оскільки ПАТ «ПУМБ» було відомо станом на 05.08.2015, що відносно нерухомого майна - предмету договорів купівлі-продажу - наявні спори, які розглядалися в так званому «Арбітражному суді Республіки Крим» за позовом так званої «Адміністрації міста Ялта Республіки Крим» до ПАТ «ПУМБ» про знесення самовільного будівництва /т. І а. с. 55-59, 197/. Відповідачем 13.02.2018 до суду подано відзив на позовну заяву, у якому, заперечуючи проти позову, вказав, що позивач не надає суду жодного доказу того, що перебувала з січня 2007 року по 05.08.2015, у тому числі і надалі, у фактичних шлюбних відносинах з відповідачем; не надано доказів того, що грошові кошти, за які були куплені об'єкти нерухомого майна у банку, є спільно набутими за час їхнього спільного проживання, а також, що існують, передбачені законом, підстави для визнання оскаржуваних договорів купівлі-продажу недійсними. А також було подано відзив на позов із врахуванням заяви про зміну (доповнення) підстав позову, у якому представник відповідача ПАТ «ПУМБ» вказав, що обґрунтовування позивачем своїх позовних вимог наявністю судових процесів, які ведуться незаконно створеними судовими органами на тимчасово окупованій території Автономної Республіки Крим за участі іншого незаконно створеного органу влади, не є належними та допустимими доказами у розумінні ЦПК України, а також про те, що банк не був обізнаний про судові процеси на момент укладення оспорюваних договорів купівлі-продажу, а доказів протилежного позивач не надала; окрім того, станом на час укладення правочинів, майно не мало недоліків, а продавець (ПАТ «ПУМБ») не може відповідати за недоліки товару, що виникли після його передання покупцеві та спричинені діями третіх осіб, просив застосувати строк позовної давності, який позивачем пропущено за вимогою, пов'язаною із недоліками проданого товару, і вказав на зловживання позивачем своїми процесуальними правами, що виразилася в наданні суду завідомо неправдивої інформації /т. І а. с. 76-86, 170-174/. Також 13.02.2018, разом з відзивом, представник відповідача ПАТ «ПУМБ» подав до суду заяву про залишення позовної заяви без розгляду у частині вимог, в обґрунтування якої посилався на те, що до суду з позовом звернулася [PERSON] і матеріали справи не містять доказів наявності її повноважень для представництва інтересів [PERSON], а саме для заявлення вимоги про застосування наслідків недійсності договорів купівлі-продажу шляхом стягнення з банку грошових коштів на користь останнього /т. І а. с. 161-163/. 22.02.2018 від представника позивача до суду подано відповідь на відзив відповідача ПАТ «ПУМБ», у якому вона вказала, що представники банку брали участь у судових процесах в так званому «Арбітражному суді Республіки Крим» протягом майже двох років, жодного разу не заявляючи на неналежність сторони відповідача, але власником вже був [PERSON], але такі дії призвели до того, що він вступив до участі у справі лише на стадії апеляційного оскарження; докази надані банком на підтвердження своєї необізнаності щодо судових процесів з приводу знесення незаконного будівництва не є належними, оскільки являються роздруківками судових рішень з Інтернет-ресурсу, на які проставлено вхідні штемпелі «потрібними» датами; відповідно до ухвали так званого «Арбітражного суду Республіки Крим» від 20.08.2015, відомо, що провадження у справі порушено 29.07.2015, тобто до укладення спірних договорів купівлі-продажу, а у попередньому засіданні 19.08.2015 обізнаний у справі представник банку [PERSON] просив оголосити перерву. Також представник позивача зазначила, що позов обґрунтовувався тим фактом, що відповідачу було відомо про те, що нерухоме майно, яке було предметом купівлі-продажу мало суттєві недоліки, зокрема було побудовано з порушеннями низки законів та нормативно-правових актів України; а окрім того, проживання з людиною однією сім'єю не є тотожним з обізнаністю справ один одного /т. І а. с. 207-209/. 05.03.2018 представник відповідача ПАТ «ПУМБ» подав до суду письмові заперечення на відповідь на відзив на позов, звертаючи увагу на те, що позивач не вказала причини та не обґрунтувала неможливість подання доказів разом з позовною заявою або із заявою про зміну (доповнення) підстав позову від 05.02.2018, відповідно такі докази підлягають поверненню заявнику; також, що позивач надає в якості письмових доказів судові рішення так званого «Арбітражного суду Республіки Крим», створеного на тимчасово окупованій території органу суду, у непередбачений законодавством спосіб, заперечував проти доказів позивача про обізнаність банку про судові спори, що розглядалися в так званому «Арбітражному суді Республіки Крим», і умисність його дій з метою продажу об'єктів нерухомого майна /т. І а. с. 227-236/. Ухвалою суду від 14.03.2018 у задоволенні заяви про залишення позову у частині вимог без розгляду відмовлено /т. ІІ а. с. 48-49/. Також 14.03.2018 ухвалою судді закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду по суті /т. ІІ а. с. 44-45/. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив задовольнити у повному обсязі, посилаючись на доводи позовної заяви, заяви про зміну (доповнення) підстав позову, письмову відповідь на відзив відповідача ПАТ «ПУМБ», та письмові докази, подані разом з ними, що містяться у матеріалах справи. Представники відповідача ПАТ «Перший український міжнародний банк» у судовому засіданні позов не визнали, просили суд відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON], посилаючись на свої доводи, викладених у заявах по суті справи, та на докази, що містяться у матеріалах справи. Відповідач [PERSON] та його представник у судове засідання не з'явилися, про час, дату і місце проведення якого відповідач повідомлявся належним чином, проте судова повістка повернулася до суду за закінченням встановленого строку зберігання, без вручення адресату. До суду була подана заява про розгляд справи за відсутності сторони відповідача [PERSON], у зв'язку із неможливістю з'явитися у судове засідання /т. ІІ а. с. 70, 71, 75/. Суд, заслухавши обґрунтування представника позивача, заперечення представників відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідач [PERSON] та відповідач ПАТ «Перший український міжнародний банк» 05.08.2015 уклали: - договір купівлі-продажу нерухомого майна № [NUMBER], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовим Є. В. та зареєстрований за № 2386, згідно з яким ПАТ «ПУМБ» зобов'язався у порядку та на умовах, визначних цим договором, передати у власність [PERSON] належне банку на праві власності нерухоме майно, а саме торгівельний павільйон-кафе № 1 з відкритим майданчиком, загальною площею 426,1 кв. м., що складається з: 1-й поверх загальною площею 178,9 кв. м., з експлуатованою покрівлею, загальною площею 247,2 кв. м., та розташований за адресою: [ADDRESS], балансовою вартістю 8 916 661 грн. (згідно з довідкою № КНО-61.4.2/9 від 15.04.2015), а [PERSON] зобов'язався прийняти його та оплатити його вартість /т. І а. с. 89-92/. - договір купівлі-продажу нерухомого майна № [NUMBER], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовим Є. В. та зареєстрований за № 2387, згідно з яким ПАТ «ПУМБ» зобов'язався у порядку та на умовах, визначних цим договором, передати у власність [PERSON] належне банку на праві власності нерухоме майно, а саме торгівельний павільйон-кафе № 2 з відкритим майданчиком, загальною площею 1346,2 кв. м., що складається з: 1-й поверх загальною площею 792,8 кв. м., з експлуатованою покрівлею, загальною площею 553,4 кв. м., та розташований за адресою: [ADDRESS], балансовою вартістю 28 166 658 грн. (згідно з довідкою № КНО-61.4.2/8 від 15.04.2015), а [PERSON] зобов'язався прийняти його та оплатити його вартість /т. І а. с. 94-97/. - договір купівлі-продажу нерухомого майна № [NUMBER] посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовим Є. В. та зареєстрований за № 2385, згідно з яким ПАТ «ПУМБ» зобов'язався у порядку та на умовах, визначних цим договором, передати у власність [PERSON] належне банку на праві власності нерухоме майно, а саме торгівельний павільйон-кафе № 3 з відкритим майданчиком, загальною площею 607,0 кв. м., що складається з: 1-й поверх загальною площею 327,2 кв. м., з експлуатованою покрівлею, загальною площею 279,8 кв. м., та розташований за адресою: [ADDRESS], балансовою вартістю 12 916 684 грн. (згідно з довідкою № КНО-61.4.2/7 від 15.04.2015), а [PERSON] зобов'язався прийняти його та оплатити його вартість /т. І а. с. 99-102/. Відповідач [PERSON] 05.08.2015 подав приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Морозову Є. В. заяву про те, що у зареєстрованому шлюбі не знаходиться, однією сім'єю з жінкою спільно не проживає, а гроші, які передаються за купівлю торгівельних павільйонів-кафе №№ 1, 2, 3 з відкритими майданчиками, не є предметом спільної сумісної власності. Приватним нотаріусом Морозовим Є. В. особу [PERSON] було встановлено на підставі паспорту громадянина України, справжність підпису перевірено, і той факт, що він у зареєстрованому шлюбі не знаходиться, перевірено по його паспорту, у котрому відповідний штамп про укладення шлюбу відсутній /т. І а. с. 104, 105, 106/. Відповідно до актів прийому-передачі нерухомого майна від 05.08.2015, ПАТ «ПУМБ» передав, а [PERSON] прийняв об'єкти нерухомого майна з усіма його невід'ємними частинами, відповідно до укладених договорів купівлі-продажу нерухомого майна № № [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER] від 05.08.2015 /т. І а. с. 93, 98, 103/. [INFO] у відповідача та позивача народився син [PERSON], факт народження якого зареєстровано Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Куйбишевського районного управління юстиції у м. Донецьку та 18.11.2016 повторно видано свідоцтво серії [NUMBER] Львівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану за актовим записом № 291 від 09.04.2010 /т. І а. с. 19/. Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ст. 16 ЦК Україна кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Даний принцип полягає у змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Цивільним процесуальним кодексом України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, які мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності. У відповідності до статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, що встановлюються засобами письмових, речових і електронних доказів, висновків експертів та показаннями свідків (частина 1, 2). Докази враховуються судом лише за умови їхньої відповідності вимогам належності, допустимості, достатності і достовірності, і суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування, що не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з частиною 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, що передбачено частиною 5 статті 81 ЦПК України. Під час судового розгляду сторонами не подавалися клопотання про витребування доказів та про допит свідків, сторони реалізовували свій обов'язок доказування лише шляхом подання письмових доказів, що перебували у їхньому розпорядженні. Відповідно до статті 3 Сімейного кодексу України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Статтею 60 Сімейного кодексу України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до частин 1, 2 статті 61 Сімейного кодексу України, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. У своїй постанові Пленум Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 № 11, спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєкопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. За правилами статті 74 Сімейного кодексу України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки або чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Відповідно до частини 1 статті 65 Сімейного кодексу України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Отже, проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов'язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім'єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов'язків. Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Враховуючи викладене, особам, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов'язків, з'ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом України у правовому висновку до постанови від 08.06.2016 у справі № 6-2253цс15. Позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги зазначила, що з січня 2007 року перебуває у фактичних шлюбних відносинах з відповідачем [PERSON], проживаючи однією сім'єю як чоловік та дружина, ведуть спільне господарство, мають спільний побут та бюджет, беруть участь у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім'ї, виховують та утримують спільну дитину. Разом з тим, як стверджує позивач, їй випадково стало відомо, що 05.08.2015 відповідач [PERSON] без її відома та згоди уклав з відповідачем ПАТ «ПУМБ» вищевказані договори купівлі-продажу, сплативши грошові кошти на їх виконання, які були набуті під час спільного проживання позивача та відповідача, і є об'єктом спільної сумісної власності, порушивши своїми діями права та охоронювані законом інтереси позивача як співвласника. Звертаючись до суду з вимогою про встановлення факту проживання однією сім'єю, позивач не надала суду жодних доказів даного свого твердження. Факт спільного батьківства не дає підстави стверджувати, що позивач та відповідач [PERSON] проживають однією сім'єю та у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу. Поряд з цим, позивачем суду не доведено і те, що грошові кошти на загальну суму 50 000 003 грн., сплачені банку відповідачем [PERSON] на виконання свого зобов'язання за договорами купівлі-продажу нерухомого майна №№ [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER] від 05.08.2015, набуті з нею внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов'язків. Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлений виключний перелік загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Так, до таких умов належить: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно з частиною 1 статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України. Разом з тим, підстав, передбачених законом для визнання правочину недійсним, судовим розглядом не встановлено. Позивач вказала, що укладені відповідачами договори виходять за межі дрібних побутових, і тому вона має підстави для звернення до суду з позовом про визнання даних договорів недійсними як таких, що укладені [PERSON] без її згоди. Згідно із частішою третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про розподіл цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з відчуження такого майна без письмової згоди одного з подружжя, за наявності згоди другого подружжя, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна. Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України, при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Відтак, слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, що той з подружжя. який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Саме такий правовий висновок висловлений у постанові Верховного Суду України від 30.03.2016 у справі № 6-533цс16. Перевіряючи наведені позивачем доводи, суд звертає увагу на те, що, окрім того, що позивачем залишився недоведеним факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з відповідачем [PERSON] з січня 2007 року, у його паспорті, поданому для оформлення договорів, відсутній штамп про укладення шлюбу, перед укладенням оскаржуваних договорів купівлі-продажу [PERSON] надавались нотаріусу, який посвідчував договори, письмові заяви від 05.08.2015 про те, що у зареєстрованому шлюбі [PERSON] не знаходиться, однією сім'єю з жінкою спільно не проживає; гроші, які передаються за купівлю торгівельних павільйонів №№ 1, 2, 3 з відкритим майданчиком, не є предметом спільної сумісної власності /т. І а. с. 17-18, 87-88, 104, 105, 106/. Оскаржувані договори купівлі-продажу містять пункт 9.5 наступного змісту: «9.5. Продавець свідчить, що нотаріусом доведений до його відома зміст заяви покупця про те, що гроші, які передаються за купівлю об'єкту продажу, належать покупцю на праві особистої приватної власності та не є предметом спільної сумісної власності. Ця заява приєднана до примірника договору, який зберігається у справах приватного нотаріуса» /т. І а. с. 91, 96, 101/. Таким чином, вбачається, що відповідач [PERSON] не повідомляв і відповідачу ПАТ «ПУМБ» не було відомо про те, що грошові кошти, які сплачує [PERSON] за договорами купівлі-продажу, можуть бути спільною сумісною власністю подружжя та про те, що [PERSON] не отримав згоди другого з подружжя на укладення договорів. Відповідно, відсутність такої згоди не може бути підставою для визнання оскаржуваних договорів купівлі-продажу недійсними, що відповідає правовій позиції висловленій Верховним Судом України 30.03.2016 у справі № 6-533цс16. Відповідачем ПАТ «ПУМБ» надано письмові докази того, що нерухоме майно було придбано відповідачем за ринковими цінами і у належному технічному стані /т. І а. с. 93, 98, 103, 119, 120, 121/. Як вбачається із змісту оспорюваних договорів купівлі-продажу, а саме згідно з п. 5.1, об'єкти нерухомого майна, що були предметом продажу, були діючими комерційними об'єктами, які здавались в оренду та приносили прибуток. Таким чином спростовується висновок, що придбання відповідачем [PERSON] за ринковими цінами дохідного об'єкта нерухомості може бути угодою, що вчиняється не в інтересах сім'ї. Окрім того, позивач зазначала, що дії відповідача [PERSON] з укладення оспорюваних правочинів призвели до скрутного матеріального становища та невизначеності у майбутньому, що спростовується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, інформаційні довідки з якого надані стороною відповідача ПАТ «ПУМБ», відповідно до яких у власності [PERSON] перебуває 45 об'єктів житлової та комерційної нерухомості на території України, загальною площею 83415,15 кв. м., у тому числі 12 квартир у м. Києві (загальною площею 2269 кв. м.), 9 об'єктів комерційної нерухомості у м. Києві (загальною площею 14144,10 кв. м.), а у власності позивача - 2 об'єкти комерційної нерухомості у м. Донецьк (загальною площею 197 кв. м.) /т. І а. с. 122-142/. Судовим розглядом встановлено, що об'єкти нерухомого майна, придбані відповідачем [PERSON], відповідно до оспорюваних договорів, у період з жовтня 2016 року - по березень 2017 року були знесені як об'єкти самочинного будівництва на виконання рішення так званого «Арбітражного суду Республіки Крим», утвореного у порядку, непередбаченому законодавством України. Відповідно до положень статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом (частина 2 вказаної статті). За частиною 3 статті 9 вказаного спеціального Закону, будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Встановлення зв'язків та взаємодія органів державної влади України, їх посадових осіб, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з незаконними органами (посадовими особами), створеними на тимчасово окупованій території, допускається виключно з метою забезпечення національних інтересів України, захисту прав і свобод громадян України, виконання міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, сприяння відновленню в межах тимчасово окупованої території конституційного ладу України, відповідно до частини 4 зазначеної статті 9 вказаного Закону України. Передбачений Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» правовий режим тимчасово окупованої території України, до якої належить сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій; внутрішні морські води і територіальне море України навколо Кримського півострова, територія виключної (морської) економічної зони України вздовж узбережжя Кримського півострова та прилеглого до узбережжя континентального шельфу України, на які поширюється юрисдикція органів державної влади України відповідно до норм міжнародного права, Конституції та законів України; надра під територіями, зазначеними у пунктах 1 і 2 цієї частини, і повітряний простір над цими територіями, введений у дію з чати початку тимчасової окупації, а саме 20.02.2014, що вказано у частині 2 Закону. У заяві про зміну (доповнення) підстав позову позивач вказала, що станом на час укладення оскаржуваних договорів купівлі-продажу, так званим «Арбітражним судом Республіки Крим» розглядалися справи за позовом так званої «адміністрації міста Ялта Республіки Крим» до ПАТ «ПУМБ» про знесення самочинного будівництва, і банк свідомо приховав даний факт, з метою укладення оскаржуваних договорів з відповідачем [PERSON] Натомість відповідач ПАТ «ПУМБ» для спростування даного твердження сторони позивача надав копії документів, які ним були отримані засобами поштового зв'язку з так званого «Арбітражного суду Республіки Крим»: - справа № А83-2842/2015 - «Определение о принятии искового заявления к производству, подготовке дела к судебному разбирательству и назначений предварительного судебного заседания от 29 июля 2015 года» отримано ПАТ «ПУМБ» 18.08.2015 /т. І а. с. 175-176/; - справа № А83-2844/2015 - «Определение о принятии искового заявления к производству, подготовке дела к судебному разбирательству и назначений предварительного судебного заседания от 29 июля 2015 года» отримано ПАТ «ПУМБ» 18.08.2015 /т. І а. с. 177-178/; - справа № А83-2843/2015 - «Определение об отложении судебного разбирательства от 08 октября 2015 года» отримано ПАТ «ПУМБ» 22.10.2015 /т. І а. с. 179-180/. Представником ПАТ «ПУМБ» вказано, що ухвалу про прийняття позову до розгляду по справі № А83-2843/2015 банк не отримував. Таким чином, слід дійти висновку, що відповідачеві ПАТ «ПУМБ» стало відомо про існування згадуваних судових спорів вже після укладення оскаржуваних договорів купівлі-продажу 05.08.2015, а твердження позивача про протилежне не відповідають дійсності. Разом з тим, з наданих копій документів так званого «Арбітражного суду Республіки Крим» вбачається, що відповідачу [PERSON] було відомо про наявність вказаних позивачем судових процесів та він брав у них участь, зокрема з ухвали так званого «Двадцять першого арбітражного апеляційного суду» від 17.02.2016 у справі № А83-2842/2015, від 17.02.2016 у справі № А83-2844/2015 та від 18.02.2016 у справі № А83-2843/2015, які постановлені за результатами розгляду апеляційних скарг [PERSON] /т. І а. с. 181-184, 185-186/. Таким чином, слід зробити висновок, що у лютому 2016 року [PERSON] був обізнаний про наявність судових процесів про знесення об'єктів нерухомості, придбаних на підставі оспорюваних договорів купівлі-продажу. Також з метою спростування тверджень позивача про обізнаність ПАТ «ПУМБ» на момент укладення спірних договорів купівлі-продажу щодо наявності у провадженні так званого «Арбітражного суду Республіки Крим» справ про знесення об'єктів нерухомості суду надано копії поштових конвертів, які було отримано ПАТ «ПУМБ» разом із ухвалами згадуваного так званого «Арбітражного суду Республіки Крим» від 29.07.2015. Як вбачається з відміток на конвертах вони були направлені з міста Сімферополь лише 04.08.2015 і, відповідно, не могли бути отримані ПАТ «ПУМБ» до 05.08.2015 /т. І а. с. 240, 241/. Крім того, суд приймає до уваги, що доводи сторони позивача про те, що вже в попередньому засіданні 19.08.2015 обізнаний у справі (справа № А83-2844/2015) представник ПАТ «ПУМБ» [PERSON] просив оголосити перерву» не спростовує вказану банком інформацію щодо отримання банком 18.08.2015 ухвали про прийняття позову до розгляду. Таким чином, ПАТ «ПУМБ» довідалось про існування відповідних судових спорів вже після укладення 05.08.2015 оскаржуваних договорів купівлі-продажу. Твердження Позивача про протилежне не підтверджені жодним доказом, не відповідають дійсності та спростовуються зазначеними вище доказами. Згідно з пунктом 2 актів приймання-передачі нерухомого майна від 05.08.2015, які були підписані обома сторонами правочину: і ПАТ «ПУМБ», і [PERSON], недоліків щодо технічного стану нерухомого майна не виявлено /т. І а. с. 93, 98, 103/. Таким чином, на момент укладення оскаржуваних договорів купівлі-продажу недоліки майна були відсутні. Як наслідок, у відповідності до положень ч. 2 ст. 679 ЦК України, продавець - ПАТ «ПУМБ» не може відповідати за недоліки товару, які виникли після його передання покупцеві та спричинені діями третіх осіб. У відповіді на відзив від 20.02.2018 представник позивача вказала, що нерухоме майно, яке було предметом купівлі-продажу мало суттєві недоліки, зокрема було збудовано з порушеннями низки законів та нормативно-правових актів України, посилаючись як на підтвердження своїх доводів на рішення так званого «Арбітражного суду Республіки Крим» від 25.12.2015, у якому зроблено такий висновок /т. І а. с. 216-224/. Разом з тим, висновки зазначені у рішеннях судових органів, створених на тимчасово окупованій території України в Автономній Республіці Крим, у непередбачений законодавством України спосіб, не є допустимими доказами, згідно з положеннями Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України». Окрім того, твердження позивача щодо порушень у будівництві об'єктів нерухомого майна, що були предметом купівлі-продажу в оспорюваних позивачем правочинах, спростовуються доводами відповідача ПАТ «ПУМБ», а саме тим, що він не був їх забудовником, як і не мав відношення ні до будівництва об'єктів, ні до прийняття їх в експлуатацію. Відповідно, банк не знав і не міг знати про можливі порушення під час будівництва та/або прийняття в експлуатацію об'єктів нерухомості. Вбачається, що об'єкти нерухомого майна були збудовані в період з січня 2005 року по липень 2006 року та прийняті в експлуатацію у серпні 2006 року /т. ІІ а. с. 15-34/. Як встановлено, право власності ПАТ «ПУМБ» на об'єкти нерухомого майна було зареєстровано Комунальним підприємством Ялтинської міської ради «Бюро технічної інвентаризації» 30.03.2011, що підтверджується витягами про державну реєстрацію прав № 29492080 від 30.03.2011, № 29492412 від 30.03.2011, № 29491911 від 30.03.2011 /т. ІІ 8, 10, 12/. Право власності ПАТ «ПУМБ» на об'єкти нерухомого майна було зареєстровано на підставі: - іпотечного договору № 7.5-82/7.5-83/1-1 від 26.05.2008, укладеного між ЗАТ «ПУМБ», правонаступником всіх прав та зобов'язань якого є ПАТ «ПУМБ», та ТОВ фірма «Червона калина», з додатковою угодою № 1 від 13.08.2008 до іпотечного договору; - іпотечного договору № 7.5-82/7.5-83/1-2 від 26.05.2008, укладеного між ЗАТ «ПУМБ», правонаступником всіх прав та зобов'язань якого є ПАТ «ПУМБ», та ТОВ «Класіко», з додатковою угодою № 1 від 13.08.2008 до іпотечного договору. Також, відповідач ПАТ «ПУМБ» вказав, що на момент укладення іпотечних договорів іпотекодавцями були надані банку документи, що підтверджували право власності ТОВ фірма «Червона калина» та ТОВ «Класіко» на об'єкти нерухомого майна, і надав суду на підтвердження своїх слів: - свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 27.09.2006, видане Виконавчим комітетом Ялтинської міської ради (по торгівельному павільйону-кафе № 3) та Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № [NUMBER] від 27.09.2006, виданий Комунальним підприємством Ялтинське бюро технічної інвентаризації; - свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 27.09.2006, видане Виконавчим комітетом Ялтинської міської ради (по торгівельному павільйону-кафе № 2) та Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № [NUMBER] від 27.09.2006, виданий Комунальним підприємством Ялтинське бюро технічної інвентаризації; - свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 27.09.2006, видане Виконавчим комітетом Ялтинської міської ради (по торгівельному павільйону-кафе № 1) та Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № [NUMBER] від 2.7.09.2006, виданий Комунальним підприємством Ялтинське бюро технічної інвентаризації. Відтак, слід дійти висновку, що реєстрація права власності на об'єкти нерухомого майна за первинними власниками - ТОВ фірма «Червона калина» та ТОВ «Класіко» і в подальшому за ПАТ «ПУМБ» була проведена з дотриманням всіх вимог чинного законодавства, власникам майна були видані встановлені законом правовстановлюючі документи. Реєстраційними органами були перевірені на відповідність вимогам закону документи, подані для проведення державної реєстрації права власності, в результаті чого було прийнято рішення про реєстрацію права власності. Також представниками відповідача ПАТ «ПУМБ» було надано суду копії документів, що підтверджують прийняття об'єктів нерухомого майна в експлуатацію, зокрема наступні документи: - рішення Виконавчого комітету Ялтинської міської ради Автономної Республіки Крим від 28.08.2006 № 1316 «Про затвердження акту Державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію завершеного будівництвом торгового павільйону-кафе № 3 з відкритим майданчиком ТОВ «Класіко», розміщеного за адресою: м. Ялта, Набережна ім. Леніна, 16-А та акт державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію завершеного будівництвом об'єкта від 21.08.2006, затверджений Виконкомом Ялтинської міської ради 28.08.2006 за № 1316. - рішення Виконавчого комітету Ялтинської міської ради Автономної Республіки Крим від 28.08.2006 № 1317 «Про затвердження акту Державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію завершеного будівництвом торгового павільйону-кафе № 2 з відкритим майданчиком ТОВ фірма «Червона калина», розміщеного за адресою: [ADDRESS] та акт державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію завершеного будівництвом об'єкта, затверджений Виконкомом Ялтинської міської ради 28.08.2006 за № 1317. - акт державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію завершеного будівництвом об'єкта - торгового павільйону-кафе № 1 з відкритим майданчиком, розміщеного за адресою: [ADDRESS], затверджений Виконкомом Ялтинської міської ради 28.08.2006 за № 1318. Прийняття об'єктів нерухомого майна в експлуатацію свідчить про дотримання порядку їх будівництва. Позивачем не надано доказів, які б підтверджували скасування або визнання незаконними зазначених вище рішень/актів про прийняття в експлуатацію, оформлення права власності та видачу свідоцтв про право власності на об'єкти нерухомого майна, а відтак, зазначені рішення/акти є чинними. Таким чином твердження позивача про те, що нерухоме майно, яке було предметом купівлі-продажу, було збудовано в порушення чинного законодавства, не відповідають дійсності та спростовуються зазначеними вище доказами. Відповідно, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову [PERSON] у повному обсязі. Оскільки у задоволенні позову судом відмолено, то, згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України, сплачений судовий збір позивачеві не відшкодовується. На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: dismissed