Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-06 00:00:00

23 травня 2018 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визначення місця проживання дітей, третя особа: орган опіки та піклування Обухівської районної адміністрації. Позивач вказує на те, що 07.08.2009 року між нею та відповідачем [PERSON], укладено шлюб, від шлюбу вони мають двох малолітніх дітей: сина - [PERSON], [INFO], та дочку - [PERSON], [INFO]. Шлюбні відносини у позивача з чоловіком не склались, та 27.03.2018 року Обухівським районним судом Київської області шлюб між сторонами розірвано. Позивач зазначає, що місце проживання дітей має бути визначено за місцем її проживання так як між сторонами існує спір щодо місця проживання дітей. Ухвалою судді від 26.06.2018 року відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засідання за загальними правилами позовного провадження. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.07.2018 року справу передано судді Зінченко О.М.. Ухвалою суду від 20.07.2018 року прийнято справу до провадження, продовживши вирішення справи із тієї ж стадії процесу, що існувала до заміни головуючого судді Ухвалою суду від 26.10.2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 07.11.2018 року ухвалою Обухівського районного суду Київської області зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дітей, третя особа: орган опіки та піклування Обухівської районної державної адміністрації залишено без розгляду. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав, погодився з висновком, що надав орган опіки та піклування, та не заперечив, щодо визначення місце проживання дітей з матір'ю. Представник третьої особи Кучерук\~О.В. в судовому засіданні підтримала позовні вимоги, просила при прийнятті рішення врахувати висновок органу опіки та піклування та визначити місце проживання дітей з матір'ю. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача та представника третьої особи, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов [PERSON] підлягає задоволенню, виходячи із наступного. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 07.08.2009 року між [PERSON] та [PERSON], укладено шлюбу, який зареєстровано виконавчим комітетом Української міської ради, про що складено відповідний актовий запис № 60. У зв'язку з реєстрацією шлюбу дошлюбне прізвище Куліш позивач змінила на прізвище чоловіка - [PERSON]. Від даного шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей: сина - [PERSON], [INFO], та дочку - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвами про народження дітей. Згідно свідоцтв про народження [PERSON], та [PERSON] вбачається, що батьками дітей є: батько - [PERSON], мати - [PERSON]. Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 27.03.2018 року позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу задоволено. Судом встановлено, що з метою досудового врегулювання спору з відповідачем, 17.04.2018 року позивач звернулась до органу опіки та піклування Обухівської районної державної адміністрації з заявою про надання висновку щодо визначення місця проживання малолітніх дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Орган опіки та піклування Обухівської районної державної адміністрації Київської області від 19.04.2018 року надано висновок про доцільність визначення місця проживання малолітніх [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], разом з матір'ю [PERSON]. Відповідач позов визнав та не заперечив визначення місце проживання [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], за фактичним місцем проживання їх матері [PERSON], [INFO]. Відповідно до частини 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Згідно з ст. 3 Конвенції про права дитини, яка набула чинності для України 27.09.1991 року, визначено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст.161 СК України, під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Стаття 19 СК України передбачає, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Згідно з вимогами ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно зі ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ч.3 ст.157 СК України той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо спілкуватись з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов'язків батька й матері щодо дитини, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітнього. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, його вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. Враховуючи вищевикладене, а також особисті якості батьків, можливість створення матір'ю дітей належних умов для їх виховання, її більшу турботу і увагу до дітей, відсутність виняткових обставин, які б обумовлювали необхідність розлучення дітей та їх матері, думку органу опіки та піклування, а також визнання позову відповідачем, виходячи із найвищих інтересів дітей, аналізуючи кожен аспект відносин до дитини, висвітлений під час розгляду справи, оцінивши всі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову. На підставі викладеного та

Outcome: approved