Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-31 00:00:00

23 липня 2019 року позивач звернувся до Жовтневого районного суду м. Харкова із позовною заявою до [PERSON] про визнання частково недійсним договору дарування, визнання права власності на Ѕ частину житлового будинку з надвірними будівлями у порядку спадкування за законом, витребування майна. В обґрунтування своїх позовних вимогпозивачпосилається на те, що з 07.07.2005р. він зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] . Зазначений вище будинок був придбаний в 2004 році за договором купівлі-продажу батьками позивача, [PERSON] та [PERSON] , за спільні кошти в період їх проживання у зареєстрованому шлюбі. Договір купівлі-продажу будинку від 09.11.2004 року нотаріально посвідчений на ім`я батька позивача - [PERSON] . Але, відповідно до ст.60 Сімейного Кодексу України цей будинок був спільною сумісною власністю батьків позивача, як придбаний ними під час перебування у зареєстрованому шлюбі. [INFO] померла мати позивача, [PERSON] , внаслідок чого відкрилась спадщина на 1/2 частину будинку, що належала матері позивача в силу ч. 1 ст. 70 СК України. Спадкоємцями першої черги за законом на момент відкриття спадщини були [PERSON] (чоловік померлої), [PERSON] (старший син померлої, рідний брат позивача), та позивач (другий син померлої), які у рівних частках кожний мали право на отримання від 1/2 частини будинку, що належала Спадкодавцю. Інших спадкоємців у Спадкодавця за законом немає, а заповіту вона не складала. Позивач та його батько фактично вступили в спадщину, відповідно до ч.3 ст. 1268 ЦК України, оскільки на час відкриття спадщини вони були зареєстровані та постійно проживали разом зі Спадкодавцем. Рідний брат позивача - [PERSON] на момент смерті матері він проживав окремо та протягом встановленого статтею 1270 ЦК України 6-місячного строку до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини не звертався, тому в силу частини 1 статті 1272 ЦК України він вважається таким, що не прийняв спадщину, тобто він втратив право на свою частину спадщини. Таким чином, спадкоємцями після смерті [PERSON] є позивач та його батько [PERSON] , які фактично вступили в спадщину та успадкували 1/2 частину спірного будинку. У літку 2015 року позивач з метою оформлення матеріальної допомоги для соціально незахищених осіб звернувся до Міської ради м. Харкова де від нього зажадали правовстановлюючі документи на будинок у якому він проживає. Однак, намагаючись отримати документи на будинок, позивач дізнався, що батько скористався тим, що будинок зареєстрований на нього, свідоцтво про прийняття спадщини позивачем не отримане, та подарував будинок своєму онуку (відповідачу по справі) - [PERSON] . Даний факт став відомий [PERSON] з інформаційної довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно № 413378768 від 29.07.2015р. згідно якого право власності на житловий будинок за адресою [ADDRESS] , реєстраційний номер майна 2178490 , належить відповідачу на підставі договору дарування PN 2026 від 21.07.2009р., посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Федоненко Н.О. Позивач зазначає, що про договір дарування йому раніше відомо не було, оскільки батько не повідомив про існування такого договору. До того ж батько до своєї смерті продовжував проживати у подарованому будинку разом із позивачем, особисті рахунки зі сплати комунальних платежів залишились оформлені на батька та сам відповідач жодним чином не користувався отриманим подарунком, що не давало позивачу підстав припускати можливість відчуження будинку. Позивач вважає, що батько був введений в оману родичами (старшим братом та племінником), які прагнули позбавити позивача останнього житла. Вони мали метою уникнути у майбутньому спадкування позивачем частини будинку після смерті батьків, тому як розуміли, що позивач має право на обов`язкову частину спадщини за законом. Батько ж, підписуючи спірний Договір дарування помилявся щодо фактичних обставин правочину, які мають істотне значення, що вплинуло на його волевиявлення. В силу свого похилого віку та стану здоров`я він неправильно сприйняв своє право на відчуження вказаного будинку та не розумів, що на момент здійснення правочину 1/4 частина будинку належала позивачу у порядку спадкування після смерті матері. Позивач звернувся до Жовтневого районного суду м. Харкова з позовом до свого батька [PERSON] та свого племінника [PERSON] , з метою захисту свого порушеного права, у тому числі шляхом визнання недійсним зазначеного договору дарування та визнання права власності на 1/4 частину будинку у порядку спадкування за законом після смерті матері. За час судового розгляду, [INFO] помер батько позивача, [PERSON] . Правонаступником відповідача у справі № 639/6949/15-ц, після смерті батька, став його старший син, [PERSON] . Після смерті батька позивачем було змінено свої позовні вимоги у справі № 639/6949/15-ц, заявив вимогу про визнання, що частка матері в праві спільної сумісної власності на будинок становить 1/2 частину спільного майна подружжя та додатково заявив вимогу про визнання свого права власності на 3/8 частини будинку в порядку спадкування після смерті батька. Рішенням від 04 травня 2018 року Жовтневий районний суд м. Харкова зазначені вище позовні вимоги Позивача задовольнив частково, а саме визнав, що частка померлої [INFO] [PERSON] в праві спільної сумісної власності на спірний будинок становила 1/2 частину спільного майна подружжя. В іншій частини позовних вимог суд відмовив, оскілки визнав недоказаним факт укладення Договору дарування під впливом помилки, а позовні вимоги про визнання права власності на частину спірного будинку після смерті батьків в порядку спадкування є похідними від позову про визнання договору дарування недійсними. Постановою Харківського апеляційного суду від 02 травня 2019 року зазначене рішення суду залишено без змін. Батько, [PERSON] , якій помер [INFO] , за своє життя право спадкування після смерті дружини не використовував, свідоцтво про право власності на спадкове майно не оформив. На даний час Позивач, [PERSON] , є єдиним спадкоємцем, який фактично прийняв спадщину після смерті матері та інших спадкоємців немає, що підтверджується наведеними вище доказами. З метою завершити процес спадкування після смерті матері, позивач звернувся із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину до Першої Харківської міської державної нотаріальної контори. Однак, постановою № 1725/02-31 від 24.05.2019 року державний нотаріус, Грошева Ольга Юріївна , відмовила у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку з відсутністю складу спадкового майна. У даній постанові зазначене, що згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 24.05.2019р. за № 167934942 спірний житловий будинок належить іншій особі. Окрім того, позивачем отримане рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно від 11.05.2019р. № 46811024 про відмову у державній реєстрації права спільної часткової власності [PERSON] на спірний житловий будинок через відсутність документів, що підтверджує право власності. У даному рішенні також зазначене, що згідно інформації з державного реєстру прав на нерухоме майно, право власності на спірний житловий будинок зареєстроване за [PERSON] в цілому, на підставі договору дарування, посвідченого 21.07.2009р. Федоненко Н.О. , приватним нотаріусом ХМНО, р.№2026. Розпорядившись цілим будинком, батько позивача, [PERSON] , порушив право власності позивача на належну йому частку будинку, яка є спадковим майном після смерті матері. Він не мав права розпоряджатися цілим будинком, оскільки на день укладення договору дарування батько був власником лише 1/2 частки будинку, інша частина якого увійшла до складу спадщини. Вказані обставини і вимусили позивача звернутися до суду з вищезазначеним позовом. Щодо строку позовної давності звернення до суду, позивач зазначив, що про порушення свого права довідався у серпні 2015 року, коли йому стало відомо про відчуження спірного будинку за договором дарування. З того моменту Позивач звернувся за захистом свого права до Жовтневого районного суду м. Харкова. Судове провадження за його позовом тривале з серпня 2015 року по травень 2019 року, тобто більш трьох років. Рішенням у справі № 639/6949/15-ц від 04 травня 2018 року, яке набрало законної сили 02 травня 2019 року, суд визнав, що спадкодавцю належала 1/2 частка в праві спільної сумісної власності на спірний будинок, але суд відмовив у задоволенні вимог щодо захисту спадкових прав з причини того, що Позивачем обраний невірний спосіб захисту. Таким чином, вважає пропущений строк позовної давності з причини тривалого судового розгляду позовної заяви щодо захисту спадкового права з інших правових підстав. Ухвалою жовтневого районного суду м. Харкова від 07 серпня 2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі. Призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 27 листопада 2019 року клопотання представника позивача [PERSON] - [PERSON] про витребування доказів - задоволено. Витребувано з Першої Харківської міської державної нотаріальної контори копію спадкової справи №492/2016 після померлої [INFO] [PERSON] , [INFO] , що постійно проживала за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 26 грудня 2019 року заяву представника позивача [PERSON] - [PERSON] про забезпечення позову - задоволено частково. Оголошено заборону відчуження Ѕ частини житлового будинку [ADDRESS] , реєстраційний номер майна 2178490 , який належить [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору дарування, Р№2026, 21.07.2009, який посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Федоненко Н.О. 02 січня 2020 року на адресу суду від Першої ХМДНК, на виконання ухвали суду, надійшла копія спадкової справи після померлої [PERSON] 14 лютого 2020 року через канцелярію суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого, він посилається на наступне. Як було встановлено в судовому засіданні та на підставі наявних в матеріалах справи доказів [PERSON] , мати позивача, померла [INFO] , про що в книзі реєстрації актів цивільного стану зроблено відповідний актовий запис №13024. На час смерті вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Від даного шлюбу подружжя мають двох дітей [PERSON] та [PERSON] . Тобто, на час смерті [PERSON] спадкоємцями першої черги за законом є чоловік [PERSON] та сини [PERSON] та [PERSON] , тому вважає доводи позивача, що він є єдиним спадкоємцем після смерті матері необґрунтованими. Після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , із заявами про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину до нотаріальної контори ніхто не звертався.Наявні справи, щодо визначення частки [PERSON] були відсутні. Отже, на час укладення договору дарування дарувальник був одноосібним власником житлового будинку. Жоден зі спадкоємців не заявив про своє право на нерухоме майно. Позивачу нічого не перешкоджало звернутися до суду, якщо він вважав, що його права порушені. Згідно Наказу Міністерства Юстиції України від 03.03.2004 N20/5 зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 3 березня 2004 р. за N 283/8882 затверджено Інструкцію «Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України». Згідно п.45 даної інструкції за станом на час укладання оспорюваного договору, при посвідченні нотаріусом договору про відчуження або заставу майна від імені особи, у якої немає чоловіка або дружини (неодружена (неодружений), удова (удівець)), державній нотаріальній конторі або приватному нотаріусу відчужувачем подається письмова заява про це. Нотаріус доводить зміст такої заяви до відома іншої сторони договору та зазначає про це в його тексті. Така заява повинна виходити особисто від відчужувана, а в разі вчинення договору через представника - від представника, якщо відчужувач надав йому право при оформленні договору подавати від його імені відповідні заяви. \ Абзац третій пункту 45 в редакції Наказу Міністерства юстиції N 1062/5 ( г0518-09 ) від 15.06.2009 \. Таким чином посвідчення договору дарування відбулося в рамках чинного законодавства. Наявність даної заяви підтверджується матеріалами справи та поясненнями приватного нотаріуса Федоненко Н.О., які досліджувалися при розгляді справи за позовом [PERSON] Жовтневим районним судом. Перехід прав власності супроводжується певними діями контрагентів, які направлені на припинення або набуття права на нерухоме майно. Законодавство чітко визначає час набуття права власності на нерухоме майно з часу його правової реєстрації. Таким чином, оспорюваний договір дарування повністю відповідав волі та правоздатності дарувальника, посвідчення договору відбулось існування заборон, щодо розпорядження своєю власністю [PERSON] , як одноосібний власник майна не мав, на час укладання договору з заявами про порушене право ніхто із зацікавлених осіб не звертався. До того ж, як зазначив Верховний суд законодавець розмежовує поняття виникнення права та виникнення права власності на нерухоме майно. Визнання частки померлої [PERSON] в спільній сумісній власності подружжя на 1/2 частину житлового будинку за адресою: [ADDRESS] не входить до спадкової маси, оскільки відповідна державна реєстрація за життя спадкодавця не проведена. Крім того позовні вимоги [PERSON] про визнання за ним права власності в прядку спадкування після смерті матері були розглянуті Жовтневим районним судом м.Харкова. Як вірно зазначає позивач, вказані обставини є преюдиціальними відповідно до ст. 82 ЦПК України. Рішення суду постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав набрали законної сили, отже на підставі ст. 255 ЦПК України провадження по справі підлягає закриттю. Як зазначає позивач, про існування договору дарування йому стало відомо влітку 2015 року в зв`язку з чим він звернувся до Жовтневого районного суду з позовними вимогами про визнання його недійсним. По- перше: в 2015 році вказані позовні вимоги були аналогічні заявленим, по-друге: в ході розгляду справи в зв`язку із смертю [PERSON] позовні вимоги було збільшено. Таким чином не зрозуміло, які підстави пропуску строку позовної давності позивач вважає поважними. Стосовно позовних вимог про витребування з володіння [PERSON] 1/2 частини житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] , вважає вони не можуть бути задоволені з огляду на наступне. Віндикаційний позов - це позов неволодіючого власника про витребування майна від незаконно володіючого невласника. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04.07.2018 р. у справі № 653/1096/16-ц указала, що предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, що незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Однією з обов`язкових умов для задоволення віндикаційного позову є встановлення під час розгляду спорів про витребування майна, зокрема, і тієї обставини, чи перебувало спірне майно у володінні позивача, який указує на порушення своїх прав як власника, на підставах, визначених законодавством, і який на момент подання позову не є власником цього майна, однак уважає себе таким (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 р. у справі № 522/7636/14-ц). Як зазначає сам позивач він ніколи не був титульним власником спірного майна, отже така вимога взагалі не може бути розглянута в рамках даного спору, а тому просив суд закрити провадження по справі в частині позовних вимог про визнання недійсним договору дарування, та визнання за позивачем права власності в порядку спадкування після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] , а також в задоволені позову [PERSON] про витребування з володіння [PERSON] 1/2 частини житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] та передати її в його володіння відмовити в зв`язку з необґрунтованістю позову та відсутністю правових підстав для його задоволення. 27 лютого 2020 року через канцелярію суду від позивача надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої, він зазначає наступне. Позивач зазначає, що відзив є необґрунтованим оскільки, представник відповідача посилається на матеріали розглянутої справи, до відзиву додаються копії рішень судів першої інстанції та апеляційної інстанції, а також копії відповіді нотаріуса Федоненко Н.О. і вказує, що оригінали знаходяться в матеріалах справи №639/6849/15-ц, однак під таким номером зовсім інша справа, можливо малося на увазі справі під №639/6949/15-ц. На сьогоднішній день неможливо встановити ці обставини на які посилається відповідач щодо тверджень нотаріуса Федоненко Н.О., оскільки позивачу не відомо чи досліджувалась в суді по справі 639/6949/15-ц тільки відповідь нотаріуса чи безпосередньо сама нотаріальна справа, яка була заведена під час нотаріального посвідчення угоди дарування від 21.07.2009 року, зареєстрована в реєстрі за №2026 з метою дотримання принципу всебічного розгляду справи та з огляду на те, що в позовних вимогах ставиться питання про визначення частково недійсним договору дарування спірного житлового будинку. Однак, витребувати справу №639/6949/15-ц для дослідження у суді не має можливості, оскільки по цій справі відкрито касаційне провадження та спір триває, а тому брати до уваги доводи відповідача з посиланням на преюдиційність фактів, встановлених в рішенні по даній справі є передчасним. Відповідач зазначає, що жоден зі спадкоємців після смерті матері до нотаріальної контори не звертався, тому нібито батько був одноосібним власником, жоден зі спадкоємців не заявив про своє право не нерухоме майно, а позивачу нібито нічого не заважало звернутися до суду з цього приводу. Але, позивач проживав разом із померлою матір`ю в одному житловому будинку, і прийняв спадщину після її смерті, тоді як другий син матері в одному будинку не проживав, заяву впродовж 6 місячного строку до нотаріальної контори не подав, а значить не прийняв спадщину після її смерті. Порядок спадкування частки померлого у спільній власності з іншими особами визначений Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженою Наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.2012 року. З такої інструкції вбачається, що поділ частки померлого у спільному сумісному майні можливий лише за умови наявності згоди іншого подружжя. Будь-якої іншої процедури дана інструкція не передбачає. Представник позивача помилково посилається на Інструкцію про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами від 03.03.2004 року, яка вставила чинність у 2012 році, а також на якійсь відділ методичної роботи НПУ. Оскільки в добровільному порядку визначення частки померлої у спільному майні не відбулося, тим більше від позивача було приховано факт продажу спірного житлового будинку, тому після того, як позивач у 2015 році дізнався про порушення його спадкових прав, через оформлення батьком договору дарування, він звернувся до нотаріуса про оформлення права власності в порядку спадкування, а після відмови нотаріуса до суду. Тобто, отримання від нотаріуса постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій щодо видачі свідоцтва на частку у спільному сумісному майні спадкоємець має звернутись до суду та просити визначити частку померлого у спільній сумісній власності та відповідно визначити свою частку в такому майні. Це і було зроблено в Жовтневому районному суді м. Харкова у справі №639/6949/15-ц яким визначено розмір частки померлої матері (дружини) у спільному майні у розмірі Ѕ спірного житлового будинку, що не оскаржується наразі ані позивачем, ані відповідачем, саме цей факт є преюдиціальним і повинен бути взятий цим судом до уваги, як нова обставина і підстава для цього позову. Тобто, цей позов подано не з тих самих підстав, як зазначає відповідач в відзиві, а за нових обставин, коли у справі №639/6949/15-ц рішенням, яке набрало законної сили, і в цій частині нікім не оскаржується, встановлена нова обставина що дружині належала частка у розмірі Ѕ частини спірного житлового будинку, якою після смерті дружини чоловік не мав права розпоряджатися і оформлювати договір дарування на весь спірний будинок. Зазначає, що не заслуговують на увагу і доводи відповідача щодо поважності пропуску позивачем строку для звернення до суду та про необґрунтованість подання ним віндекаційного позову. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 27 лютого 2020 року закрито підготовче провадження у цивільній справі. Призначено справу до судового розгляду в судове засідання. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, проти винесення рішення не заперечували, надавали пояснення аналогічні тим, які містяться у позовній заяві та відповіді на відзив. Також позивач пояснив, що в спірному будинку проживав все життя, проте на даний час позбавлений такої можливості , оскільки відповідач створив умови не придатні для проживання в будинку, а саме відключено газопостачання , електроенергія та водопостачання. В зв`язку з чим він Відповідач в судове засідання не з`явився про день, час і місце слухання справи повідомлений належним чином. Представник відповідача в судовому засідання проти позовних вимог заперечувала, просила відмовити у повному обсязі. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши надані сторонами письмові докази, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. В судовому засіданні було встановлено, що позивач дізнавшись про відчуження спірного будинку, звернувся 06.08.2015 року до Жовтневого районного суду м. Харкова із позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] про визнання частково недійсним договору дарування від 21.07.2009 року ,посвідчений приватним нотаріусом Харківського нотаріального округу Федоненко Н.О. , зареєстрований в реєстрі за №2026 про дарування [PERSON] на користь [PERSON] житлового будинку з надвірними будівлями за адресою [ADDRESS] та визнання права власності в порядку спадкування на ј частку домоволодіння. В зв`язку з чим [PERSON] подано уточнену позовну заяву в якій просив визнати, що частка померлої [INFO] [PERSON] в праві спільної сумісної власності на будинок за адресою [ADDRESS] , становила - 1/2 частину спільного майна подружжя; визнати недійсним договір від 21.07.2009 року ,посвідчений приватним нотаріусом Харківського нотаріального округу Федоненко Н.О. , зареєстрований в реєстрі за №2026 про дарування [PERSON] на користь [PERSON] житлового будинку з надвірними будівлями за адресою [ADDRESS] , реєстраційний номер майна 2178490 ., визнати за [PERSON] в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] право власності на ј частину житлового будинку з надвірними будівлями за вказаною вище адресою та в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] , право власності на 3/8 частини житлового будинку з надвірними будівлями за даною адресою. 15.09.2015 року до суду звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] усунення від права на спадкування. [INFO] помер батько [PERSON] , у зв`язку з чим були залучені у якості правонаступників відповідача за первісним позовом і позивача за зустрічним позовом [PERSON] , його синів [PERSON] та [PERSON] .. Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 04 травня 2018 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 02.04.2019 року, позов [PERSON] задоволено частково. Визнано, що частка померлої [INFO] [PERSON] в праві спільної сумісної власності на будинок за адресою [ADDRESS] , становила - Ѕ частину спільного майна подружжя. В іншій частині позовних вимог - відмовлено. У задоволені зустрічного позову [PERSON] - відмовлено. (а.с.46-62). Згідно ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Як встановлено судовими рішеннями та підтверджується матеріалами справи, [INFO] народився [PERSON] , батьками якого є: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 01.09.1971 р.н. (а.с.10) Батьки перебували у зареєстрованому шлюбі з 04 липня 1965 року, що підтверджується витягом з державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 11.08.2015 року, після чого прізвище дружини було змінено на [PERSON] . (а.с.11) За час шлюбу батьками було придбано у власність на підставі договору купівлі продажу від 09.11.2004 року житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою [ADDRESS] . (а.с.18) З витягу про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів від 09.11.2004, вбачається, що [PERSON] придбав у власність за договором купівлі-продажу 09.11.2004, який було посвідчено приватним нотаріусом Саврасовою І.О. житловим будинок з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] , номер у реєстрі нотаріальних дій: 4278. (а.с.19) [INFO] померла мати позивача [PERSON] . (а.с.12) На час смерті [PERSON] спадкоємцями першої черги за законом є чоловік [PERSON] та сини [PERSON] та [PERSON] . Позивач та його батько [PERSON] , відповідно до ч. 3 ст. 1268 Цивільного кодексу України прийняли спадщину, адже на час відкриття спадщини були зареєстровані та постійно проживали разом із спадкодавцем за адресою [ADDRESS] . (а.с.14,15) Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. 02 січня 2020 року на адресу суду надійшла копія спадкової справи №492/2016, заведена після смерті [PERSON] , [INFO] , померлої [INFO] , яка розпочата 06.09.2016 року. В матеріалах спадкової справи міститься: заява [PERSON] від 06.09.2016 року щодо прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] ; лист Першої ХДНК від 06.09.2016; свідоцтво про смерть [PERSON] серії [NUMBER] від 07.07.2015 року; Інформаційну довідку зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) від 06.09.2016; Витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 06.09.2016; Інформаційну довідку зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) від 06.09.2016 року; свідоцтво про народження [PERSON] ; паспорт [PERSON] , РНОКПП [PERSON] , звернення депутата України Маркевича Я.В. щодо розгляду звернення [PERSON] ; пояснення завідувача Першої ХДНК; заява [PERSON] щодо видачі свідоцтва на право спадкування за законом, після смерті матері [PERSON] від 24.05.2019; постанова про відмову у вчинені нотаріальної дії від 24.05.2019; відповідь Першої ХМДНК від 03.05.2019 року. (а.с. 98-116) Тобто, відомості щодо інших спадкоємців матеріали спадкової справи не містять. Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України) Приписами ч.1 ст. 1226 ЦК України встановлено, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Відповідно до ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім`я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців. 11.05.2019 державним реєстратором прав на нерухоме майно Шеховцовою М.Є. Департамент реєстрації ХМР, Харківської області відмовлено [PERSON] у державній реєстрації права власності, форма власності: приватна, спільна часткова, на житловий будинок, що розташований [ADDRESS] , за суб`єктом: [PERSON] . (а.с.24) Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 24.05.2019 № 1725/02-31 Першої ХМДНК Головного управління юстиції у Харківській області відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом частку житлового будинку [ADDRESS] після померлої [INFO] матері - [PERSON] . (а.с. 20) Таким чином встановлено, що батькам позивача [PERSON] та [PERSON] на праві спільної власності подружжя належало по Ѕ частині спірного житлового будинку з надвірними будівлями. Після смерті матері позивача, він та його батько в рівних долях прийняли спадщину по ј частці від спадщини. 21 липня 2009 року було укладено договір дарування житлового будинку, відповідно до якого [PERSON] подарував [PERSON] житловим будинок з надвірними будівлями, який розташований за адресою [ADDRESS] , що посвідчено приватним нотаріусом ХМНО Харківської області Федоненко Н.О., зареєстровано в реєстрі за №2026.(а.с.17, 177-178) Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 24 травня 209 року за № 167934942 житловий будинок [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] . (а.с.21) Відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 317 ЦК України. встановлено, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Положеннями ч.ч. 1,2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Положеннями ст.717 ЦК України встановлено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Тобто, розпорядившись цілим будинком [PERSON] було порушено право власності позивача на належну йому частку будинку, яка є спадковим майном після смерті матері. [PERSON] не мав права розпоряджатися майном в цілому, оскільки на день укладання договору дарування був фактично був власником лише 3/4 частин будинку. Згідно зі статтею 3 ЦК України є неприпустимим позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом. Стаття 41 Конституції України передбачає непорушність права приватної власності. За вимогами частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно ч.ч. 1,3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що не пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін повинна повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано за цінами, які існують на момент відшкодування. Пленум Верховного Суду України у п.9 Постанови від 6.11.2009 р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснив, що згідно зі статтею 217 ЦК правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до статті 217 ЦК суд може визнати недійсною частину правочину, з`ясувавши думку сторін правочину. Якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією зі сторін, суд визначає наслідки його недійсності залежно від підстав, з яких він визнаний недійсним. Згідно із ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 387 ЦК України власник майна має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Статтею 388 ЦК України передбачено, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними`судам роз`яснено, що реституція як спосіб захисту цивільного права (ч.1ст.216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який визнано недійсним. У зв`язку з цим, вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма ч.1 ст.216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача, з підстав, передбачених ч.1ст.388 ЦК України. Згідно з п.26 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України від 6.11.2009 р. №9, особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. З аналізу практики застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ Верховного Суду України вбачається, що при розгляді спорів про витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння необхідно враховувати, що позивачем за таким позовом може бути власник майна, який на момент подання позову не володіє цим майном. Відповідачем у справах цієї категорії є особа, яка на момент подання позову фактично володіє майном без підстав, передбачених законом, адміністративним актом чи договором. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що [PERSON] за час його життя належало ѕ частини будинку, якою він і мав право розпоряджатися на власний розсуд, але при цьому ним на користь [PERSON] було укладено договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями, який розташований за адресою: [ADDRESS] в цілому. Отже враховуючи той факт, що позивачу [PERSON] належить ј частина вищезазначеного житлового будинку з надвірними будівлями в порядку спадкування за законом, а [PERSON] за час життя, в супереч вимогам законодавства, розпорядився спірним майном повністю, без згоди не та позивача,то позовні вимоги щодо визнання договору дарування недійсним в ј частині та визнання права власності в порядку спадкування за законом на ј частку спірного будинку підлягають задоволенню. В іншій частині позовних вимог суд відмовляє, оскільки відчуження інших часток права власності на будинок не порушують права позивача. Встановивши, що ј частина спірного житлового будинку з надвірними будівлями розташованого за адресою [ADDRESS] належить позивачу, відповідач не визнає в цілому право позивача на спірний будинок, а тому підлягають і задоволенню вимоги щодо витребування ј частини майна з чужого незаконного володіння. Щодо посилання відповідача на те, що позивачем було пропущено строк позовної давності для звернення до суду з позовом про визнання недійсним договору, то суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права та інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. (ст. 257 ЦК України) Суд враховує доводи позивача щодо поважності пропуску строку позовної давності. Як зазначено позивачем та не спростовано відповідачем, про існування оспорюваного договору позивач дізнався у серпні 2015 року, внаслідок чого він звернувся до суду за захистом свого права. Розгляд справи тривав до 02 квітня 2019 року. Суд вважає зазначену обставину поважною, тому право позивача підлягає захисту. Оскільки право власності позивача не визнаються відповідачем до теперішнього часу, то на ці вимоги в сукупності з вимогою про витребування майна не поширюються правила про позовну давність. Доводи сторони відповідача, що визнання частки померлої [PERSON] в спільній сумісній власності подружжя на 1/2 частину спірного житлового будинку не входить до спадкової маси, оскільки відповідна державна реєстрація за життя спадкодавця не проведена, з посиланням на постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 вересня 2019 року у справі № 450/328/15-ц (провадження № 61-14110св18) суд вважає необґрунтованими. Статтею 60 Сімейного кодексу України, майно, яке придбало подружжя під час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві загальної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав поважної причини самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ч.1 ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Таким чином, право спільної сумісної власності у подружжя на майно виникає одночасно з моменту його набуття, незалежно від оформлення права власності на одного із подружжя та в разй його поділу є рівними частками. Право власності на спірний будинок було зареєстровано в державному реєстрі за чоловіком, тому в силу вимог законодавства є також власністю дружини, а тому входить до складу спадщини. Клопотання сторони відповідача про закриття провадження по справі в частині позовних вимог про визнання недійсним договору дарування було розглянуто судом та за наслідком думки та доводів сторін, суд постановлено ухвалу в судовому засіданні 22 травня 2020 року не виходячи до нарадчої кімнати про відмову в закритті провадження, з тих підстав, що вимоги про визнання недійсним правочину по справі № 639/6949/15 заявлені з підстав укладання його під впливом помилки /ст.. 229 ЦК України/. По даній справі вимоги заявлені у зв`язку з порушенням права позивача на спадкове майно, тобто з інших підстав. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Позивач є інвалідом 2 групи з дитинства, фактично з 2005 року проживав в спірному будинку з батьками, іншого житла не має. Прийнявши за законних підставах у спадщину частину будинку, позбавлений можливості володіти та розпоряджатися майном. Суд з урахуванням встановлених обставин та наданих доказів в їх підтвердження, вважає, що право позивача на ј частину спірного будинку підлягає захисту. Відповідно до ч.ч.1,6 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно договору дарування, вартість спірного будинку складала 31063,00 грн., що в силу ч.1 ст. 176 ЦПК України ціна позову майнового характеру складає 15531,50 грн.. Відповідно до п.1 ч.2 ст.4 ЗУ «Про судовий збір» та ст..7 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2019 рік», при подачі позову підлягав сплаті судовий збір за вимоги немайнового характеру в сумі по 768,40 грн. за кожну та за вимогу майнового характеру судовий збір в сумі 768,40 грн. Враховуючи, що при зверненні до суду позивач звільнений від сплати судового збору, а позовні вимоги задоволено частково, тому з відповідача підлягає стягненню пропорційно задоволеним вимогам (50%) судовий збір у розмірі 1152, 60 грн. на користь держави. У відзиві на позов, заявлено вимогу про стягнення судових витрат, понесених відповідачем. Оскільки відповідачем вимоги позивача не визнаються в повному обсязі та не надано доказів судових витрат, вони покладаються на відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: partial