Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-17 00:00:00

22.11.2019 року [PERSON] (далі по тексту позивачка) звернулася до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до [PERSON] (далі по тексту відповідач) за участю [PERSON] та ПАТ «Українська СК «Княжна Вієнна Іншуранс Груп» (далі по тексту треті особи) про відшкодування шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою (а.с.1-6). Так, позивачка просить суд стягнути з відповідача на її користь: - матеріальну шкоду завдану в наслідок ДТП у сумі 22\~119,88 грн.; - моральну шкоду завдану у зв`язку з пошкодженням майна у сумі 30\~000 грн.; - судові витрати в розмірі 768,40 грн.; - витрати на правову допомогу у розмірі 16\~000 грн. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 13.01.2020 року відкрито загальне позовне провадження по справі № 495/10311/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] за участю третіх осіб [PERSON] та ПАТ «Українська СК «Княжна Вієнна Іншуранс Груп» про відшкодування шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою. По справі призначено підготовче судове засідання (а.с.27-28). 10.02.2020 року від представника третьої особи - ПАТ «Українська СК «Княжна Вієнна Іншуранс Груп» до суду надійшли пояснення на позовну заяву [PERSON] , відповідно до яких встановлено наступне. Так, 21.09.2018 року між страховиком та [PERSON] укладено поліс № ЕР-142326718 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, строк дії з 22.09.2018 року до 21.09.2019 року, відповідно до якого транспортний засіб «ВАЗ 21093» р.н. [NUMBER] є забезпечений. Відповідно до договору страхування страхова сума (ліміт відповідальності) на одного потерпілого за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю складає: 200 000,00 грн., а за шкоду заподіяну майну: 100 000,00 грн. Розмір франшизи складає: 2000 грн. 29 червня 2019 року по вул. Шевченка у м. Білгород-Дністровський саталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «RENAULT SCENIC» р.н. [NUMBER] під керуванням [PERSON] та забезпеченого автомобіля під керуванням [PERSON] . Постановою Тульчинського районного суду Вінницької області від 08.08.2019 року, [PERSON] визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Відповідно до ремонтної калькуляції № 18-237012 від 17.07.2019 року загальна ремонту (після вирахувань), складає: 22 668,72 грн. В подальшому, страховик прийняв рішення про визнання дорожньо-транспортної пригоди - страховим випадком та перерахував потерпілому страхове відшкодування в сумі 20 668,72 грн. (за вирахуванням франшизи). 27.02.2020 року від відповідача [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву [PERSON] , відповідно до якого він зазначає наступне. Так, відповідач зазначив, що постановою Тульчинського районного суду Вінницької області від 08.08.2019 року його визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Відповідно до ремонтної калькуляції № 18-237012 від 17.07.2019 року вартість матеріального збитку завданого власнику автомобіля «RENAULT SCENIC» р.н. [NUMBER] складає 22 668,72 грн., вартість відновлювального ремонту становить 42\~778,70 грн. без врахування коефіцієнту фізичного зносу, а вартість матеріального збитку\~у сумі 22 668,72 грн. з урахуванням коефіцієнту фізичного. В подальшому, страховик прийняв рішення про визнання дорожньо-транспортної пригоди - страховим випадком та перерахував потерпілому страхове відшкодування в сумі 20 668,73 грн. (за вирахуванням франшизи). Відповідач вказує, що реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Відповідно до методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом МЮУ та Фонду державного майна України від 24.11.2003 року за № 1074/8395, вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розкомплектування КТЗ, з урахуванням фізичного зносу та величини втрати товарної вартості. Таким чином, відповідач зауважує, що він повинен сплатити тільки франшизу у розмірі 2\~000 грн., моральну шкоду вважає не обґрунтованою, так як позивачка її не довела, не підтвердила документально та не зверталася за медичною допомогою. Просив позов задовольнити частково. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, але її представник адвокат Стрезєв А.І. подав до суду заяву, згідно із якою просив справу розглянути за відсутністю сторони позивача. Відповідач [PERSON] , в судове засідання не з`явився, про день, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду невідомі. Подав відзив на позовну заяву, відповідно до якого з позовними вимогами погодився частково (а.с.68-70). Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Причини неявки суду невідомі. Представник третьої особи - ПАТ «Українська СК «Княжна Вієнна Іншуранс Груп» в судове засідання не з`явився, але надав суду письмові пояснення стосовно позовних вимог, згідно із якими просив суд прийняти їх до уваги при винесенні рішення та розглянути справу без його участі (а.с.35-36). Згідно із ч.3 ст.131 Цивільного процесуального кодексу України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч.1 ст.223 ЦПК України). Враховуючи викладені обставини, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін, на підставі наявних та достатніх для розгляду матеріалів справи. У відповідності до ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши позовну заяву, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, суд дійшов до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, [PERSON] є власником автомобілі «RENAULT SCENIC» р.н. [NUMBER] , згідно із свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , виданого ТСЦ 5143 від 29.11.2018 року. Даним транспортним засобом, зазвичай керував [PERSON] чоловік [PERSON] 29 червня 2019 року, [PERSON] , керуючи автомобілем марки ВАЗ 21093, державний номерний знак [NUMBER] , у місті Білгороді-Дністровському Одеської області на перехресті вулиць Шевченко та Миколаївська, виїжджаючи з другорядної вулиці (Миколаївська) на головну ( [PERSON] ) не врахував знаків пріоритету, та не надав перевагу у русі автомобілю «RENAULT SCENIC» р.н. [NUMBER] , який рухався під керуванням [PERSON] по головній дорозі, в наслідок чого здійснив дорожньо-траснпортну пригоду, у якої завдав шкоди (механічні пошкодження) автомобілю «RENAULT SCENIC» р.н. [NUMBER] . Такими своїми діями [PERSON] порушив вимоги п. 16.11 ПДР, за що передбачена адміністративна відповідальність за ст. 124 КУПАП. Під час дорожньо-траснпортної пригоди, [PERSON] свою провину визнав у повному обсязі, окрім того, його вина підтверджується: поясненнями потерпілого, схемою ДТП, його особистими поясненнями та схемою місця ДТП. На теперішній час, звернувшись до представника страхової компанії відповідача для відшкодування завданої в наслідок дорожньо-траснпортної пригоди майнової шкоди, експерти визначили розмір шкоди: 42 778,70 грн. (з урахуванням % зносу сума відшкодування складає 22 668,72 грн.) і франшиза (обов`язковий платіж страхувальника) складає 2 000 грн. За твердженням позивачки, відповідач відмовився сплачувати дані кошти, на телефонні дзвінки не відповідає, від відшкодування шкоди в добровільному порядку ухиляється. Позивачка зазначила, що вона є пенсіонером за віком, ніде не працюю, окрім пенсії іншого доходу не має, а її чоловік, який керував транспортним засобом та зазнав шкоди від даного адміністративного правопорушення, є також непрацюючим пенсіонером за віком, інвалідом 2-ї групи за загальним захворюванням. 08 серпня 2019 року постановою Тульчинського районного суду Вінницької області відповідача визнано винним у скоєнні дорожньо-транспотної пригоди та притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу у розмірі 340 грн. 05 липня 2017 року ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» відкрила страхову справу за № 190000237012, провела розрахунок матеріальних збитків завданих відповідачем автомобілю «RENAULT SCENIC» р.н. [NUMBER] на загальну суму - 42 788,70 грн., франшиза 2\~000 грн. та належна сума страхового відшкодування - 20 668,72 грн., яка була виплачена у повному обсязі. Між тим, позивачка вказує, що відшкодуванню підлягає різниця між завданною шкодою та виплаченою страховою сумою, відповідно до математичного розрахунку (42\~788,70 - 20\~668,72 = 22\~119,98 грн.), тобто різниця фактичної вартості ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, яку повинна сплачувати вина особа. Крім цього, позивачка зазначає, що у зв`язку з пошкодженням її автомобіля, вона зазнала моральної шкоди, яку вона оцінює в 30\~000 грн., так як зовнішній вигляд транспортного засобу зіпсований, для користування не придатний, ринкова вартість пошкодженого автомобіля зменшилася. Дані обставини і стали підставою для звернення позивачки до суду із відповідною заявою. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Отже для відшкодування шкоди за правилами ч.1 ст.1166 Цивільного кодексу України необхідно довести такі факти: - неправомірність поведінки особи. Неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії; - наявність шкоди. Під шкодою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права (життя, здоров`я тощо). У відносинах, що розглядаються, шкода це не тільки обов`язкова умова, але і міра відповідальності, оскільки за загальним правилом даної статті завдана шкода відшкодовується в повному обсязі (мова йдеться про реальну шкоду та упущену вигоду); - причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; - вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. Наявність всіх вищезазначених умов є обов`язковим для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди, про що висловив свою правову позицію Верховний Суд України (судова колегія з цивільних справ) в ухвалі від 21.12.2005 року. Згідно із ч.ч. 1, 2 ст.1187 Цивільного кодексу України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особливість механізму полягає в тому, що шкода завдається потерпілому не будь-якими діями, а саме діяльністю, яка підпадає під характеристику джерела підвищеної небезпеки. Відповідно під джерелом підвищеної небезпеки треба розуміти діяльність, пов`язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Отже для віднесення тої чи іншої діяльності до джерела підвищеної небезпеки треба, щоб така діяльність створювала підвищену небезпеку для самої особи, яка її проводить, а також для інших осіб. Підвищена небезпека в розумінні даної статті є об`єктивною категорією, не пов`язаною з психологічним поняттям страху, та означає більшу вірогідність настання негативних, шкідливих наслідків, ніж при проведенні будь-якої іншої діяльності. Причиною підвищеної небезпеки є такі властивості об`єктів, з якими проводиться діяльність, які обумовлюють неможливість повного контролю за такою діяльністю з боку людини на даному етапі розвитку науки та технологій. Тому, незважаючи на дотримання правил техніки безпеки, існує підвищена вірогідність завдання шкоди внаслідок проведення такої діяльності. Особливі правила цієї статті діють тільки тоді, коли шкода завдана тими шкідливими властивостями об`єкту, завдяки яким діяльність з ним визнається джерелом підвищеної небезпеки. Так шкода, завдана автомобілем, буде відшкодовуватися за правилами даної статті тільки тоді, коли автомобіль знаходився в русі, а не тоді, коли він стояв в гаражі або на стоянці. Суб`єктом відповідальності за статтею, що коментується, є володілець об`єкта, діяльність з яким створює підвищену небезпеку, під яким слід розуміти особу, що на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Для вирішення питання про притягнення тієї чи іншої особи до відповідальності за цією статтею треба визначити дві основні ознаки володільця: юридичну та матеріальну (фактичну). Юридична ознака означає, що володільцем визнається тільки та особа, яка володіє об`єктом, діяльність з яким створює підвищену небезпеку, на відповідній правовій підставі: право власності, інше речове право, договір оренди, доручення, підряду тощо. Матеріальна або фактична ознака володільця джерела підвищеної небезпеки означає, що особа повинна здійснювати фактичне володіння (експлуатацію, використання, зберігання, утримання) небезпечних об`єктів. Як правило, обидві ознаки володільця джерела підвищеної небезпеки повинні мати місце, крім випадків, передбачених в законі. Частиною 1 статті 1188 Цивільного кодексу України встановлено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Якщо шкода завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки самим їх володільцям, її відшкодування відбувається за правилами частини 1 вказаної статті. Так шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Тобто у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини. Відповідно до\~ст.1192\~Цивільного кодексу\~України, якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Згідно із ст.1194 Цивільного кодексу України, особа яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Нормами п.1 ч.2 ст.22 Цивільного кодексу України визначено, що реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Як встановлено матеріалами справи, постановою Тульчинського районного суду Вінницької області від 08.08.2019 року, відповідача - [PERSON] визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Транспортний засіб «ВАЗ 21093» р.н. [NUMBER] , яким керував відповідач [PERSON] під час скоєння дорожньо-транспортної пригоди - є забезпечений, відповідно до полісу № ЕР-142326718 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, строк дії з 22.09.2018 року до 21.09.2019 року (а.с.39). Так, страховик прийняв рішення про визнання дорожньо-транспортної пригоди - страховим випадком та перерахував потерпілій [PERSON] (позивачці по справі) страхове відшкодування в сумі 20 668,72 грн., за вирахуванням франшизи, що підтверджується наявними доказами в матеріалах справи, а також визнається самою позивачкою. В свою чергу, позивачка вимагає стягнення з відповідача різниці між фактичною вартістю ремонту без урахування коефіціента фізичного зносу та страховим відшкодуванням. Згідно із пунктом 2.4 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом МЮУ та Фонду державного майна України від 24.11.2003 року за № 1074/8395, вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розкомплектування КТЗ, з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості). Відповідно до пункту 8.3 вказаної методики, вартість матеріального збитку визначається як сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складників КТЗ та величини втрати товарної вартості. Так, згідно наявних в матеріалах справи актів огляду (дефектна відомість) транспортного засобу «RENAULT SCENIC» р.н. [NUMBER] та ремонтної калькуляції № 19-237012 від 17.07.2019 року загальна сума після вирухувань відновлення транспортного засобу складає 22 668,72 грн. (а.с.42-50), яка була відшкодована позивачці. Між тим, позивачкою не наведено жодного належного доказу, який би підтверджував витрати на відновлення її автомобіля ще на суму 22 119, 98 грн. Відповідно до ч.1-2 ст.22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», особа якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки, доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода). Так, ПАТ «Українська СК «Княжна Вієнна Іншуранс Груп» відшкодувало [PERSON] страхове відшкодування в сумі 20 668,72 грн. (за вирахуванням франшизи). Пунктом 12.1 ст.12 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих встановлюється при укладанні договору обов`язкового страхування цивільно-праввої відповідальності і не може перевищувати два відсотки від страхової суми, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих. Страхове відшкодування завжди зменшується на суми франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту. У відповідності до п. 36.6 ст.36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхувальником або особою, відповідальною за завдані збитки має бути компенсована сума франшизи, якщо вона була передбачена договором страхування. Таким чином, враховуючи вимоги діючого законодавства відповідачем повинна бути компенсована на користь позивачки сума франшизи, яка згідно полісу становить дві тисячі (2 000) гривень. Згідно із ст.23 Цивільного кодексу України, Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ч.1 ст.1167 Цивільного кодексу України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Так, компенсація моральної шкоди здійснюється за наявності всіх загальних умов відповідальності за завдання шкоди, а саме: протиправної поведінки, моральної шкоди, причинного зв`язку між протиправною поведінкою та завданою моральною шкодою та вини заподіювача. Постановою Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із змінами та доповненнями) встановлено порядок, підстави та умови доказування і стягнення моральної шкоди. Доведення наявності моральної (немайнової) шкоди здійснюється шляхом визначення в позовній заяві конкретних обставин, за яких було заподіяно шкоду, а також зазначення того, які неправомірні діяння було вчинено щодо позивача, в чому полягає шкода, що було підставою визначення запропонованого позивачем розміру або форми її відшкодування, якими доказами це підтверджується. Предметом доказування повинна бути глибина моральної (немайнової) шкоди, від якої в кінцевому підсумку залежать розмір та форми відшкодування останньої. [PERSON] просить стягнути на її користь з [PERSON] моральну шкоду, що складає 30 000 грн. Беручи до уваги, що з вини відповідача дорожньо-транспортною пригодою було пошкоджено транспортний засіб позивачки, що виразилось у зміні його зовнішнього вигляду, зміні ринкової вартості, а також у зміні привичного способу життя під час знаходження автомобіля на відновленні, а тому такі дії відповідача дійсно призвели до моральних страждань, негативних емоцій і переживань позивачки. Між тим, суд вважає, що розмір моральної шкоди підлягає зменшенню з 30 000 грн. до 2 000 грн. у зв`язку з тим, що, по-перше, він надто великий, а, по-друге, в порушення положень постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» [PERSON] не визначено з яких міркувань вона виходила, визначаючи розмір шкоди саме у розмірі 30 000 грн. та якими доказами це підтверджується. Крім того, позивачка просить стягнути на її користь з відповідача судовий збір в розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім сорок) грн. 40 (сорок) коп. та витрати на правову допомогу в розмірі 16 000 (шістнадцять тисяч) грн. Відповідно до ч.1 ст.137 Цивільного процесуального кодексу України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно із ч.2 статті 137 Цивільного процесуального кодексу України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.3 ст.137 ЦПК України). Відповідно до заяви адвоката Стрезєва А.І. в інтересах [PERSON] , станом на 18.05.2021 року позивачкою понесено судові витрати у розмірі 16\~000 грн. Відповідно до ст.6\~Європейської конвенції\~з прав\~людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно із ст.2 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.ст. 12, 13 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 76-77 ЦПК України). Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ст.263 Цивільного процесуального кодексу України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, розглянувши справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, які оцінені судом в їх сукупності, суд, за своїм внутрішнім переконанням, дійшов до висновку про часткову обґрунтованість, правомірність та законність позовних вимог [PERSON] до [PERSON] за участю третіх осіб [PERSON] та ПАТ «Українська СК «Княжна Вієнна Іншуранс Груп» про відшкодування шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою, у зв`язку з чим такий позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.141 Цивільного процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за розгляд позовної заяви покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п.3 ч.2 ст.141 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial