Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-09 00:00:00

23 січня 2017 р. [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання сина [PERSON] в розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку та додаткових витрат, спрямованих на розвиток дитини, в розмірі 1000 грн. щомісячно, з дня пред'явлення позову і до досягнення дитиною повноліття. На обґрунтування позову зазначила, що 12 вересня 2013 р. за рішенням суду її шлюб з відповідачем розірвано. З моменту розірвання шлюбу і до 2015 р. відповідач добровільно надавав кошти на утримання сина, але в подальшому будь-які виплати припинив та ухиляється від виконання свого батьківського обов'язку. Оскільки відповідач офіційно працевлаштований і має стабільний дохід, є доцільним стягнути з нього аліменти у заявленому розмірі. З метою розвитку здібностей сина з вересня 2015 р. він відвідує дитячий центр «Долоньки», а протягом сезону 2015/2016 відвідував заняття з сучасних танців з помічною оплатою 450 грн. та завершив рік навчання з повною оплатою 3825 грн. Також син відвідує додаткові уроки з різних шкільних предметів, що також потребує додаткових фінансових витрат. В середньому щомісячний розмір витрат, спрямованих на розвиток здібностей дитини, становить 2000-2500 грн. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримала пославшись на вищевикладені обставини. Представник відповідача [PERSON] позов про стягнення аліментів визнав частково пославшись на таке. Відповідач має на утриманні матір-пенсіонерку, яка отримує мінімальну пенсію, якої не вистачає на проживання. Єдиним джерелом доходу відповідача є заробітна плата, жодним нерухомим та рухомим майном він не володіє, натомість позивачу належить ? частина квартири, у якій вона проживає, і жодних доказів на підтвердження матеріального стану позивача суду не надано. З урахуванням наведеного просив присудити до стягнення з відповідача аліменти в розмірі 1/6 частини його доходу. Вимогу про стягнення додаткових витрат на дитину вважав необґрунтованою і просив у її задоволенні відмовити. Вказав, що надані позивачем докази не доводять факт оплати зазначених у довідках сум, також не доведено, що дитина продовжує відвідувати і буде відвідувати і в подальшому заняття у дитячому центрі та заняття з танців. Окрім того стороною позивача не доведено наявність у дитини певних здібностей, які необхідно розвивати, позивач здійснює вибір позашкільних закладів на власний розсуд та без погодження з відповідачем, а отже такі заняття можуть бути лише забаганкою позивача, яка має тимчасовий характер. Відтак витрати на оплату консультативних послуг та відвідування дитиною занять з танцю не є додатковими витратами в розумінні ч. 1 ст. 185 Сімейного кодексу України. Заслухавши представників сторін та дослідивши письмові докази, суд вважає встановленими такі обставини і визначені відповідно до них правовідносини. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 27 жовтня 2007 (а.с. 4). 13 травня 2009 р. у подружжя народився син [PERSON] (а.с. 5). Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 12 вересня 2013 р. шлюб сторін розірвано (а.с. 6). Після розірвання шлюбу сторін дитина залишилась з матір'ю і перебуває на її утриманні. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Судом встановлено, що певний час після розірвання шлюбу батько приймав участь в матеріальному утриманні сина, проте на час подачі позову він кошти позивачу на утримання дитини не надавав. Надання сину кишенькових грошей та витрати відповідача на розваги і ласощі під час періодичних зустрічей з дитиною, на що посилався представник відповідача, не може вважатися утриманням дитини в розумінні ст. 180 Сімейного кодексу України, оскільки витрати на харчування, навчання, одяг, лікування тощо несе мати. Відповідно до положень ч. 1 ст. 181 цього Кодексу способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. Оскільки сторони не домовились про добровільну участь батька в утриманні сина, спір про стягнення аліментів підлягає вирішенню судом. За приписом ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Судом встановлено, що [PERSON] з 2012 р. працює в ТОВ «Діпрогаз» на посаді головного інженера проектів (а.с. 91), де отримує стабільний заробіток, що є підставою для стягнення аліментів у частці від його доходу. Відповідно до положень ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Всупереч доводам представника відповідача матеріальне становище другого з батьків дитини законодавець не відніс до обставин, які враховуються при визначенні розміру аліментів. Визначаючи конкретну частку заробітку відповідача, яка підлягає стягненню в якості аліментів, суд враховує, що він є здоровим працездатним чоловіком, і у нього відсутні інші діти та члени сім'ї, яких він повинен утримувати. Оскільки мати відповідача отримує пенсію і належних доказів надання їй матеріальної допомоги відповідач не надав, суд не розцінює пенсійний вік матері відповідача як обставину, що повинна враховуватися при визначенні частки його доходу, яка підлягає стягненню в якості аліментів. Відповідно до довідок ТОВ «Діпрогаз» середня реальна заробітна плата (за вирахуванням податків) відповідача за 2016 р. та два місяці 2017 р. становила 5420,37 грн. в місяць (75885,14/14) (а.с.93, 94) . Водночас з наданих стороною позивача виписок по банківських рахунках (а.с. 48, 49-56)вбачається, що в 2014 та 2015 роках, коли заробітна плата відповідача була ще меншою (а.с. 92), він вважав за можливе перераховувати на утримання сина 2000 грн., тобто майже половину від свого доходу. Невеликий розмір офіційної заробітної плати відповідача також не є підставою для зменшення розміру частки, яку він повинен сплачувати на утримання сина, оскільки розмір заробітної плати може змінюватися, при цьому відповідач, мешкаючи у столиці, не позбавлений можливості знайти більш високооплачувану роботу. За таких обставин суд вважає цілком обґрунтованою вимогу про стягнення аліментів в розмірі ? частки доходів відповідача, що з урахуванням його реальних доходів буде становити 1355,10 грн., тобто менше, ніж він сплачував на утримання сина добровільно. Такий розмір аліментів, який наближений до встановленого законом прожиткового мінімуму для дітей віком від 6 років (1777 грн.), на думку суду є мінімально необхідним для утримання дитини (з урахування рівності обов'язків обох батьків щодо утримання дитини) і в той же час не поставить платника аліментів у занадто скрутне матеріальне становище, оскільки в його розпорядженні залишиться ? частин його доходу. На підставі положень ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти присуджуються від дня пред'явлення позову. За приписом ст. 185 Сімейного кодексу України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Судом встановлено, що в період з вересня 2015 р. по лютий 2017 р. позивач понесла витрати на оплату занять у студії сучасного танцю Use Energy в загальному розмірі 6025 грн., а в період з вересня 2015 р. по січень 2017 р. - на оплату консультаційних послуг щодо розвитку дитини в дитячому центрі «Долоньки» в загальному розмірі 6400 грн., що підтверджується відповідними довідками надавачів послуг (а.с.7, 8, 41, 42 ) Доводи представника відповідача про неналежність цих доказів суд відкидає, оскільки жодних доказів на їх спростування суду не надано. Вирішуючи питання про те, чи є понесені позивачем витрати додатковими витратами в розумінні ч. 1 ст. 185 Сімейного кодексу України, суд керується як положеннями Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 р., так і відповідними нормами Сімейного кодексу України. Так, відповідно до ст. 3, 18 Декларації в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, а батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток (ч. 2 ст. 150 Сімейного кодексу України). З урахуванням наведеного суд вважає, що залучаючи сина до занять у позашкільний час, позивач діяла в його інтересах, з метою забезпечення фізичного, духовного та морального розвитку, а відтак понесені позивачем витрати суд розцінює як витрати, спрямовані на розвиток здібностей дитини. Враховуючи встановлені обставини, суд вважає обґрунтованою вимогу про стягнення з відповідача половини цієї суми, що становить 6212,50 грн. (6025+6400)/2). Правових підстав для присудження регулярних платежів на покриття додаткових витрат на дитину суд не вбачає, оскільки позивачем не доведено, що такі витрати будуть і в майбутньому. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивачі за подання позовів про стягнення аліментів звільнені від сплати судового збору, а тому суд на підставі положень ч. 3 ст. 88 ЦПК України стягує з відповідача судовий збір в дохід держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial