Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-10 00:00:00

22.01.2018 року [PERSON] звернулась до суду з позовом про визнання недійсним розпорядження Управління житлово- комунального господарства виконкому Одеської міської ради №150734 від 25.07.2000 року про передачу у власність [PERSON] та [PERSON] двокімнатної квартири [ADDRESS] та визнати недійсним свідоцтва про право власності на житло від 25.07.2000 року видане Управлінням житлово- комунального господарства виконкому Одеської міської ради на підставі розпорядження №150734 від 25.07.2000 року, яким посвідчено право власності [PERSON] та [PERSON] на двокімнатну квартиру [ADDRESS], надалі змінивши 11.04.2018 року предмет позову просить суд визнати недійсним розпорядження Управління житлово- комунального господарства виконкому Одеської міської ради №150734 від 25.07.2000 року в частині передачі у власність [PERSON] частини двокімнатної квартири [ADDRESS]; визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло від 25.07.2000 року видане Управлінням житлово- комунального господарства виконкому Одеської міської ради на підставі розпорядження №150734 від 25.07.2000 року в частині посвідчення ним права часткової власності [PERSON] на двокімнатну квартиру [ADDRESS]. Від представника позивача [PERSON], [PERSON], діючого на підставі довіреності надійшла заява, в якій останній підтримав уточнені позовні вимоги, просить їх задовольнити та розглядати справу за його відсутністю. Представник відповідача Департаменту міського господарства Одеської міської ради в судове засідання не з'явився, повідомлявся належним чином, причини неявки суду невідомі. Від третьої особи [PERSON] до судового засідання надійшли пояснення щодо позовних вимог, в яких зазначено, що вона не заперечує проти задоволення позовних вимог та росить справу розглядати за її в відсутністю. Відповідно до ч.ч.1,5,6 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1 ст.89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд дослідивши матеріали цивільної справи, встановивши факти та відповідні до них правовідносини прийшов до обґрунтованого висновку щодо задоволення позовних вимог [PERSON] у повному обсязі. Відповідно до розпорядження № 150734 від 25.07.2000р. Управлінням житлово- комунального господарства виконкому Одеської міської ради як органом приватизації було вирішено задовольнити прохання наймача [PERSON] та передати [PERSON] та [PERSON] у спільну часткову власність двокімнатну квартиру [ADDRESS]. На підставі вказаного розпорядження, Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради було видано [PERSON] та [PERSON] свідоцтво про право власності на житло від 25.07.2000р., яким посвідчено право спільної часткової власності вказаних осіб на двокімнатну квартиру [ADDRESS], яке виникло в результаті здійснення приватизації державного житлового фонду. Таким чином, з моменту видачі свідоцтва про право власності, процедура приватизації державного житлового фонду вважалось завершеною. В результаті викладеного, [PERSON] є такою, що реалізувала своє право на безоплатну приватизацію державного житлового фонду. Проте, позивачка по справі народилась 12 червня 1999 року, в результаті чого, станом на момент здійснення приватизації вищезазначеної квартири (25.07.2000р.) позивачка була малолітньою особою та не могла самостійно здійснювати свої права та обов'язки, в тому числі у сфері приватизації. Відповідно дост.1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і г. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Частиною 1 ст. 2 вказаного Закону (у редакції, чинній на момент приватизації спірної квартири) встановлено, що до об'єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму. За умовами п.2 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян (затверджене наказом Держжитлокомунгоспу України від 15.09.1992р. №56 в редакції наказу № 72 від 05.08.1994р.) (далі - Положення), яке було чинним на момент приватизації спірної квартири, передачі у власність громадян підлягають квартири багатоквартирних будинків та одноквартирні будинки, які використовуються громадянами на умовах найму. Частиною 1 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» встановлено, що якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім'ї безоплатно. До членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло. Частиною 4 цієї статті встановлено, що право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. Як встановлено ч. 1 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Згідно з ч. 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (у редакції, чинній на момент приватизації спірної квартири) передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). Відповідно до п. 5 Положення передача займаних квартир (будинків) здійснюється в приватну (для одиноких наймачів) та у спільну (сумісну або часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх (віком від 18 і більше років) членів сім'ї з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). До членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно мешкають у квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло. Таким чином слід дійти висновку, що законодавством, яке діяло момент приватизації двокімнатної квартири [ADDRESS], було передбачено, що приватизація державного житлового фонду може бути здійснена лише уповноваженим наймачем та членами його сім'ї, які постійно мешкають разом з наймачем та з обов'язковим письмовим погодженням всіх повнолітніх членів сім'ї на здійснення такої приватизації та визначення часток кожного з них. При цьому, питання отримання згоди малолітніх членів сім'ї законодавством, що діяло на той час, визначено не було. В силу приписів ст. 48 ЖК Української РСР (в чинній редакції) жиле приміщення надається громадянам у межах норми жилої площі, але не менше розміру, який визначається Кабінетом Міністрів України і Федерацією професійних спілок України. При цьому враховується жила площа у жилому будинку (квартирі), що перебуває у приватній власності громадян, якщо ними не використані житлові чеки. При передачі громадянами житла, яке перебуває у їх приватній власності, органу, який здійснює поліпшення житлових умов, вони мають право на одержання житла у межах встановленої норми жилої площі. Громадяни, які одержали житло у державному фонді на цих умовах, мають право на його приватизацію відповідно до вимог чинного законодавства. Жиле приміщення може бути надано з перевищенням норми жилої площі, якщо воно становить одну кімнату (однокімнатну квартиру) або призначене для осіб різної статі (частина друга статті 50). Відповідно до ст. З ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в чинній редакції) приватизація здійснюється зокрема шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю. В свою чергу, згідно з ч.ч. 1, 5 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в чинній редакції) якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім'ї безоплатно. Кожний громадянин України мас право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз. З моменту досягнення повноліття, та, відповідно, виникнення повної цивільної дієздатності, позивачка зазначає, що здійснення приватизації квартири двокімнатної квартири [ADDRESS], не відповідає її волі та волевиявленню. Таким чином, враховуючи ту обставину, що при приватизації вищевказаного житла [PERSON] не підписувала заяви про приватизацію квартири, тим самим не давала своєї згоди та не реалізувала свого права на одноразову безоплатну приватизацію житла, суд вважає що були порушені її житлові права, які повинні бути поновлені шляхом визнання частково недійсними розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності на зазначене вище житлове приміщення в частині передачі у власність [PERSON] частини двокімнатної квартири [ADDRESS], а також частково недійсним свідоцтва про право власності на житло видане 25.07.2000 року в частині посвідчення ним права часткової власності [PERSON] на двокімнатну квартиру [ADDRESS]. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, з огляду на те, що цивільне судочинство не може ґрунтуватись на припущеннях, суд приходить до висновку про задоволення позову. На підставі викладеного та

Outcome: approved