Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-20 00:00:00

23 липня 2019 року [PERSON] звернулася до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області із позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що їй на підставі спадкового договору від 10 лютого 2007 року та витягу про державну реєстрацію права власності від 05 травня 2017 року належить на праві власності жила квартира [ADDRESS] . Позивачка зазначає, що у вказаній квартирі зареєстровані на теперішній час її донька [PERSON] та її онук [PERSON] , які фактично не проживають за місцем реєстрації з червня 2014 року. Вказує, що знятися з реєстрації у добровільному порядку відповідачі не можуть оскільки знаходяться на постійному місці проживання у Російській Федерації. За наведених обставин, враховуючи, що відповідачі не проживають у вказаному житловому приміщенні вже більш як чотири роки, добровільно знятися з реєстрації бажання не виявляють, а їх реєстрація у вказаному житловому приміщенні яке належить позивачці, створює перешкоди в реалізації нею своїх прав як власником майна, вона вимушена була звернутися до суду із даним позовом та просити суд ухвалити рішення яким визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS] . Позивачка [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про місце, дату та час розгляду справи, у судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву з проханням розгляд справи проводити у її відсутності, позов задовольнити. Представник позивачки [PERSON] , яка діє на підставі ордеру ДН № 081013 від 22 липня 2019 року, договору № 87 від 22 липня 2019 року та свідоцтва про право зайняття адвокатською діяльністю, будучи належним чином повідомленою про місце, дату та час розгляду справи, у судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву з проханням розгляд справи проводити у її відсутності, позов просила задовольнити. Відповідно до ч. 7 ст. 128 ЦПК України, у разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України, відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Під час розгляду справи, судом приймалися усі передбачені діючим законодавством заходи щодо належного повідомлення відповідачки про місце, день та час розгляду справи. Судом були спрямовані судові повістки за останньою відомою адресою місця проживання [PERSON] та [PERSON] зареєстрованих у встановленому законом порядку, що підтверджено відповіддю на запит суду, направлений у порядку ст. 187 ЦПК України. Однак відповідачі у судове засідання не з`явилися, як не з`явилися і до поштового відділення для отримання судових повісток. У зв`язку із чим, відповідно до вимог ч. 11 ст. 128 ЦПК України, виклик у судове засідання відповідачів був здійснений шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Однак [PERSON] та [PERSON] , будучи повідомленим у встановленому законом порядку (належним чином) про час і місце судового розгляду справи, не використали наданого законом права на безпосередню участь у судовому засіданні, та не з`явилися у судове засідання без повідомлення причин, не подали відзив, заяв про відкладення судового засідання, чи розгляд справи у їх відсутності від нього до суду не надходило. Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. З огляду на викладене, оскільки відповідачі, будучи повідомленими належним чином про дату, час і місце судового засідання не з`явився у судове засідання без повідомлення причин неявки, не подав відзивів, суд приходить до переконання, що у суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, а тому, зі згоди сторони позивача, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів із постановленням заочного рішення. В ході розгляду справи судом було розв`язано заяви та клопотання сторін та прийнято процесуальні рішення. Ухвалою суду від 09 серпня 2019 року у справі відкрито загальне позовне провадження. Ухвалою суду від 18 вересня 2019 року задоволено клопотання представника позивачки про витребування доказів, а саме відомостей про право власності на квартиру, розташовану по [ADDRESS] з КП «БТІ» та реєстру прав власності на нерухоме майна. Ухвалою суду від 01 листопада 2019 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду. Ухвалою суду від 21 листопада 2019 року прийнято рішення про розгляд справи у заочному порядку. Вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд в межах заявлених позовних вимог (ст. 13 ЦПК України) встановив наступні обставини та відповідні ним докази. Згідно із спадковим договором ВЕІ № 818557 від 10 лютого 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Орловою Л.О., [PERSON] належить на праві власності жила квартира [ADDRESS] (а.с.4). Вказаний договір був зареєстрований в реєстрі за № 256 (а.с.4). Згідно із витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 8430591 від 10 лютого 2007 року, свідоцтво про право на спадщину було зареєстровано у спадковому реєстрі за номером 41740364 (а.с. 5). Згідно із довідкою КП «БТІ» м. Слов`янська № 290 від 26 лютого 2008 року житловий будинок, який розташований у [ADDRESS] , є кутовим і відповідно до листа Миколаївської міської ради № 01/434-49 від 29 червня 2004 року йому присвоєно поштову адресу: [ADDRESS] (а.с. 6) Відповідно до довідки КП БТІ станом на 31 грудня 2012 року вказаний будинок належить [PERSON] . Зазначено, що разом із заявою про реєстрацію будинку подавалася заява про реєстрацію договору довічного утримання, але дані про вчинення такої угоди у КП БТІ відсутні. Право власності на вказану квартиру зареєстроване за позивачем в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, про що свідчить відповідний витяг № 172223387 від 02 липня 2019 року та 19 листопада 2019 року(а.с. 7). Згідно із довідкою Миколаївської міської ради Слов`янського району Донецької області про склад сім`ї № 12-19/08-01/1636 від 03 липня 2019 року (а.с. 8) та довідкою виконавчого комітету Миколаївської міської ради наданою на запит суду направлений в порядку ст. 187 ЦПК України (а.с. 22-23), в квартирі за адресою: [ADDRESS] , окрім позивача значиться зареєстрованою також її донька відповідачка [PERSON] , [INFO] , відносно онука [PERSON] , [INFO] відомості реєстрації місця проживання відсутні. Згідно із актом складеним 26 червня 2019 року депутатом Миколаївської міської ради Слов`янського району Донецької області Кошелевою [PERSON] , встановлено, що в квартирі [ADDRESS] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , фактично не проживає з 30 червня 2014 року, що підтвердили сусіди (а.с. 9). Згідно із копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , [PERSON] народився [INFO] , його батьками зазначені: [PERSON] та [PERSON] (а.с.14). Згідно із витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища зазначені відомості про актовий запис: № 35 складений 14 липня 2000 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Слов`янську Слов`янського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області та відомості про дружину: прізвище відповідачки до державної реєстрації шлюбу « [PERSON] », прізвище відповідачки після державної реєстрації шлюбу « [PERSON] » (а.с.13). Згідно із копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , шлюб між [PERSON] та [PERSON] зареєстрований Виконкомом Миколаївської міської ради Донецької області за актовим записом № 73 від 02 грудня 2011 року, прізвище відповідачки після реєстрації шлюбу є « [PERSON] » (а.с.12). За змістом ч. ч. 1, 4 ст. 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті\~64\~цього Кодексу.\~Припинення сімейних\~відносин з\~власником будинку\~(квартири)\~не позбавляє\~їх права\~користування займаним\~приміщенням.\~У разі\~відсутності угоди\~між власником\~будинку (квартири)\~і колишнім\~членом його\~сім`ї\~про безоплатне\~користування жилим\~приміщенням до\~цих відносин\~застосовуються правила,\~встановленістаттею\~162 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК України, до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Згідно із\~ст.\~3\~СК України,\~сім`ю\~складають особи,\~які спільно\~проживають,\~пов`язані\~спільним побутом,\~мають взаємні\~права та\~обов`язки. Подружжя\~вважається сім`єю\~і тоді,\~коли дружина\~та чоловік\~у зв`язку\~з навчанням,\~роботою,\~лікуванням,\~необхідністю догляду\~за батьками,\~дітьми та\~з інших\~поважних причин\~не проживають\~спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Аналіз згаданих норм житлового законодавства визначає поняття членів сім`ї власника житла, згідно із яким до них віднесено зокрема дітей власника житла. В судовому засіданні достовірно встановлено, що відповідачка [PERSON] є донькою позивачки [PERSON] , а [PERSON] є її онуком. Як видно із представлених суду документів, відповідачі хоч і проживали у квартирі, яка належить на праві власності [PERSON] однак окремо від неї, яка проживає та зареєстрована за адресою по [ADDRESS] . За таких обставин, слід дійти висновку про те, що позивачка та відповідачі хоч і є родичами, однак в сенсі ст. 3 СК України та ст. 64 ЖК України не є членами однієї сім`ї, отже відповідачі не є членами сім`ї позивачки, а тому на в правовідносини, які виникли між сторонами, не розповсюджуються правила ст. 405 ЦК України, як спеціальної норми, яка регулює право житлового сервітуту членів сім`ї власника. В судовому засіданні встановлено, що відповідачі вселилися до квартири, яка належить на праві власності позивачці з її добровільної згоди, саме з метою використання житла за призначенням, здійснювали оплату комунальних послуг, проживали у ній, тобто мали право на користування житлом за згодою його власника. Враховуючи відсутність правовідносин як членів сім`ї власника, слід дійти висновку про те, що на вказані правовідносини розповсюджуються загальні норми, передбачені главою 32 ЦК України щодо користування чужим майном. Аналіз положень глави 32\~ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідно до\~ст.\~403\~КПК України,\~сервітут визначає\~обсяг прав\~щодо користування\~особою чужим\~майном. Сервітут\~може бути\~встановлений на\~певний строк\~або без\~визначення строку. Особа,\~яка користується\~сервітутом,\~зобов`язана\~вносити плату\~за користування\~майном,\~якщо інше\~не встановлено\~договором,\~законом,\~заповітом або\~рішенням суду. Сервітут\~не підлягає\~відчуженню. Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном. Відповідно до ст. 406 ЦК України, сервітут припиняється\~ зокрема\~у разі невикористання сервітуту протягом трьох років підряд. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. За змістом частини першої статті 321\~ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною першою статті 16\~ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до статті 391\~ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства(наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК), зокрема від вирішення вимог про позбавлення права користування жилим приміщенням, або втрату користування жилим приміщенням. Як видно із акту складеним 26 червня 2019 року депутатом Миколаївської міської ради Слов`янського району Донецької області [PERSON] , встановлено, що в квартирі [ADDRESS] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , фактично не проживають з 30 червня 2014 року. Суд зважає на ту обставину, що відповідачі виїхали з м. Миколаївки в червні 2014 року, тобто під час активної фази проведення АТО на території м. Слов`янська та Слов`янського району, а тому не може прийняти період часу до кінця 2014 року таким, що відповідачі залишили місце проживання добровільно та не мали перешкод у поверненні до свого постійного місця проживання. Разом з тим, суд звертає увагу, що з 01 січня 2015 року до часу звернення позивачки до суду 23 липня 2019 року пройшло понад чотири роки, за цей час відповідачеві [PERSON] виповнилося повних 18 років, і за вказаний період будь-яких перешкод для повернення відповідачів до місця їх постійного проживання судом не встановлено. Окрім відповідачки [PERSON] у спірному житловому будинку, значиться зареєстрованим також її син [PERSON] , 1999 року народження, який станом на 2014 рік був неповнолітнім та досяг чотирнадцятирічного віку. Так, згідно із ч. 2 ст. 29 ЦК України, фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до положень ст. 18 Закону України «Про охорону\~дитинства» діти члени сім`ї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Як видно із позовної заяви станом на червень 2014 року неповнолітньому [PERSON] виповнилося повних 14 років та він залишив постійне місце проживання у будинку бабусі разом із матір`ю і до нього не повернувся. Суд також зазначає, що суду наданий акт щодо непроживання [PERSON] з 2014 року за місцем реєстрації у будинку позивачки, що свідчить про те, що станом на червень 2014 року було обрано інше місце проживання разом із своєю матір`ю [PERSON] .. За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що хоч на час залишення місця постійного проживання червень 2014 року - були об`єктивні причини виїзду відповідачів з місця проживання, однак з часом вказані об`єктивні причини відпали, і вже понад три роки відповідачі без поважних причин не проживають за місцем свого постійного проживання, квартирою, яка належить [PERSON] та в яку вони вселилися з її добровільної згоди з метою проживання в ній, не користуються, комунальні послуги за квартиру не вносять, у належному стані не підтримують. При цьому суд звертає увагу, що станом на момент звернення до суду із позовом відповідачеві [PERSON] виповнилося повних 19 років, отже з грудня 2017 року він має повну цивільну дієздатність, отже абсолютно вільно обирає місце проживання, із цього часу пройшло понад рік, як він до місця реєстрації не повернувся без поважних причин. За таких обставин, суд приходить до висновку, що відповідно до норм ст. 406 ЦК України, право на користування житловим приміщенням відповідачів як майном, що належить на праві власності [PERSON] є припиненим, оскільки вони понад три роки ним не користуються, оплату за комунальні послуги не вносять, не підтримують житло у належному стані. Суд приходить до висновку про те, що в даному випадку звернення із позовом про визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням є належним способом захисту та не суперечить нормам ст. 406 ЦК України щодо вимоги про припинення сервітуту, при цьому доводи позивачки щодо обставин, за яких вона звернулася із вказаним позовом є обґрунтованими, оскільки у іншій спосіб вирішити спір неможливо та її право підлягає захисту. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що слід визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS] . Розв`язуючи питання розподілу судових витрат між сторонами суд виходить з такого. За приписами п. 8 статті 6 ЗУ «Про судовий збір», розподіл судового збору між сторонами та перевірка повноти сплати судового збору здійснюються відповідно до процесуального законодавства. Відповідно до ч. 1\~ст. 141 ЦПК України,\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позов судом повністю задоволений, з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі по 384 грн. 20 коп. з кожного, які понесені позивачкою. (а.с. 1). Суд звертає увагу на те, що позивачкою був сплачений судовий збір у неповному обсязі, оскільки питання про визнання втратившими право користування житлом ставилося щодо двох осіб, і на думку суду такі вимоги не є такими, що нерозривно пов`язані одна з одною. У зв`язку з цим, суд приходить до висновку про можливість стягнення судового збору в дохід держави з відповідачів по 384 грн. 20 коп. з кожного. На підставі наведеного,

Outcome: approved