Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-20 00:00:00

22.03.2018 [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], у якому просить розірвати шлюб між нею та відповідачем, зареєстрований 06 серпня 2011 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Житомирського міського управління юстиції, про що складено відповідний актовий запис №1272, також просила стягувати з [PERSON], [INFO] на її користь аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON], [INFO], в твердій грошовій сумі в розмірі 1000 грн., щомісячно, починаючи з дня звернення до суду з даним позовом і до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування вимог зазначила, що з 06.08.2011 року перебуває з відповідачем в зареєстрованому шлюбі. 18.01.2013 народився син [PERSON]. Спільне життя з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння між ними, розходження поглядів на сімейні відносини та обовязки. З листопада 2016 року проживають окремо. Подальше збереження сімї є неможливим, суперечить інтересам подружжя та інтересам дитини. Відповідач участі у вихованні дитини не приймає, матеріальної допомоги у добровільному порядку на утримання дитини не надає, тому звернулась до суду з даним позовом. Ухвалою судді від 30.03.2018 відкрито провадження у справі за правилами загального провадження. Від позивача надійшла заява про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала, просила задовольнити. Від відповідача надійшла заява про визнання позовних вимог щодо сплати аліментів у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Беручи до уваги викладене, на підставі ст. 211 ЦПК України провести розгляд справи за відсутності сторін. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, згідно свідоцтва про шлюб серії 1-ТП №082779, сторони [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі, зареєстрованому 06 серпня 2011 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Житомирського міського управління юстиції, про що складено відповідний актовий запис №1272 (а.с.3). Сторони є батьками [PERSON], [INFO] (а.с.4). Згідно довідки КП «ВЖРЕП №13» Житомирської міської ради від 21.03.2018, малолітня дитина [PERSON], [INFO], проживає разом з позивачем за адресою: м. Житомир, п-к [PERSON],10, кв.2 (а.с.7). Згідно ст.51 Конституції України та ст.24 Сімейного Кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді дружини і чоловіка, примус до шлюбу не допускається. Відповідно до ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватись про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов'язаний утверджувати в сім'ї повагу до матері. Дружина зобов'язана утверджувати в сім'ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім'ї за свою поведінку в ній. За приписами ч. 3 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права чоловіка, дружини на свободу та особисту недоторканість. Відповідно до ч. 3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст.110 цього Кодексу. Згідно із вимогами ст.157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Зі змістом ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Як вбачаються зі змісту позовної заяви, спору про місце проживання дитини між сторонами немає. З урахуванням обставин справи, позиції сторін щодо подальшого збереження шлюбу, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам сторін, що відповідно до ст.112 Сімейного кодексу України є підставою для розірвання шлюбу, а тому позовна заява в частині розірвання шлюбу підлягає до задоволення. Відповідно до ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч.1 ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч.ч.2, 3 ст.181 СК України за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно з ч.1 ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. При цьому, згідно з ч.1 ст.184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Відповідно до ч.1 ст.79, ч.1 ст.191 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Аналізуючи надані сторонами докази, та те, що відповідач є особою з інвалідністю ІІ групи (а.с.21-23), отримує пенсію у розмірі 1452 грн. (а.с.20), однак приймаючи до уваги обов'язок останнього утримувати свою малолітню дитину та визнання відповідачем позову про стягнення аліментів у розмірі 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та враховуючи вік дитини, суд вважає, що вимога про стягнення аліментів підлягає до задоволення у розмірі 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця на користь позивача на утримання сина [PERSON], [INFO] з дня подачі позову до суду до повноліття дитини. На підставі п.1 ч.1 ст. 430 ЦПК України допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів за один місяць. Відповідно до положень статті 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Оскільки, відповідач є інвалідом ІІ групи, звільнений від сплати судового збору, судовий збір слід віднести на рахунок держави. Разом з тим, ч.1 ст. 142 ЦПК України встановлено, що у разі визнання відповідачем до початку розгляду справи по суті суд повертає позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Outcome: partial