Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-26 00:00:00

23.09.2020 року позивач звернувся до суду суд з позовом до Приватного акціонерного товариства «Шахта «Надія», яким просить стягнути з відповідача в його користь заборгованість по виплаті заробітної плати в розмірі 66 983, 57 грн.; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні; моральну шкоду в розмірі 18 104,73 грн.; витрати за надання правничої допомоги. В обґрунтування позовних вимог зазначчає, що з 24.07.2012 року по 10.08.2020 він перебував у трудових відносинах з відповідачем на посаді підземного гірничого майстра. 10.08.2020 року його було звільнено з роботи за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП. На день звільнення заборгованість з виплати заробітної плати за період з березня 2020 року по липень 2020 року становить 66 983,587 грн. Крім того, вважає, що відсутність коштів у роботодавця не звільняє останнього від обов`язку провести розрахунок із працівником при звільненні, а тому, посилаючись на Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений Постановою КМУ від 08.02.1995р. №100, вважає, що нарахування виплат за період не проведення розрахунку 125 робочих днів складає 107766,25 грн. грн. Вказує, що дії відповідача по несвоєчасній виплаті заробітної плати та непроведенні із ним повного розрахунку в день звільнення і до теперішнього часу призвели до заподіяння йому моральних страждань, які проявилися в тому, що він протягом періоду затримки розрахунку переживав з приводу існування своєї сім`ї, яка внаслідок дій відповідача була позбавлена звичайного нормального існування через відсутність заробітної плати у батька, котрий є єдиним утриманцем сім`ї та позбавлена нормального забезпечення фізіологічних та біологічних потреб. Відтак, простить стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 18 104,73 грн.,що відповідає заробітній платі за 1 місяць. Оскільки відповідач не ліквідував заборгованості по заробітній платі, він змушений звернутися до суду для захисту своїх порушених прав і відповідно звертатися за юридичною допомогою, витрати за яку становлять 5000 грн. Ухвалою від 25.09.2020 року у справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін на 15.10.2020 року. 15.10.2020 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому представник відповідача позов частково заперечив, зазначив, що Приватне акціонерне товариство «Шахта «Надія» є державним підприємством, яке не отримує жодних фінансових дотацій та державної підтримки, а фінансово-господарську діяльність здійснює виключно за рахунок коштів, отриманих від реалізації вугільної продукції. Криза на енергетичному ринку України спричинила різке падіння ціни на товарну вугільну продукцію, що призвело до катастрофічної ситуації відсутності обігових коштів для виплати заробітної плати працівникам підприємства. При цьому, вугледобувне підприємство належним чином виконує свої зобов`язання щодо поставок продукції ПАТ «Центренерго». Вважає, що наведене свідчить про відсутність вини ПрАТ «Шахта «Надія» у виникненні заборгованості по заробітній платі. Також вказав, що розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є неспівмірним до розміру заборгованості позивача по заробітній платі. Відносно моральної шкоди вказав, що її спричинення та розмір не доведені позивачем. За клопотанням представника позивача від 15.10.2020 року про відкладення розгляду справи для ознайомлення із відзивом на позов, розгляд справи було відкладено на 27.10.2020 року, про що постановлено відповідну ухвалу. 27.10.2020 року учасники в судове засідання не з`явилися. Представник позивача подав письмову заяву від 26.10.2020 року (вх.№17920 від 27.10.2020 року), у якій уточнив, що 22.10.2020 року з [PERSON] було проведено повний розрахунок з виплати заборгованості по заробітній платі, остаточно просить стягнути з відповідача розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.08.2020 року по 22.10.2020 року в розмірі 43 106,50 грн. (50 робочих днів*862,13 грн. середньоденної заробітної плати) відповідно до ст.117 КЗпП України, в решті позовних вимог позов залишено без змін. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову виходячи з наступного: Як вбачається із копії трудової книжки серії [NUMBER] /а.с.6/, копії витягу з наказу №160-к від 10.08.2020 року /а.с.7/, 10.08.2020 року [PERSON] таб.339 майстра гірничого дільниці шахтного транспорту звільнено з роботи за власним бажанням на підставі ст.38 КзПП України (п.5). Згідно наданої довідки №15/1339 від 26.08.2020 року, виданої ПрАТ Шахта «Надія», наданої на запит адвоката Огорілка Ю.В. № 15-03/873 від 20.08.2020 року, середня заробітна плата [PERSON] (у відповідності до Постанови КМУ №100 від 08.02.1995 року) за два останні місяці, які передували його звільненню становить: червень 2020 року (10 відпрацьованих днів) - 9638,91 грн., липень 2020 року (7 відпрацьованих днів) - 5017, 25 грн. Середньоденна заробітна плата становить 862,1 3 грн. Згідно з ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до положень ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках На підставі ч.ч.1,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у статті 16 ЦК України. Згідно з ч. 7 ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу ст.94 КЗпП України, ст. 1 Закону України «Про оплату праці». Відповідно до ч.1 ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до абз.1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно з ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. У постанові від 03 липня 2013 року у справі №6-64цс/13 Верховний суд України звертає увагу на те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Відповідно до ст.27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Пунктом 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» передбачено, що при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення заробітної плати, затвердженого постановою КМУ № 100 від 08.02.1995 року. У відповідності до вимог абзацу третього пункту 2 Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Пунктом 8 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Відповідно до роз`яснень, які містяться у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Враховуючи, що з дня звільнення з роботи, а саме з 11.08.2020 року заробітна плата [PERSON] не виплачена в повному обсязі, то у відповідності до вимог ст. 117 КЗпП України відповідач зобов`язаний виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку. Суд приймає представлений представником позивача розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку, та вважає, що такий проведений у відповідності до чинного законодавства. Що стосується прохання представника відповідача у відзиві на позов про зменшення розміру середнього заробітку з посиланням на практику Верховного Суду України та Верховного Суду у справах №761,9584/15-ц, 569/6583/16-ц, 569/13794/18, 462/2160/18, то на думку суду, підстави для зменшення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, відсутні з огляду на те, що лише після звернення до суду відповідач здійснив виплату заборгованості по заробітній платі. Окрім того, позивач обчислює середній заробіток не за весь час затримки з виплати заробітної плати, а лише з часу звільнення. Судом безспірно встановлено, що відповідач порушив строки виплати заробітної плати позивачу при звільненні, а відтак, суд дійшов висновку, що з відповідача в користь позивача підлягає стягненню 43106, 50 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди суд виходить з наступного. Згідно з статті 237-1 Кодексу законів про працю України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували, що наслідком дій відповідача стала втрата нормальних життєвих зв`язків позивача і це вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, а тому правових підстав для задоволення позову в цій частині судом не встановлено. Окрім того, згідно ордера серії ЛВ №128622 на надання правової допомоги від 22.09.2020 р., договору про надання правої допомоги від 01.08.2020 року позивач уклав з адвокатом Огорілком Ю.В. договір про надання правничої (правової) допомоги. Із матеріалів справи встановлено, що позивач у позовній заяві просить здійснити розподіл судових витрат та надає попередній розрахунок витрат на правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн. Згідно з акту виконаних робіт з надання правової допомоги у справі № 459/2550/20 підтверджено виконання робіт у розмірі 5000,00 грн., відповідні витрати підтверджено квитанцією до прибуткового касового ордера №35 від 22.09.2020 р. Положеннями статті 59 Конституції України визначено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Відповідно до п.1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу. Із змісту ст. 137 ЦПК України вбачається, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Враховуючи положення ст. 137 ЦПК України, суд приходить до висновку, що заявлений позивачем розмір правової допомоги є співмірним з розміром заявлених вимог та обсягом виконаних адвокатом робіт, а тому до стягнення з Приватного акціонерного товариства «Шахта «Надія» на користь [PERSON] підлягають понесені ним витрати на правову допомогу в сумі 5000 гривень. Частиною 1 ст. 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивач на день звернення до суду з позовом був звільнений від сплати судового збору, такі судові витрати в розмірі підлягають стягненню з відповідача в дохід держави.

Outcome: partial