Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-16 00:00:00

22 червня 2020 року адвокат Блонський Д.М., представляючи інтереси [PERSON] , звернувся до суду з позовом, в якому просив усунути позивачці перешкоди у здійсненні права власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , шляхом виселення [PERSON] із вказаного будинку. Позовні вимоги мотивовані тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 24.09.1996р. [PERSON] являється власником житлового будинку, розташованого за вищевказаною адресою. Позивач дозволила відповідачу проживати та зареєструвати своє місце проживання в своєму будинку. На теперішній час [PERSON] влаштовує сварки, ображає, вчиняє насильницькі дії по відношенню до [PERSON] . Оскільки відповідачу було надано місце проживання без плати, він не перебуває з позивачем у родинних відносинах, тобто в розумінні ст. 98 ЖК УРСР являється тимчасовим жильцем, представник позивача просив висилити його в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення на підставі ч. 3 ст. 98 ЖК УРСР. 22.07.2020р. до суду надійшов відзив в якому представник [PERSON] - адвокат Крамчанін О.В. просив в задоволенні позову відмовити. Свою позицію обґрунтував тим, що відповідач не вважає себе тимчасовим мешканцем в розумінні ст. 98 ЖК УРСР, оскільки він та позивач з 1993 року проживали однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, вели разом господарство, мають спільну дитину. Спочатку проживали в будинку батьків [PERSON] в [ADDRESS] , а потім, після придбання за спільні кошти в 1996 році будинку, переїхали проживати на [ADDRESS] . Таким чином, відповідач вважає себе співвласником нерухомого майна, яке хоч і зареєстровано за позивачем являється їхнім спільним майном. Відтак, не вбачає підстав, які б могли обмежити його право користування житлом. Резюмуючи дані обставини, сторона відповідача зазначила, що [PERSON] набув право користування спірним житлом відповідно до закону, іншого житла у користуванні або власності не має, доказів в спростування цих обставин до суду позивачем не надано, як і доказів на підтвердження обставин, передбачених положеннями ст. 98 ЖК УРСР для виселення відповідача, яке в такому випадку поставить під загрозу соціальний статус останнього, оскільки втративши право користування житлом відповідач може стати безхатченком. Разом з відзивом представником відповідача [PERSON] Крамчаніном О.В. було подано зустрічний позов який мотивовано тим, що з серпня 1993 року і до травня 2020 року сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах. [INFO] у них народився син [PERSON] . 24.09.1996 року придбали житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , який було зареєстровано на [PERSON] . Оскільки вказане майно було придбано сторонами під час спільного проживання та внаслідок спільної праці, то воно є об`єктом їхньої спільної сумісної власності. На теперішній час відносини між позивачем та відповідачем припинені, а згоди щодо поділу спільного майна не досягнуто. В зв`язку з цим, представник [PERSON] просив встановити факт проживання сторін однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з серпня 1993 по травень 2020р., а також визнати житловий будинок [ADDRESS] спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] та визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину даного майна. 15.10.2020р. [PERSON] подала відзив на зустрічний позов в якому вказала, що будинок в 1996 році був придбаний нею за особисті кошти. На той момент вона мала стосунки з позивачем та народила від нього сина. Однак, стосунки мали періодичний характер, а тому шлюб не реєструвався. Жодних зобов`язань один до одного вони не мали, спільного бюджету в них не було. [PERSON] був зареєстрований в будинку, але не більше того. На неодноразові прохання знятися з реєстрації він не реагував, хоча інше місце для проживання в нього наявне. З приводу правового обґрунтування вимог зустрічного позову вказала, що Кодекс про шлюб та сім`ю не визначав правовий статус проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, а тому й набуття у спільну власність майна такими особами було неможливим. За судовою практикою при вирішенні спору щодо визнання нерухомого майна об`єктом спільної сумісної власності осіб, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання цих осіб, а й обставини, що спірне майно було придбано ними внаслідок спільної праці. Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Посилання позивача на Сімейний кодекс України не має значення для даної справи, оскільки спірне майно було придбано в 1996 році та повинно регулюватися чинним на той час законодавством. За цих підстав просила в задоволенні зустрічного позову відмовити. Ухвалою суду від 23.10.2020р. вимоги за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловік та дружина і визнання права власності на частку в спільно набутому майні, об`єднано в одне провадження з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом виселення. В судовому засіданні [PERSON] свої позовні вимоги підтримала та в їхнє обґрунтування зазначила, що вона працює змінами в м. Херсон і на період зміни проживає в місті. Після закінчення однієї із змін в червні 2020р., вона приїхала додому в с. Нова Збур`ївка та виявила, що не може зайти до двору та будинку так як відповідач її не впускав. З даного приводу була викликана поліція. Через таку поведінку відповідача, вона просила його добровільно висилитися, оскільки в нього є інше житло. З приводу зустрічного позову вказала, що дійсно проживала з відповідачем як чоловік та жінка з 1994 року, має з ним спільну дитину. Спочатку проживали в його батьків, а потім вона для себе та дітей придбала будинок по [ADDRESS] . Вказаний будинок був куплений за її кошти в сумі близько 600 доларів США, частина з яких (350 доларів США) була сплачена нею відразу, а іншу частину вона поступово віддавала. Відтак, вважає будинок своєю особистою приватною власністю. Представник позивача [PERSON] вимоги первісного позову підтримала на підставах викладених в ньому. Зустрічний позов не визнала, зазначивши, що відносини між сторонами були періодичними. Будинок був придбаний [PERSON] за власні кошти і на момент його придбання чинне законодавство (КпШС) не встановлювало режиму спільного проживання без шлюбу. З урахуванням того, що майно оформлено на позивачку, а доказів його придбання за спільні кошти [PERSON] не надано, просила відмовити в задоволенні вимог останнього. [PERSON] в судовому засіданні первісний позов не визнав, зустрічний позов підтримав та наполягав на його задоволенні. Пояснив, що в 1993 році почав зустрічатися з [PERSON] , а потім проживати разом у його батьків. Через рік народився син. В 1996 році за спільні кошти придбали будинок, який знаходився в занедбаному стані. Він особисто наймав людей, які перекривали дах та проводив інші ремонті роботи. Кошти на будинок заробляв також він, оскільки [PERSON] на той час не працювала. Зароблені кошти віддавав дружині, а вона їх збирала та в подальшому за них і був придбаний будинок. З приводу підстав для його виселення вказав, що жодних перешкод позивачці в користуванні майном він не чинив. [PERSON] сама та по своїй волі в травні 2020 року виїхала з будинку. Хвіртка воріт, про яку зазначала позивач, замотується ним ланцюгом, оскільки він цілий день на роботі, а хвіртка на ключ не замикається. Щодо будинку, то у позивачки є ключі від нього та вона може зайти в будь-який момент. Представник відповідача Крамчанін О.В. просив в задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічні вимоги - задовольнити в повному обсязі, з підстав наведених у відзиві та зустрічному позові. Заслухавши пояснення сторін та їхніх представників, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази та проаналізувавши їхні доводи, суд прийшов до наступних висновків. З матеріалів справи вбачається, що на підставі договору від 24.06.1996р. [PERSON] придбала у [PERSON] житловий будинок в [ADDRESS] . Право власності зареєстровано за [PERSON] в Херсонському БТІ по с. Нова Збур`ївка в книзі №3 за реєстраційним номером 508 від 25.10.1996р. (а.с.5-8) Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] підтверджується, що сторони являються батьками [PERSON] , [INFO] . (а.с.50) Сторони проживали спільно та зареєстровані за адресою в [ADDRESS] , що підтверджується довідкою Новозбур`ївської сільської ради №990 від 16.06.2020р., відповідно до якої до складу сім`ї [PERSON] входить співмешканець [PERSON] , 1968 р.н., який зареєстрований в належному їй будинку (а.с.15). А також згідно довідки про склад сім`ї, виданій власнику [PERSON] , в [ADDRESS] зареєстровані та входять до складу сім`ї, окрім власника, [PERSON] - чоловік власниці, [PERSON] та [PERSON] - сини власниці, [PERSON] та [PERSON] - онуки власниці (а.с.51). Відповідно до акту обстеження житлового будинку, складеного комісією Новозбур`ївської сільської ради, вбачається, що будинок в [ADDRESS] , складається з трьох житлових кімнат, кухні, ванної кімнати, вітальні. Зі слів [PERSON] , будинок був придбаний в 1996 році, проведено капітальний ремонт, а саме: добудовано веранду, залито відмостку навкруги будинку, перекрито покрівлю даху, змінено вікна на металопластикові, а також замінені поли та зроблено утеплення будинку. За кошти [PERSON] проведено індивідуальне водопостачання будинку, змонтована вигрібна яма. В будинку на даний час створено побутові умови життя (ванна кімната та вбиральня). Також встановлено метало-профільну огорожу, ворота та хвіртку. При обстеження будинку виявлено відсутність меблів, одягу, посуду, постільної білизни, штор на вікнах. Наявна земельна ділянка для вирощування с/г продукції(а.с.52). Також на підтвердження обґрунтованості пред`явлених позовів, за заявами представників сторін в судовому засіданні в якості свідків були допитані свідки, які показали наступне: Так, свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що з [PERSON] вона познайомилася після розміщення об`яви про продаж будинку в 1995-96 роках. Проявляючи інтерес до будинку позивачка приходила та дивилася, а потім придбала житло у свідка за 700 доларів США, з яких 250 віддала відразу, а решту повертала частинами. Казала, що всієї суми коштів в неї не було, але було золото, яке вона продасть та віддасть залишок суми. [PERSON] розповідала їй, що має чоловіка та дітей, однак свідок їх ніколи не бачила, оскільки оглядати будинок покупець приходила сама. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що [PERSON] являється сестрою його дружини і він позичав їй кошти на придбання будинку. Документально позика не оформлялася, все було на усній домовленості, оскільки вони являються ріднею. На момент купівлі будинку свідок [PERSON] не бачив та познайомився з ним вже пізніше, після придбання. Також свідок зазначив, що приблизно в кінці весни на початку літа 2020 року бачив ланцюг на хвіртці і з цього зробив висновок, що [PERSON] не пускає [PERSON] додому. Свідок [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що вона декілька разів бачила, як [PERSON] не пускає [PERSON] додому. Також вона була присутньої при намаганні [PERSON] забрати свої речі з будинку влітку 2020 року та знову стала свідком того, як [PERSON] та його родичі не пускали позивача до помешкання. При цьому, [PERSON] ображав [PERSON] нецензурною лайкою та казав, щоб вона йшла геть, бо її там нічого не має, а все належить тільки йому. Після цього був викликаний патруль поліції та написані заяви. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона являється сестрою [PERSON] . Коли сестра завагітніла, вона разом з [PERSON] проживала в його батьків, а приблизно через два роки після народження дитини, [PERSON] придбала будинок. Будинок був придбаний за кошти [PERSON] , які вона мала від продажу золота (сережки, ланцюжок, кільце та материні сережки) та отриманих в борг від чоловіка свідка. [PERSON] , за словами свідка, участі в придбанні будинку не приймав. На скільки їй відомо, то десь приблизно з осені 2020р. відносини між її сестрою та [PERSON] стали неприязними, вони посварилися та [PERSON] була вимушена піти з дому. Після цього свідок тричі бачила, як [PERSON] не пускав сестру додому, закривав хвіртку. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що проживає по сусідству зі сторонами та їй відомо, що спочатку [PERSON] та [PERSON] проживали в його батьків, а потім купили хатину в якій жили разом як сім`я, ростили дітей, спільно робили ремонти, прибудували веранду до хати, поставили паркан, перекрили дах. Обставин того, хто проводив розрахунок за будинок та чи дійсно [PERSON] не пускає [PERSON] в будинок свідку не відомо. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що [PERSON] знає з дитинства, а [PERSON] з 90-х років. Останні жили як чоловік та жінка у батьків, а потім придбали в жахливому стані будинок, який поступово приводили в порядок. Свідок інколи їм допомагав робити ремонти, бачив як проходять роботи, за які домовлявся [PERSON] . Сторони жили разом, вели господарство та за словами [PERSON] придбали будинок за спільні кошти. Будь-яких фактів щодо створення [PERSON] перешкод [PERSON] в користуванні будинком свідку не відомо. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що являється хресним батьком спільної дитини сторін. [PERSON] та [PERSON] проживали разом, як чоловік та дружина, займалися городами та вели спільне господарство. Придбаний ними спільно будинок був в поганому стані, свідок допомагав здійснювати ремонт, проводив воду, виконував оздоблювальні роботи. Його наймав та за все розраховувався [PERSON] . Щодо правового регулювання вимог первісного позову, суд зазначає наступне. Стаття 391 ЦК України наділяє власника правом вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Відповідно до статті 64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Статтею 65 ЖК УРСР передбачено, що наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Наймач жилого приміщення та члени його сім`ї, які проживають разом з ним, можуть за взаємною згодою дозволити тимчасове проживання в жилому приміщенні, що є в їх користуванні, інших осіб без стягнення плати за користування приміщенням (тимчасових жильців), в тому числі опікуна чи піклувальника, який не є членом сім`ї наймача. Тимчасові жильці на вимогу наймача або членів сім`ї, які проживають разом з ним, зобов`язані негайно звільнити приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення (частини перша, третя статті 98 ЖК УРСР). У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли у практиці застосування судами Житлового кодексу України» із змінами, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 1998 року № 15, судам роз`яснено, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 15 постанови від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Однак відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду. Верховний Суд України у постанові від 11 липня 2012 року у справі № 6-60цс12 виклав правовий висновок про те, що під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певного порядку користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання. За змістом вищенаведеної статті 98 ЖК УРСР, на яку представник [PERSON] посилалася як на правову підставу позовних вимог про виселення [PERSON] , одним з елементів права розпорядження наймача, що входить до складу його права на жилу площу, є визнана за ним можливість вселяти в жиле приміщення не тільки піднаймачів, але й інших осіб - тимчасових мешканців (родичів, знайомих і т. д.). Вселення тимчасових мешканців допускається при згоді на це всіх повнолітніх членів родини наймача, разом з ним проживаючих. Тимчасові мешканці самостійного права на жилу площу не набувають, крім випадків, коли вони стають членами родини наймача (наприклад, у зв`язку з реєстрацією шлюбу з ким-небудь із проживаючих), тобто перестають бути тимчасовими мешканцями. За встановленими судом обставинами даної справи відповідач за первісним позовом вселився у спірний будинок за згодою власниці. У вказаному будинку [PERSON] разом з [PERSON] прожив понад двадцять років, вів з нею господарство, ростив та виховував спільного сина, що було підтверджено в судовому засіданні як поясненнями сторін так і показами свідків. Таким чином, взявши до уваги дані факти з урахуванням відомостей зазначених в довідках Новозбур`ївської сільської ради про те, що [PERSON] є чоловіком (співмешканцем) [PERSON] , суд, виходячи з положень ст. 64 ЖК УРСР вважає доведеним належність відповідача до членів сім`ї позивачки. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Положення цього конституційного принципу закріплені у частині четвертій статті 9 ЖК УРСР, згідно з якою ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням, інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, згоду на обов`язковість якої надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає особа на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або які законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13.05.2008 у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням у приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. З огляду на викладене, врахувавши, що позивачка, як єдина повнолітня особа на момент вселення [PERSON] до свого будинку, не заперечувала проти цього хоча письмової згоди не надавала, а відповідач тривалий час проживає у спірному будинку, який для нього є єдиним постійним житлом, приймав участь в проведенні ремонтних робіт та несе витрати по його утриманню, відноситься до членів сім`ї власника та не являється тимчасовим жильцем, суд приходить до висновку про відсутність передбачених статтею 98 ЖК УРСР підстав для задоволення первісного позову. Відмовляючи [PERSON] в позові, суд, відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України, враховує висновки, викладені в постановах Верховного Суду по справі № 463/3759/16-ц від 20.11.2019р. та по справі № 570/2738/16-ц від 14 листопада 2018 року Щодо заявлених вимог зустрічного позову, суд приходить до наступного. Відповідно до статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі статтею 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Ураховуючи викладене особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. Рішення обґрунтовують належними і допустимими доказами, про що зазначають у мотивах прийнятого рішення з посиланням на конкретні факти. Судом установлено, що позивач за зустрічним позовом [PERSON] на виконання вимог частини першої статті 81 ЦПК України надав суду належні і допустимі докази, на підтвердження того, що між ним та [PERSON] були усталені відносини, притаманні подружжю, пов`язаності сторін спільним побутом, наявності взаємних прав та обов`язків та спільного проживання. Вказані обставини підтверджені, зокрема, показаннями самих сторін та запрошених ними свідків, а також іншими письмовими доказами, дослідженими в судовому засіданні. Статтею 74 СК України визначається правовий режим майна, придбаного жінкою і чоловіком, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. З аналізу цієї статті випливає, що майно, набуте жінкою та чоловіком, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, належить їм на праві спільної сумісної власності подружжя. У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб,розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що при застосуванні статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Судом установлено, що з 07 жовтня 1989 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області від 13 грудня 2010 року, що набрало законної сили 23 грудня 2010 року (а.с.108). У частині другій статті 114 СК України визначено, що у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. З урахуванням вказаного наявні правові підстави для встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю у період з кінця грудня 2010 року до травня 2020 року. Однак, як встановлено судом, у цей період сторонами майно, яке було б заявлено до визнання його спільною власністю та поділу не придбавалося. Позивач за зустрічним позовом просить поділити як спільний житловий будинок, придбаний в 1996 році, тобто в той період, коли спірні відносини були врегульовані Кодексом про шлюб та сім`ю (КпШС). При цьому, КпШС не містив норми, аналогічної ст. 74 СК України, з чого слідує, що факт проживання однією сім`єю чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу набув юридичного значення лише після набрання чинності СК України та ЦК України з 01 січня 2004 року, а КпШС Української РСР не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживали разом без реєстрації шлюбу, тому відсутні правові підстави для встановлення факту проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з серпня 1993 року до 01 січня 2004 року . Між тим, суд враховує, що спірні правовідносини щодо будинку виникли до 01 січня 2004 року, дати набрання чинності СК України, і регулюються діючим на той час законодавством: КпШС УРСР, Законом України «Про власність». Відповідно до статей 16, 17 Закону України «Про власність», статті 22 КпШС України спільною сумісною власністю визнавалось майно, нажите подружжям за час шлюбу (майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім`ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю). В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено й учасники спільної власності при придбанні майна не виходили з рівності їхніх часток, розмір частки кожного з них визначався ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 11 березня 2015 року № 6-211цс14, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. Отже, під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого до 01 січня 2004 року особами, які проживали однією сім`єю, але не перебували в зареєстрованому шлюбі, необхідно встановити не лише обставини щодо спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно придбавалось сторонами внаслідок спільної праці. Тобто сам факт спільного проживання сторін у справі не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожного зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання майна вкладені, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в цьому майні, відповідно до розміру внеску, є її власністю. Тільки в разі встановлення цих фактів та обставин положення частини першої статті 24 КпШС, частини першої статті 17 Закону України «Про власність» вважаються правильно застосованими. В ході розгляду справи твердження позивача за зустрічним позовом про те, що житловий будинок в [ADDRESS] , в 1996 році був придбаний внаслідок спільної праці та за кошти обох сторін не знайшов свого підтвердження, оскільки належних та допустимих доказів цих обставин суду надано не було. Відтак, вимоги [PERSON] щодо визнання житлового будинку спільною сумісною власністю та визнання за ним права власності на 1/2 частину даного майна задоволенню не підлягають. Задовольняючи частково вимоги зустрічного позову, суд враховує висновки викладені в постановах Верховного Суду по справі 742/321/18 від 20.11.2019р. та по справі 404/6953/16-ц від 17 жовтня 2018р. На підставі вищезазначеного,

Outcome: partial