Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-06 00:00:00

21 січня 2021 року Акціонерне товариства «Укрпошта» (далі - позивач, АТ «Укрпошта») звернулося в суд з позовом до [PERSON] (далі - відповідач, [PERSON] ) про відшкодування шкоди. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач у період з 01 серпня 2017 року виконувала обов`язки начальника відділення поштового зв`язку Луцьк-16 Волинської дирекції АТ «Укрпошта». 02 серпня 2017 року з нею укладений договір про повну матеріальну відповідальність. У період з 28 по 29 грудня 2017 року у ВПЗ Луцьк-16 була проведена перевірка наявності готівки та товарно-матеріальних цінностей, в результаті якої встановлено недостачу на загальну суму 152 580,96 грн. Посилаючись на вищевикладене та положення ст.ст.134-136 КЗпП України, позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь 152 580,96 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди. У письмовому відзиві позов заперечила та вказала, що в акті прийому-передачі товарно-матеріальних цінностей невірно зазначена її посада. Крім того, вважає, що у зв`язку з тим, що 11 серпня 2017 року вона була переведена на посаду начальника ВПЗ-16, тому договір про повну матеріальну відповідальність з нею припинився. Вказує, що відповідач не ознайомилася із наказом про призначання її на посаді начальника ВЗП, її не ознайомлювали з відповідною посадовою інструкцією. Звертає увагу суду на те, що первинні документи, надані позивачем мають недоліки в оформленні. Також просила суд застосувати строки звернення до суду, передбачені ч.3 ст.233 КЗпП України. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги заперечила та просила суд відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити повністю, з наступних підстав. Судом встановлено, що 01 лютого 2016 року згідно наказу Волинської дирекції АТ «Укрпошта» від 01 лютого 2016 року №127/К [PERSON] прийнято на роботу оператором поштового зв`язку з третього класу ВПЗ-17 (т.1 а.с.7). Відповідач наразі змінила прізвище на [PERSON] , що сторонами не заперечується. 02 серпня 2017 року між позивачем та відповідачем був укладений договір про повну матеріальну відповідальність (т.1 а.с.8). З 02 серпня 2017 року, згідно поданої відповідачем заяви, вона виконувала обов`язки начальника ВПЗ Луцьк-16 (т.1 а.с.62). З матеріалів справи слідує, що у період з 04 по 23 січня 2018 року позивачем проводилося відомче розслідування по факту недостачі готівки та товарно-матеріальних цінностей у ВПЗ-16, за результатом якого складений акт від 23 січня 2018 року №10-2/274. За результатом вказаного розслідування виявлено недостачу в загальному розмірі 152 580,96 грн. Примірники акту направлено, в тому числі, до Луцького ВП ГУНП у Волинській області (т.1 а.с.9-18, 63-64). Надаючи свою правову оцінку відносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне. Частинами першою-третьою статті 130 КЗпП України передбачено, що Працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності. Пунктом 1 частини першої статті 134 КЗпП України передбачено, що відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей. Оскільки між сторонами був укладений договір про повну матеріальну відповідальності, відповідач повинна відшкодувати нанесе позивачу шкоду у вигляді недостачі готівки та товарно-матеріальних цінностей у повному обсязі. Факт завдання цієї шкоди та її розмір підтверджується актом відомчого розслідування по факту недостачі готівки та товарно-матеріальних цінностей від 23 січня 2018 року №10-2/274. Сторона відповідача заперечуючи факт завдання шкоди, або її розмір, не спростувала висновків відомчого розслідування, про проведення судово-економічної експертизи не клопотала. Її доводи про окремі недоліки в оформленні первинних документів, як то не зазначення номеру відділення поштового зв`язку, відсутність деяких реквізитів в інвентаризаційних описах, не свідчить про відсутність підстав для відшкодування матеріальної шкоди. Доводи відповідача про те, що договір про повну матеріальну відповідальність припинився, оскільки з 11 серпня 2017 року вона зі статусу виконуючої обов`язки начальника відділення поштового зв`язку перейшла в статус начальника цього відділення на постійній основі, суд відхиляє, оскільки посадові обов`язки відповідача не були змінені, її посада не віднесена до робіт та посад, з якими не можуть бути укладені договори про повну матеріальну відповідальність, вона не здавала ввірені їй матеріальні цінності роботодавцю, не передавала їх іншій особі, продовжувала, до її відсторонення від роботи, отримувати ці цінності. Посилання сторони відповідача на те, що відповідач не погоджувалася займати посаду начальника ВПЗ-16 суд відхиляє, оскільки відповідний наказ позивача вона не оскаржувала, підписувалася у документах, як начальник ВПЗ-16, отримувала заробітну плату за це, знала про наявність договору про повну матеріальну відповідальність, а тому у повному обсязі розуміла, що відповідає за зберігання ввірених їй цінностей. З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими. Одночасно, частиною третьою статті 233 КЗпП України передбачено, що для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. В даному випадку, шкода позивачем була виявлена 23 січня 2018 року, а саме коли був складений акт відомчого розслідування по факту недостачі готівки та товарно-матеріальних цінностей у ВПЗ-16 №10-2/274. До суду позивач звернувся 21 січня 2021 року, тобто, з пропуском строку звернення до суду, який встановлений ч.3 ст.233 КУпАП. Статтею 234 КЗпП України визначено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. У пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року роз`яснено, що встановлені статтями 228, 223 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. В даному випадку, як видно з матеріалів справи, позивач звернувся до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення відповідачем і наразі досудове розслідування за цим кримінальним провадження, яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12018030010000354 від 26 січня 2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.191 КК України, продовжується. Це означає, що ще у січні 2018 року позивачем, як роботодавцем відповідача, вжиті заходи досудового стягнення завданих збитків, а саме шляхом ініціювання кримінального переслідування відповідача, тобто, інтерес до поновлення своїх прав він не втратив. З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивач пропустив строк звернення до суду, який передбачений ч.3 ст.233 КЗпП України, з поважних причин і його слід поновити. Підсумовуючи вищевикладене, оскільки суд встановив обґрунтованість позовних вимог позивача та поновив йому строк звернення до суду, як пропущений з поважних причин, позовні вимоги слід задовольнити повністю. На підставі ст.141 ЦПК України, у зв`язку з повним задоволенням позову, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір сплачений ним при зверненні до суду.

Outcome: approved