Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-03 00:00:00

23 червня 2015 року [PERSON] звернулася до суду із вищезазначеним позовом, в якому вказала, що вона та відповідач [PERSON] є батькавми малолітньої дитини - доньки [PERSON], [INFO]. Згідно рішень Куйбишевського районного суду Запорізької області від 21 травня 2014 року та від 28 травня 2014 року шлюб між сторонами розірвано та з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання дитини присуджено аліменти. Починаючи з серпня 2012 року сторони проживають окремо, спільна дитини перебуває на утриманні позивача [PERSON]. Відповідач участі у вихованні та утриманні дитини не приймає, має заборгованість по сплаті аліментів. Посилаючись на зазначені обставини, [PERSON] вимушена була звернутися до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення його батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дитини за попередній час, а саме, з 03 серпня 2012 року по 26 березня 2014 року в розмірі ? частки його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Позивач [PERSON] та її представник в судове засідання не з'явилися, про час і місце слухання справи були повідомлені належним чином, до суду подали заяви з проханням слухати справу без їхньої участі. Крім того, позивач у заяві вказала про те, що вона підтримує заявлені вимоги по тих підставах, які нею були викладені в позовній заяві. Виходячи з наведеного, а також положень частини другої статті 158 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні судового засідання за відсутності позивача [PERSON] та її представника. Третя особа на боці позивача, яка не заявила самостійних вимог щодо предмета спору - орган опіки та піклування Куйбишевська районна державна адміністрація Запорізької області (далі - Куйбишевська РДА) в особі служби у справах дітей була повідомлена належним чином про час і місце розгляду справи, в судове засідання представник третьої особи не з'явився. У письмовій заяві третя особа прохала суд розглянути справу без участі свого представника. Одночасно третя особа повідомила судові про підтримання доводів позовної заяви [PERSON], не заперечувала проти задоволення заявлених позивачем вимог. За таких обставин неявка в судове засідання представника третьої особи не перешкоджає розгляду справи, що узгоджується із положеннями статті 169 ЦПК України. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, хоча про час і місце його проведення повідомлявся належним чином, причини своєї неявки судові не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи або про розгляд справи без його участі не заявив. За письмової згоди позивача [PERSON] суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 224 ЦПК України. У відповідності до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось через неявку у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. Суд, з'ясувавши позицію позивача у справі, викладену у письмовій заяві, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, надавши їм оцінку, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини. Відповідно до статті 164 Сімейного кодексу України (далі - СК України) мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вона, він не забрали дитину з полового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Пунктами 15,16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» №3 від 30 березня 2007 року визначено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками. Згідно частини третьої статті 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог статей 57-60 ЦПК України. У цьому випадку особа, яка подала позов про позбавлення батьківських прав із підстав, передбачених пунктом 2 частини першої статті 164 СК України, повинна довести, що батьки (один із батьків) ухиляються від виконання своїх обов'язків з виховання дитини. У свою чергу батьки (один із батьків) мають довести, що вони належним чином виконують свої батьківські обов'язки. Судом встановлено, що позивач [PERSON] і відповідач [PERSON] з 13 квітня 2011 року перебували у зареєстрованому шлюбі та є батьками малолітньої дитини - доньки [PERSON], [INFO] (а.с.7-9). З матеріалів справи вбачається, що шлюбні відносини між [PERSON] і [PERSON] припинилися, з цього часу вони спільно не проживають, не мають спільного бюджету, не ведуть спільне господарство. Рішенням Куйбишевського районного суду Запорізької області від 30 квітня 2014 року шлюб між [PERSON] і [PERSON] розірвано (а.с.8-9). Після розірвання шлюбу відповідач [PERSON] проживає окремо від позивача [PERSON], на утриманні якої залишилась їхня спільна малолітня дитина. Відповідач [PERSON] не брав участі в утриманні дитини, а тому за рішенням Куйбишевського районного суду Запорізької області від 08 травня 2014 року був зобов'язаний до сплати аліментів на її утримання до досягнення нею повноліття (а.с.10). Положення про права, обов'язки та відповідальність батьків за виховання та розвиток дитини передбачені статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» №2402-ІІІ від 26 квітня 2001 року. Зокрема, частиною першою статті 12 цього Закону визначено, що виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. З матеріалів справи виливає, що починаючи з серпня 2012 року малолітня [PERSON] фактично залишилась на утриманні і вихованні своєї матері - позивача [PERSON]. Остання забезпечила належні умови проживання для дитини, піклується про стан її здоров'я, приділяє достатню увагу вихованню дитини (а.с.6,12-15,17). Натомість відповідач [PERSON] вихованням та утриманням своєї дитини не займається, разом з нею тривалий час не проживає, матеріально не допомагає, процесом виховання дитини не цікавиться, фактично самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків. У відділі державної виконавчої служби Селидівського міського управління юстиції Головного управління юстиції у Донецькій області на примусовому виконанні перебуває виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2/319/101/2014, виданого 08 травня 2014 року Куйбишевським районним судом Запорізької області про стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої дитини [PERSON], по якому за боржником рахується заборгованість. Станом на 01 червня 2015 року заборгованість [PERSON] зі сплати аліментів складає 5 722 грн. 50 коп. (а.с.11,18). З довідки про заборгованість по аліментах вбачається, що заборгованість утворилася за період з грудня 2014 року по травень 2015 року, протягом якого боржник не сплачував аліменти взагалі. Даючи оцінку вказаним доказам в їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність поважних причин невиконання відповідачем своїх батьківських обов'язків та ухилення відповідача від виконання своїх обов'язків, а саме: відповідач не займається та не цікавиться вихованням дитини, не відвідує її за місцем проживання та не спілкується з нею, відповідач не піклується про фізичний розвиток дитини. За вищевказаних обставин Куйбишевська РДА, як орган опіки та піклування, вважає доцільним позбавити батьківських прав [PERSON] відносно дочки [PERSON], про що надано відповідний висновок №01-16/0637 від 22 червня 2015 року. Суд погоджується з наданим висновком органу опіки та піклування, оскільки він є обґрунтованим та відповідає інтересам дитини. У зв'язку з ухиленням [PERSON] від виконання своїх батьківських обов'язків, суд дійшов висновку про доведеність позовних вимог щодо позбавлення відповідача батьківських прав. Що стосується позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дитини за попередній час, а саме, з 03 серпня 2012 року по 26 березня 2014 року в розмірі ? частки його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, то вони задоволенню не підлягають. Суд не приймає до уваги доводи позивача та його представника про необхідність застосування при вирішенні зазначених вимог положень частини першої статті 194 СК України щодо можливості стягнення аліментів за виконавчим листом за минулий час, але не більш як за три роки, що передували пред'явленню виконавчого листа до виконання, з огляду на таке. Згідно із частиною першою статті 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Частиною другою цієї ж статті СК України передбачена можливість присудження аліментів за минулий час, якщо позивач подасть до суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки. Отже стягнення аліментів за минулий час є категорією відмінною від виплати заборгованості за аліментами, оскільки при стягненні аліментів за минулий час одержувач вимагає сплатити аліменти за період, що передує пред'явленню позову. Тобто позов про стягнення аліментів на утримання конкретної дитини пред'являється вперше, і до цього правомочна особа з вимогою про стягнення аліментів до суду не зверталася. Тому утворення заборгованості ще не є можливим, оскільки розмір аліментів, що підлягають сплаті, судом визначений не був. Як випливає з довідки про заборгованість по аліментах від 03 червня 2015 року у [PERSON] перед [PERSON] станом на 01 червня 2015 року заборгованість по аліментам складає 5 722 грн. 50 коп., при цьому дату, з якої стягуються аліменти, визначено на підставі виконавчого листа, виданого 29 травня 2014 року Куйбишевським районним судом Запорізької області на підставі рішення про стягнення аліментів. Норма статті 194 СК України визначає порядок стягнення аліментів за виконавчим листом за минулий час та стягнення заборгованості по аліментах, що утворилася при їх відрахуванні за заявою платника, поданою відповідно до статті 187 СК України, тобто у добровільному порядку, без стягнення аліментів за рішенням суду. Порядок стягнення аліментів на виконання рішення суду передбачений статтею 74 Закону України «Про виконавче провадження» і згідно з частиною дев'ятою цієї статті суд вирішує питання щодо заборгованості лише у разі спору про її розмір. Тобто за відсутності такого спору заборгованість стягується державним виконавцем відповідно до положень указаного Закону, а не на підставі рішення суду про стягнення заборгованості. Ставлячи питання про стягнення з [PERSON] аліментів 03 серпня 2012 року по 26 березня 2014 року, позивач [PERSON] не навела жодних доказів того, що вона вживала заходів для отримання аліментів, але відповідач ухилявся від їх сплати. Оскільки позов в частині вимоги про позбавлення відповідача батьківських прав задоволено, суд в порядку статті 88 ЦПК України має підстави для стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] понесених останньою судових витрат в сумі 243 грн. 60 коп., а саме, в межах суми сплаченого судового збору при пред'явленні позову до суду (а.с.1).

Outcome: partial