Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-08 00:00:00

22 квітня 2015 року [PERSON] звернувся до суду з зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що йому та його матері на праві спільної часткової власності належить будинок № 54 по вул. Паризької Комуни в м. Суми. На даний час в будинку, крім нього, зареєстровані ще пять осіб: колишня дружина [PERSON] з 23.04.2002 року, син [PERSON] з 03.03.2003 року, дочка дружини від першого шлюбу [PERSON] з 27.07.2002 року, онука дружини [PERSON] з 27.06.2009 року, син дружини від першого шлюбу [PERSON] з 22.06.2004 року. Позивач зазначає, що фактично його колишня дружина [PERSON] з сином [PERSON] не проживають в будинку з 09.11.2013 року через неприязні стосунки з позивачем. [PERSON] разом з донькою [PERSON] не проживають у будинку з 2012 року. [PERSON] не проживає в будинку з 2007 року, він створив свою сімю, має неповнолітніх дітей. Позивач вказує, що всі відповідачі добровільно припинили проживати в будинку за адресою: м. Суми. вул. Паризької Комуни, 54. Їх речей в будинку немає, вони не оплачують комунальні послуги, не беруть участі в утриманні будинку. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали в повному обсязі, просили визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Позивач пояснив, що проти проживання сина в будинку він не заперечує, але заперечує проти проживання відповідачки. Третя особа [PERSON] підтримала позов, зазначила, що вона є співвласником будинку. Вважає, що відповідачі є колишніми членами сімї, вони за власною волею виїхали з будинку, тривалий час там не проживають, не сплачують комунальних платежів, а їх реєстрація порушує право власників розпоряджатися своїм майном, а крім того, власники позбавлені можливості оформити субсидію. Відповідач [PERSON] проти позову заперечувала з тих підстав, що вона після укладення шлюбу з позивачем у 2002 році вселилась до будинку позивача як член сімї, за згодою власників та інших членів сімї. Виїхала з будинку вона не добровільно, а вимушено, так як її чоловік [PERSON] бив її, ображав, морально принижував, створював нестерпні умови для проживання, і після останнього скандалу і бійки їх син дуже злякався, і з тих міркувань, щоб не калічити психіку дитині, вона виїхала з дитиною і стала винаймати квартиру. Відповідач підтвердила, що вона з дитиною дійсно не живе в будинку з листопада 2013 року, її особистих речей та речей дитини (одягу, взуття, тощо) там немає, але є деякі інші речі. Однак, причина її непроживання це неправомірна поведінка позивача відносно неї, що підтверджується її зверненням до міліції в листопаді 2013 року із заявою про те, що [PERSON] спричинив їй тілесні ушкодження. Крім того, відповідач пояснила, що вона не має іншого житла. Відповідачка зазначила, що вона бажає проживати у будинку, але їй і дитині створили нестерпні умови, перешкоди для проживання і практично вижили з будинку. Там замінили замок, ключів у неї немає, а її речі в даному будинку ще залишились. Відповідачка вважає цю причину непроживання в будинку поважною. Відповідач [PERSON] проти позову заперечувала з тих підстав, що вона вселилась до будинку позивача разом із своєю матірю [PERSON] у 2002 році, і проживала там до 2012 року. На той час у неї вже народилась своя дитина [PERSON], [INFO], а оскільки в будинку невелика житлова площа, між матірю та вітчимом постійно виникали скандали, то у 2012 році відповідач з дитиною виїхала з будинку і стала проживати зі співмешканцем. Також відповідач суду пояснила, що вона не намагалась вселитись до будинку, не має бажання і наміру в подальшому там проживати, але їй потрібна реєстрація, оскільки зареєструватися за іншою адресою вона не має можливості. Відповідач [PERSON] проти позову заперечував з тих підстав, що він вселився до будинку позивача разом із своєю матірю [PERSON] у 2002 році, а зареєстрований з 2004 року. З 2007 року він не проживає в будинку, так як у нього вже є своя сімя, троє дітей, а в будинку відсутні належні умови для проживання, недостатня житлова площа. Пояснив, що він не намагався вселитись до будинку, не має бажання і наміру в подальшому там проживати, але не бажає зніматись з реєстрації. Представник третьої особи: служби у справах дітей Сумської міської ради області в судове засіданні не зявився, подав письмову заяву про розгляд справи без його участі, при вирішенні справи покладається на розсуд суду, з урахуванням прав та законних інтересів дітей. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, його представника, третьої особи, заперечення відповідачів, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] та третій особі [PERSON] на праві спільної часткової власності належить житловий будинок за адресою: м. Суми, вул. Паризької Комуни, 54, що підтверджується свідоцтвами про право на спадщину за законом (а.с.7-12). На час розгляду справи в даному будинку зареєстровані шість осіб: позивач [PERSON], відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], що підтверджується довідкою центру надання адміністративних послуг Сумської міської ради та будинковою книгою (а.с. 13, 17-18). Як вбачається з довідок відділу адресно-довідкової роботи УДМС України в Сумській області, за адресою: м. Суми, вул. Паризької Комуни, 54 значаться зареєстрованими відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], а неповнолітні [PERSON] та [PERSON] зареєстрованими не значаться (а.с. 30-34). Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 23 лютого 2015 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.14). Згідно із ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до ст. 156 Житлового Кодексу України, члени сімї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Водночас, ч. 4 ст. 156 ЖК України зазначено, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз змісту вказаних правових норм дає підстави для висновку про те, що положення ч. 2 ст. 405 ЦК України\~\~поширюється і на тих членів сім'ї власника житла, які припинили сімейні відносини. Відповідно до роз'яснень п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка вселилась туди і проживала як член сім'ї власника приміщення, або ж для відмови їй у цьому.\~\~ Крім того, положення ст. 156 ЖК України пов'язують набуття членом сім'ї власника житлових прав на спірне житло лише з фактом проживання такої особи у житлі власника та відсутністю між ними іншої угоди про порядок користування цим приміщенням і не вимагають обов'язкової письмової згоди власника на вселення до його житла членів сім'ї. Згідно з цими нормами, член сім'ї власника набуває право користування належним цьому власнику житлом з часу вселення, якщо між ними не було погоджено іншого. В суді позивач [PERSON] та третя особа [PERSON] не заперечували ту обставину, що вони надали свою згоду на вселення в квартиру і проживання дружини позивача [PERSON] з 2002 року, її дітей: [PERSON] з 2002 року та [PERSON] з 2004 року, та їх реєстрації в будинку. Дитина позивача [PERSON] також з дня народження проживав в даному житловому приміщенні, дитина [PERSON] [PERSON] також проживала зі своєю матірю у вказаному будинку. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON], як член сімї позивача [PERSON] та зі згоди інших співвласників (на той час [PERSON] (який помер у 2009 році) та [PERSON]Д.) вселилась у належний їм будинок, проживала і користувалась цим житлом на законних підставах, там народилась спільна дитина [PERSON], і відповідач [PERSON] з дитиною проживали у будинку позивача тривалий час в якості членів сім'ї власника, внаслідок чого набули і зберігають щодо цього житла передбачене ст.156 ЖК України та ч.1 ст.405 ЦК України право користування нарівні з її власниками. Таким чином, суд вважає що відповідач [PERSON] з неповнолітньою дитиною [PERSON], яка народилась під час проживання ї матері в даному будинку, мали право користуватись житловим приміщенням у будинку позивача не лише з моменту вселення їх до будинку, але і після припинення шлюбних відносин між [PERSON] та [PERSON] Стосовно посилань позивача [PERSON] та третьої особи [PERSON] на те, що відповідач [PERSON] з дитиною добровільно покинула їх будинок і більше року в ньому не проживала без поважних причин, і тому втратила право користування житлом, то суд критично ставиться до цих доводів, виходячи з наступного. Так, відповідач [PERSON] зазначала, що вона вимушено покинула будинок, так як позивач вчиняв скандали, бив її, між ними склалась конфліктні відносини, і цю обставину (стосовно неприязних відносин між подружжям) позивач [PERSON] сам зазначив у позові та підтвердив в судовому засіданні. Також позивач підтвердив і те, що він та його мати [PERSON] як власники будинку не бажали проживання колишньої дружини (невістки) в їх будинку з 2013 року і після розірвання шлюбу, і неодноразово говорили їй про це. В суді позивач та третя особа також висловлювали думку, що [PERSON] їм чужа людина і вона не має ніякого права проживати в їх будинку після розірвання шлюбу. Пояснення позивача [PERSON], що він не заперечує проти проживання в будинку його сина [PERSON], але без колишньої дружини [PERSON] суд не приймає до уваги, оскільки після вимушеного виїзду відповідачки з будинку і після розірвання шлюбу дитина постійно проживає з матірю, позивач як батько дитини цього не оспорював, питання про проживання дитини з ним він не ставив. Крім того, судом було встановлено, що протягом подружнього життя [PERSON] неодноразово застосував до дружини фізичну силу, бив її, у них були обоюдні сутички, в звязку з чим як [PERSON] зверталась до відділу міліції із заявою про вчинення відносно неї злочину її чоловіком, так і [PERSON] звертався відділу міліції із заявою про вчинення відносно нього злочину його дружиною, що підтверджується показаннями як відповідача [PERSON], так і показаннями позивача [PERSON], а також матеріалами кримінальних проваджень № 12013200440007445, № 12013200440007446 із постановами про закриття кримінальних проваджень в звязку з відмовою від обвинувачення. Вказані матеріали кримінальних проваджень були надані Сумським ВМ УМВС України в Сумській області та досліджені судом, а копії постанов про закриття кримінальних проваджень приєднані до матеріалів справи. Зважаючи на вищевикладене, у суду є підстави вважати, що відповідач змушена була виїхати з будинку позивача не добровільно, а під його тиском, так як побоювалась неправомірних дій з його боку. З вказаних обставин, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] та її дитина [PERSON] не проживали в будинку за адресою: м. Суми, вул. Паризької Комуни, 54 з поважних причин, а саме: в звязку з неправомірною поведінкою позивача [PERSON] відносно відповідачки, та виниклими неприязними відносинами. Позивач в свою чергу не довів факт добровільного виселення відповідачки з дитиною з будинку та не довів відсутність поважних причин її непроживання в будинку, а тому відсутні підстави для визнання цих осіб втратившими право користування житловим будинком, і в задоволенні позову в частині вимог до відповідачів [PERSON], [PERSON] слід відмовити. Стосовно вимог про визнання втратившими право користування житловим будинком інших відповідачів: [PERSON], [PERSON], [PERSON], суд приходить до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, діти позивача [PERSON] від першого шлюбу [PERSON] та [PERSON] на час вселення їх до будинку були неповнолітніми, а відповідно вселились до будинку разом з їх матірю [PERSON], а на вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначена згода не потрібна. Тобто, вбачається. що вони вселились у будинок позивача, проживали і користувались цим житлом на законних підставах, в якості членів сім'ї власника. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом. Відповідно до ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Як вказав позивач, і це не спростовано відповідачами, між ним як співвласником будинку та відповідачами [PERSON], [PERSON] як членами сімї (дітьми дружини від її першого шлюбу) не було ніякої домовленості щодо подальшого користування будинком. Виходячи з норми закону ч. 2 ст. 405 ЦК України, суд вважає, що відповідачі [PERSON], [PERSON] втратили право користування житловим будинком, так як вони більше року були відсутні в ньому без поважних причин. Враховуючи положення ч. 4 ст. 29 ЦК України, згідно з якими, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає, суд приходить до висновку, що місцем проживання малолітньої [PERSON], [INFO], є місце проживання її матері [PERSON], яка в свою чергу не проживала у спірному будинку з 2012 року, а мешкала за іншою адресою. Відповідачі [PERSON], [PERSON] не надали суду будь-яких доказів того, що вони проживали в будинку в м. Суми, вул. Паризької Комуни, 54 протягом останнього року, не надали доказів і того, що якісь поважні причини заважали їм проживати в цьому будинку. Більше того, відповідачі [PERSON], [PERSON] самі в суді підтвердили ту обставину, що вони виїхали з будинку декілька років тому, коли стали повнолітніми і створили власні сімї, не намагались вселятися до будинку, не збираються в майбутньому проживати в цьому будинку, а їм потрібна лише реєстрація. Доводи відповідачів про необхідність мати реєстрацію суд не приймає до уваги як доказ поважності причин їх непроживання в будинку, крім того суд вважає, що право відповідачів на реєстрацію їх місця проживання не може бути реалізоване за рахунок порушення права власника будинку, в якому відповідачі не проживають тривалий час без поважних причин. Враховуючи все вищевикладене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про визнання відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] втратившими право користування житлом є обґрунтованими, і відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] втратили право користування житловим будинком № 54 по вул. Паризької Комуни в м. Суми в звязку з їх відсутністю і не проживанням в даному будинку більше одного року без поважних причин. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, суд вважає необхідним стягнути з відповідачів [PERSON], [PERSON] в дольовому порядку в рівних частках на користь позивача понесені ним та підтверджені документально судові витрати, пропорційно задоволеним позовним вимогам, а саме: судовий збір у розмірі 243,60 грн. (по 121,80 грн. з кожного відповідача, щодо яких позовні вимоги задоволені) та витрати на правову допомогу пропорційно задоволеним вимогам у розмірі 400 грн. (по 200 грн. з кожного відповідача, щодо яких позовні вимоги задоволені) (а.с.2, 20). На підставі ст. 405 ЦК України, ст. 72, 156 ЖК України,

Outcome: partial