Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-03 00:00:00

23.04.2018 року [PERSON] (далі позивач) звернувся до суду з позовом про визнання неповнолітньої дочки [PERSON], [INFO] (далі відповідач) такою, що втратила право користування квартирою № 39 в будинку № 21 по вулиці Волковича в м. Чернігові з підстав, встановлених частиною другою статті 107 ЖК Української РСР. В обґрунтування позову зазначив, що 2008 році відповідач покинула вказану вище квартиру в звязку з переїздом на постійне проживання до іншого жилого приміщення. У судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримав і наполягав на їх задоволенні. Законний представник відповідача позов не визнала. Вона пояснила, що відповідач була малолітньою особою і була змушена покинути спірну квартиру в звязку з тим, що між позивачем і законним представником, яка є матірю відповідача, склалися неприязні стосунки, при цьому позивач створював постійні перешкоди в користуванні квартирою. Натепер відповідач є неповнолітньою особою і позбавлена можливості самостійно відстоювати свої права на житло; крім того, через небажання позивача як батька відповідача спілкуватися зі своєю дитиною, відповідач позбавлена можливості проживати в спірній квартирі. Законний представник повідомила, що відповідач не має наміру втрачати право користування спірною квартирою, оскільки не має можливості набути законне право на проживання в будь-якому іншому жилому приміщенні. Представник органу опіки та піклування Деснянської районної у місті Чернігові ради просив суд розглянути справу за його відсутності та надав висновок органу опіки та піклування про недоцільність задоволення позову. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Позивач перебував у шлюбі із законним представником відповідача, який розірвано в 2009 році; відповідач, яка народилася 20.12.2003 року, є дочкою вказаних осіб (а.с. 5, 6). \~ \~ \~ \~Відповідно до частини другої статті 107 ЖК Української РСР у разі вибуття наймача та членів його сімї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Аналіз положень цієї статті дає суду підстави для висновку, що розірвання договору найму жилого приміщення можливо лише в разі добровільного вибуття наймача та членів його сімї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті; добровільність вибуття полягає у висловленні усіма особами, які вибувають з жилого приміщення вільного волевиявлення на вчинення цієї дії. Як убачається з пояснень сторін і матеріалів справи (а.с. 8-10, 15, 46-52), після розірвання шлюбу законний представник відповідача та відповідач були змушені покинути квартиру [ADDRESS] (далі Квартира), що має статус службової, через постійні сімейні конфлікти та перешкоди, які створював позивач своєї дружині в користування Квартирою. Зазначене дає суду підстави для висновку, що виїзд з Квартири відповідача не був добровільним, оскільки на той час, відповідач була малолітньою особою, а тому не мала права та можливості самостійно обирати місце свого постійного проживання. Місцем теперішнього проживання відповідача є місце проживання її бабусі за адресою: [ADDRESS], проте остання не виявляє наміру надавати своєї онуці рівне право користування цією квартирою. На час розгляду судом справи, відповідач залишається неповнолітньою особою, а тому за віком позбавлена можливості самостійно відстоювати своє право на Квартиру, а тому, з урахуванням наведених вище обставин, суд доходить висновку, що відповідач, набувши рівного з позивачем права користування Квартирою, не висловила свого волевиявлення на втрату права користування нею. Крім того, позивач є інвалідом війни ІІ групи і за чинним законодавством України має 100% знижку плати за комунальні послуги. Тому реєстрація позивача в Квартирі жодним чином не впливає на розмір комунальних платежів і не погіршує його матеріальне становище. \~ \~ \~ \~За таких обставин, даний позов не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed