Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-11 00:00:00

24.05.2021 року, позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування. В позові вказує, що 11.01.2021 року вона згідно договору дарування відчужила на користь своєї дочки [PERSON] об`єкт нерухомого майна, а саме: 48/100 часток житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вказує, що вона дійсно мала намір передати вищевказане домоволодіння на користь Відповідачки (як своєї дитини), але на підставі спадкового договору. Однак, оскільки вона не має правової освіченості, помилилася щодо правової природи укладеного договору та помилково уклала договір дарування. Вважає, що існують усі правові підстави про визнання договору дарування недійсним. Зазначає, що вона розлучилася з чоловіком з яким проживала у цивільному шлюбі та який є батьком її дітей (відповідачки по справі та молодшого сина). Відтак вони роз`їхалися та нею було набуто вказане майно у приватну власність У січні 2021 року вона прийняла рішення передати спірну квартиру у власність своєї доньки за спадковим договором, тобто бажала передати квартиру без права на подальше її відчуження донькою. Вказує, що з донькою підтримувала добрі стосунки, тому вони домовилася, що взамін донька забезпечить догляд за нею у більш похилому віці або в разі хвороби. Однак з моменту передання квартири доньці, остання відмовилася зареєструвати позивачку та її сина ( свого молодшого брата) в цій квартирі, вказуючи що це її особисте помешкання , тому вона вправі розпоряджатися цим майном на свій розсуд Вказує, що їй не було надано правову консультацію, вона не розуміла наслідків договору дарування , а нотаріус їй такі наслідки не роз`яснила , тому відчужила єдине майно своєї сім`ї. При укладені вказаного договору вона не звернула увагу на його текст, зміст та істотні умови, з причини довірливих та родинних стосунків з відповідачкою та просто підписала такий договір. -договір дарування їй ніхто не зачитував; їй не було роз`яснено, що вона відчужую помешкання без будь - яких зобов`язань із сторони набувача по відношенню до неї ; -ніхто їй не пояснював правових наслідків такого договору; -також вона не мала жодного наміру та волі передати майно у власність інших осіб, без зобов`язання з їх сторони; -також вона не розуміла, що підписує договір саме такого змістуі не могла сподіватися на такі негативні правові наслідки. Домовитися з донькою про добровільне врегулювання спору їй не вдалося. Змоменту укладення договору вона продовжує проживати у спірній квартирі , однак боїться що в будь -який момент може бути виселена та позбавлена права користування майном разом з неповнолітнім сином. Посилаючись на наведене та норми законодавства просить визнати недійсним договір дарування 48/100 часток житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд , що знаходиться за адресою [ADDRESS] , що укладений між нею та [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького нотаріального округу Новосельською Інною Людвігівною. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та надала пояснення аналогічні позовній заяві, просила суд позов задовольнити. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та надала пояснення аналогічні позовній заяві. Вказала, що позивачка маючи кредитні зобов`язання , побоювалася втратити свою власність та вирішила відчужити на користь дочки свою частку у власності житлового будинку. Однак неправильно сприйняла фактичні обставини договору, так як вона помилилася щодо правової природи правочину, а саме вважала, що укладає спадковий договір, оскільки вона не володіє знаннями у галузі права. Крім того наголошувала на тому що договір дарування не відповідає волі позивачки з тих причин, що вона не могла позбавити себе та свого малолітнього сина єдиного житла. Наразі вона та її малолітній син проживають у спірному житлі. Посилаючись на наведене просила суд позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечила щодо задоволення позовних вимог. Вказала, що одного дня мама сказала їй, що хоче подарувати квартиру і щоб вона в обумовлений час прийшла до нотаріуса. В нотаріуса їм зачитували договір та перед підписанням давали договір обом сторонам перечитувати. Вона квартиру в дарунок прийняла. Зазначила, що вона росла з бабусею, матір бачила дуже рідко, тому вважала, що мама дарує їй квартиру за недодану в дитинстві увагу. В них з матір`ю не було ніяких домовленостей, що за цю квартиру вона має їй що - небудь робити чи надати взамін. Про те, що матір хоче визнати договір дарування недійсним дізналася отримавши позов, так як матір їй нічого не говорила про свої наміри, хоча відносини між ними не були ворожими. Позивач та її малолітній син, що є відповідно братом відповідача наразі проживають в спірній квартирі. Відповідач не заперечує, щодо реєстрації та проживання позивача та брата в цій квартирі. Однак не мала часу піти з позивачем до відповідних органів та надати про це свою згоду. В задоволенні позовних вимог просить відмовити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечила щодо задоволення позовних вимог позивача. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] є дочкою [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с.18). Згідно договору купівлі продажу [PERSON] передала у власність гр. [PERSON] 48/100 часток житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель і споруд, що знаходиться в [ADDRESS] ,(а.с. 22). Між [PERSON] і [PERSON] було укладено договір дарування об`єкту нерухомого майна, а саме 48/100 часток житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою [ADDRESS] .(а.с.29-31). Судом також встановлено, що [PERSON] є матір`ю малолітнього [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] ( а.с.20) Аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного: Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним. За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Верховний Суд України у постанові від 16 березня 2016 року у справі № 6-93цс16 дійшов висновку, що особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які засвідчують існування помилки, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно мала місце і вона має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість спадкового договору, - суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі (іншому житлі) після укладення договору дарування. Виключно у разі встановлення цих обставин правила частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Проте, Верховний Суд наголошує, що лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі - без доведення наявності такої вади волі у дарувальника як помилки під час укладення оспорюваного договору - не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним. Наведені обставини можуть бути лише опосередкованими доказами наявності такої помилки. В іншому випадку усі правочини, укладені особами відповідного віку, стан здоров`я яких є поганим та які продовжили проживати у подарованому житлі, підлягали б визнанню недійсними, що призвело б до обмеження правочиноздатності такої категорії осіб, що, у свою чергу, порушувало б гарантії, проголошені в статті 21 Конституції України щодо рівності осіб у їх правах. Судом встановлено, що при посвідчені договору дарування нотаріусом було роз`яснено характер правочину, який укладався, що засвідчено підписом [PERSON] . Позивач діяла без примусу, вільно, розуміла, що укладає саме договір дарування , безоплатно передає частку житлового будинку [PERSON] . Позивач не надала суду належних доказів, що на момент укладення оспорюваного договору дарування вона помилилася стосовно правової природи укладеного нею правочину та існували обставини, які зумовлюють визнання договору дарування недійсним, оскільки, укладаючи цей договір, вона усвідомлювала його істотні умови і правові наслідки його укладення. Таким чином встановлено, що на момент укладення оспорюваного правочину позивач мала намір на укладення саме договору дарування, а не іншого правочину Нотаріусом, до укладення договору, позивача було попередньо ознайомлено з приписами цивільного законодавства, які регулюють укладений сторонами правочин, що підтверджується змістом оспорюваного договору, підписаного позивачем. Сторони укладеного договору дарування ствердили, що цей договір відповідає їх інтересам. Волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі, договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків які обумовлені в ньому (пункт 8 договору дарування а.с.30). Наступна зміна рішення позивача або ставлення до його наслідків після укладення такого правочину, не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки у позивача станом на момент укладення оспорюваного правочину. Суд виходить з того, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації. За встановлених фактичних обставин справи, суд дійшов висновку, що [PERSON] змінила наміри щодо відчуження майна після укладення договору дарування, що не може свідчити про помилку стосовно правової природи договору під час укладення такого правочину. Наявність у позивача [PERSON] спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі - без доведення наявності такої вади волі у дарувальника як помилки під час укладення оспорюваного договору - не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним. Зазначене узгоджується з правовою позицією висловленою Верховним судом в постанові № 447/2297/19 провадження № 61-3096св21. Згідно ч.1 ст.158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. Таким чином, приймаючи до уваги, що підстави для забезпечення позовних вимог відпали, суд вважає за необхідне скасувати вжиті заходи забезпечення позову застосовані ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівців від 04.02.2016 року. На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. 229-233, 717 ЦК України,

Outcome: dismissed