Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-12 00:00:00

23.07.2021 року до суду звернувся позивач «Державний Ощадний Банк України» в особі філії Дніпропетровське обласне управління «Державний Ощадний Банк України», представник позивача, адвокат Трепшина К.О., з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. 06.08.2021 року до суду надійшла довідка про місце реєстрації проживання відповідача - фізичної особи. Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 06 серпня 2021 року відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду в спрощеному провадженні без виклику сторін на 13 жовтня 2021 року. Відповідач відзив на позовну заяву не надав. Фіксування судового засідання технічними засобами ен здійснювалось відповідно до положень ст. 247 ЦПК України Згідно поданої позовної заяви позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в сумі 26 932.92 грн., з яких 16 009.47 грн. - загальна сума основної заборгованості; 5 974.89 грн., загальна сума заборгованості по сплаті відсотків за користування кредитом; 50.85 грн., загальна сума заборгованості за РКО; 1 167.22 грн., пеня за несвоєчасне погашення основного боргу; 801.45 грн.. пеня за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом; 810.30 грн., розмір 3% річних за несвоєчасне погашення боргу; 334.67 грн., розмір трьох процентів річних за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом, 1 264.78 грн., сума витрат від інфляції на суму простроченого кредиту; 519.78 грн.. сума витрат від інфляції на суму нарахованих та несплачених процентів. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступне: 10.01.2018 року відповідачем було подано заяву про приєднання №1351991 до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та відкриття поточного рахунку з використанням електронного платіжного засобу (платіжної картки) та 10.01.2018 року відкрито рахунок № [NUMBER] Заявою на встановлення кредиту від 10.01.2018 року банком було погоджено бажаний розмір кредиту в сумі 15 000 грн., після закінчення, вказаного в п. 6.4 Заяви на встановлення кредиту строку кредитування, вказаного в п. 6.3 Умов кредитування цієї заяви. Згода клієнта надається відповідно до умов п. 1.6 розділу ХХІІ Договору, а саме погодження запропонованих банком умов кредитування в телефону режимі. Так, починаючи з 16.01.2018 року Клієнту було встановлено бажаний розмір кредиту 02.07.2018 року між Банком та позичальником було укладено заяву на встановлення (збільшення ) кредитної лінії до 17 000.00 грн. Процентна ставка за кредитом є фіксованою і складає 38% річних за користування кредитними коштами у всіх випадках, крім випадку користування кредитними коштами протягом Грейс-періоду та випадку припинення трудового договору між клієнтом та організацією або розірвання договору зарплатного проекту, укладеного між Банком та Організацією. Однак відповідачем умови укладеного договору належно не виконуються. Так, станом на 28.04.2021 року заборгованість в відповідача складає: 26 932.92 грн., з яких -16 009.47 грн. - загальна сума основної заборгованості; -5 974.89 грн., загальна сума заборгованості по сплаті відсотків за користування кредитом; -50.85 грн., загальна сума заборгованості за РКО; -1 167.22 грн., пеня за несвоєчасне погашення основного боргу; -801.45 грн., пеня за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом; -810.30 грн., розмір 3% річних за несвоєчасне погашення боргу; -334.67 грн., розмір трьох процентів річних за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом, -1 264.78 грн., сума витрат від інфляції на суму простроченого кредиту; -519.78 грн. сума витрат від інфляції на суму нарахованих та несплачених процентів. Вказану вище суму заборгованості відповідач не сплачує в добровільному порядку, , що й стало підставою звернення до суду. Справа розглядалась в спрощеному провадженні без виклику сторін. Відповідач відзив на позовну заяву не надав. Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, з`ясувавши зміст позовних вимог вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що 10.01.2018 року відповідачем було подано заяву про приєднання №1351991 до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та відкриття поточного рахунку з використанням електронного платіжного засобу (платіжної картки) та 10.01.2018 року відкрито рахунок № [NUMBER] Заявою на встановлення кредиту від 10.01.2018 року банком було погоджено бажаний розмір кредиту в сумі 15 000 грн., після закінчення, вказаного в п. 6.4 Заяви на встановлення кредиту строку кредитування, вказаного в п. 6.3 Умов кредитування цієї заяви. Згода клієнта надається відповідно до умов п. 1.6 розділу ХХІІ Договору, а саме погодження запропонованих банком умов кредитування в телефону режимі. Так, починаючи з 16.01.2018 року Клієнту було встановлено бажаний розмір кредиту . 02.07.2018 року між Банком та позичальником було подано заяву на встановлення (збільшення ) кредитної лінії до 17 000.00 грн. Процентна ставка за кредитом є фіксованою і складає 38% річних за користування кредитними коштами у всіх випадках, крім випадку користування кредитними коштами протягом Грейс-періоду та випадку припинення трудового договору між клієнтом та організацією або розірвання договору зарплатного проекту, укладеного між Банком та Організацією. Відповідно до п. 6.1 блоку 6 «Умови кредитування» заяви на встановлення Кредиту підписанням зазначеної заяви на встановлення відновлювальної кредитної лінії (Кредиту), яка є складовою Заяви на приєднання, відповідач ініціював одержання та погодився з умовами користування кредитом, відповідно до умов Договору, та підтвердив укладання між ним та Банком Кредитного договору. Тобто даними діями відповідач погодився з умовами користування кредитом та підтвердив укладення між ним та Банком Кредитного договору. Таким чином судом встановлено, що між позивачем і відповідачем був укладений кредитний договір у належній формі та погоджені всі його істотні умови. Оскільки відповідно до ч. 1 ст. 207 ЦПК України правочин вважається таким, що вчинений в письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялись сторони. Крім того положеннями ст. 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована. Аналогічна позиція закріплена у постанові Верховного Суду України від 30 травня 2018 року по справі № 191/5077/16-ц (провадження 61-17422св18). Судом встановлено, що укладений між сторонами договір раніше не оспорювався та не визнавався судом недійсним. Крім того відповідно до наданого суду розрахунку заборгованості та виписки по особовому рахунку відповідача вбачається, що відповідачем було активовано видану йому картку та останній активно користувалася виданою йому карткою, отримував кредитні кошти та періодично вносив грошові суми на погашення кредиту, що підтверджується розрахунком заборгованості, доданим до позовної заяви та випискою з особового рахунку відповідача, тобто відповідач фактично виконував умови укладеного договору. Таким чином між сторонами виникли зобов`язальні правовідносини з кредитного договору. Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Ч. 2 ст. 6 ЦК України, передбачено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог та умов відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичайно ставляться. Судом встановлено, що позивач належним чином виконав покладені на нього обов`язки за укладеним кредитним договором. Відповідач взяті на себе зобов`язання за договірними відносинами, що виникли належним чином не виконував. Так, станом на 28.04.2021 року заборгованість відповідача складає: 26 932.92 грн., з яких - 16 009.47 грн. - загальна сума основної заборгованості; - 5 974.89 грн., загальна сума заборгованості по сплаті відсотків за користування кредитом; - 50.85 грн., загальна сума заборгованості за РКО; - 1 167.22 грн., пеня за несвоєчасне погашення основного боргу; - 801.45 грн.. пеня за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом; - 810.30 грн., розмір 3% річних за несвоєчасне погашення боргу; - 334.67 грн., , розмір трьох процентів річних за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом, - 1 264.78 грн., сума витрат від інфляції на суму простроченого кредиту; - 519.78 грн., сума витрат від інфляції на суму нарахованих та несплачених процентів, що підтверджуєься розрахунком заборгованості. Таким чином судом встановлено, що відповідачем порушені права позивача шляхом несвоєчасного виконання взятих на себе зобов`язань з повернення кредиту. Відповідно до ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у такій самі сумі або речі, визначеними родовими ознаками, у такій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядок, що встановлені договором. Виходячи з вище викладеного суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню та з відповідача підлягає стягненню заборгованість за укладеним кредитним договором у вищевказаній сумі. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд приймає до уваги, що судом ухвалюється про задоволення позовних вимог в повному обсязі, а тому відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем підлягають стягненню з відповідача на користь позивача в повному обсязі.

Outcome: approved