Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-17 00:00:00

23.11.2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до ПАТ «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за втрату частини заробітної плати у зв'язку із порушенням термінів її виплати та середнього заробітку за час затримки розрахунку, зазначивши, що з 16.07.1980 року по 10.07.2017 року вона перебувала у трудових відносинах з відповідачем. Наказом від 10.07.2017 року позивача було звільнено за ч.1 ст.40 КЗпПУ у зв'язку із скороченням штату. В день звільнення підприємство відповідача не провело остаточний розрахунок із позивачем. З урахуванням порушень діючого законодавства України з боку ПАТ «Українська залізниця», позивач просила стягнути з відповідача нараховану, але не виплачену заробітну плату в розмірі 26880,08 грн., компенсацію за втрату частини заробітної плати у зв'язку із порушенням термінів її виплати в розмірі 3585,38 грн. та середній заробіток за весь час затримки розрахунку за період з 18.07.2017 року по день ухвалення рішення суду. Ухвалою суду від 26.11.2018 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. 04.01.2019 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, згідно до якого відповідач заперечує проти позовних вимог у зв'язку з тим, що відсутні первинні документи в структурному підрозділі «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця», які б могли підтвердити інформацію щодо фактичного виконання робіт позивачем. Тому здійснити нарахування заробітної плати неможливо. Інформація щодо наявності заборгованості із заробітної плати у відповідача відсутня. Також відповідачем до відзиву долучено копію науково-правового висновку щодо унеможливлення виконання обов'язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), підготовленому Торгово-промисловою палатою України. Позивач у своїй заяві просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримує. Представник відповідача у відзиві просив проводити розгляд справи без його участі, просить відмовити у позовних вимогах. Суд, вивчивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За змістом частини першої статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що [PERSON], яка народилася [INFO] року, згідно з наказом №180 від 22.07.1980 року прийнята на роботу електромонтером СЦБ по 4 до Іловайської дистанції сигналізації і зв'язку «Донецької залізничної дороги». Згідно до даних трудової книжки позивача, під номером 6 міститься запис про зміну назви підприємства «Іловайська дистанція сигналізації і зв'язку» на «Іловайська дистанція сигналізації та зв'язку Державного підприємства «Донецька залізниця» згідно наказу МТУ № 542 від 23.06.2006 року. Під номером 10 від 11.07.2016 року в трудовій книжці міститься запис про те, що Державне підприємство «Донецька залізниця» реорганізовано шляхом злиття у регіональну філію «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця». Під номером 11 від 11.07.2016 року в трудовій книжці міститься запис про те, що «Іловайська дистанція сигналізації та зв'язку» Державного підприємства «Донецька залізниця» реорганізовано шляхом злиття у виробничий підрозділ «Іловайська дистанція сигналізації та зв'язку» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця». Остання посада позивача на даному підприємстві - електромеханік дільниці 2 групи. 17.07.2017 року [PERSON] звільнено у зв'язку зі скороченням штату відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України, згідно наказу №6228/ДН-ос від 10.07.2017 року. Ці обставини підтверджуються копією трудової книжки позивача, копією наказу (розпорядження) №6228/ДН-ос від 10.07.2017 року, копією повідомлення [PERSON] від 03.05.2017 року про скорочення посади електромеханіка дільниці 2 групи бригади з ремонту пристроїв сигналізації, централізації та блокування та виведення посади зі штатного розпису. Факт перебування [PERSON] у трудових відносинах з ПАТ «Укрзалізниця» відповідачем не заперечувався, будь-яких доказів іншого суду відповідачем не надано. Згідно наказом (розпорядженням) № 6228/ДН-ос від 10.07.2017 року [PERSON] було надано компенсацію за 9 днів відпустки, з виплатою одноразової грошової допомоги у розмірі одного середньомісячного заробітку. Відповідно до розрахунків заробітної плати, які надані позивачем, сума нарахованої [PERSON] заробітної плати становить: за березень 2017 року - 5320,42 грн.; за квітень 2017 року - 9830,86 грн.; за травень 2017 року - 2253,56 грн.; за червень 2017 року - 00,00 грн.; за липень 2017 року - 9475,24 грн. (з урахуванням вихідної допомоги та компенсації за невикористану відпустку). Загальна сума нарахованої заробітної плати позивача за період березень-липень 2017 року становить 26880,08 грн. (без урахування всіх податків та зборів). Як вбачається із відомості про виплату грошей №34 за березень 2017 року, доданої відповідачем до відзиву, у липні 2017 року позивачу було виплачено 2113,93 грн. заробітної плати за березень 2017 року у касі підприємства. Різниця між нарахованою позивачу заробітною платою за період березень-липень 2017 року та виплаченою заробітною платою становить 24353,15 грн. (з урахуванням податків та зборів, сплачених при виплаті частини заробітної плати). Доказів виплати залишку заробітної плати відповідачем не надано. Статтею 43 Конституції України гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За практикою Європейського суду з прав людини (справа «Будченко проти України», заява №38677/06) концепція «майна» не обмежується існуючим майном, може охоплювати активи, включаючи вимоги, стосовно яких можна було би довести, що заявник принаймні мав «законні сподівання» щодо отримання можливості ефективного володіння правом на власність. Тобто невиплачена заробітна плата є майном та однозначно підпадає під дію ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону, суб'єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. За ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Відповідно до ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку. Згідно ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому зарплати без обмеження будь-яким строком. Досліджені судом документи не викликають у суду сумнівів щодо їх достовірності, не мають суперечностей, дають підставу суду дійти висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо стягнення невиплаченої заробітної плати в розмірі 24353,15 грн. Позиція відповідача про відсутність в нього первинних документів для нарахування заробітної плати позивачу є безпідставною, оскільки відсутність зазначених документів не позбавляє його обов'язку виплатити заробітну плату працівникові. Щодо посилання відповідача на форс-мажорні обставини суд зазначає наступне. Згідно до ст. 10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», протягом терміну дії цього Закону єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов'язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України. Відповідно до ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» , Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб'єкта господарської діяльності за собівартістю. Наданий відповідачем науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України не є сертифікатом в розумінні ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» та ст. 10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», у зв'язку із чим не береться судом до уваги. Тому наданий відповідачем науково-правовий висновок не свідчить про наявність законних підстав щодо невиплати заробітної плати працівникові. Суд визнає бездіяльність відповідача, а саме не виплату заробітної плати, незаконною, такою що порушує конституційне право позивача на своєчасне отримання винагороди за працю. Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні в строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць, через проміжок часу, який не перевищує 14 календарних днів. Згідно із ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що підлягають до сплати, проводиться в день звільнення. Судом встановлено, що на час звільнення позивача відповідач не провів з ним розрахунок. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (ч. 1 ст. 117 КЗпП України). Пленум Верховного Суду України в п. 20 Постанови № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 року роз'яснив, що суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з абзацом першим пункту 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (середньогодинна) заробітна визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. З огляду на викладене при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку. Аналогічні правові висновки містяться в постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року та від 01 березня 2017 року. В період часу з 18.07.2017 року по 18.01.2019 року (день розгляду справи судом) кількість робочих днів становить 380 днів. Середньоденна заробітна плата позивача за останні два місяці, в яких позивач фактично працювала, складала 356,28 грн. Тому за період часу з 18.07.2017 року по 18.01.2019 року сума середнього заробітку за весь період затримки розрахунку складає 135386,40 грн. (356,28 грн.*380 днів=135 386,40 грн.) без урахування всіх податків та зборів. Щодо позовних вимог про стягнення компенсації за втрату частини заробітної плати у зв'язку із порушенням термінів її виплати суд зазначає наступне. Згідно зі статтею 34 Закону України «Про оплату праці», компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Відповідно до положень підпункту 2 пункту 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.99 N 13 у справах, пов'язаних із вирішенням спорів про компенсацію працівникам втрати її частини у зв'язку із затримкою її виплати, суди мають враховувати, що: компенсація втрати частини заробітної плати провадиться згідно зі ст.34 Закону і Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 р. N 1427 підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності й господарювання своїм працівникам у будь-якому разі затримки виплати нарахованої заробітної плати (проіндексованої за наявності необхідних для цього умов) на один і більше календарних місяців, незалежно від того, чи була в цьому вина роботодавця, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток. В даному випадку порядок нарахування та виплати компенсації заробітної плати регламентовано Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.00 N 2050-НІ та Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.01 N 159 «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати». Відповідно до статті 1 Закону України від 03 липня 1991 року № 1282-XII «Про індексацію грошових доходів населення», індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Відповідно до п. 4 Порядку № 159 сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але не виплаченого грошового доходу за відповідний місяць («очищеного» від податків і зборів, які утримуються із суми доходу) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках, розділений на 100. При цьому індекс споживчих цін для визначення прирісного індексу визначається шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу (індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, і місяці, що передує виплаті заборгованості, до розрахунків не включається). Таким чином, інфляційне збільшення заборгованості за березень 2017 року складає 387,37 грн. (2116,77*18,3/100=387,37), де 2116,77 грн. - заробітна плата за вирахуванням податків та зборів, 18,3 - індекс інфляції за період з квітня 2017 року по жовтень 2018 року, розрахований за формулою: множення щомісячних індексів споживчих цін за даними Держкомстату та віднімання від даної суми 100 відсотків. Інфляційне збільшення заборгованості за квітень 2017 року складає 1352,40 грн. (7817,33*17,3/100=1352,40), де 7817,33 грн. - заробітна плата за вирахуванням податків та зборів, 17,3 - індекс інфляції за період з травня 2017 року по жовтень 2018 року, розрахований за формулою: множення щомісячних індексів споживчих цін за даними Держкомстату та віднімання від даної суми 100 відсотків. Інфляційне збільшення заборгованості за травень 2017 року складає 283,14 грн. (1792*15,8/100=283,14), де 1792 грн. - заробітна плата за вирахуванням податків та зборів, 15,8 - індекс інфляції за період з червня 2017 року по жовтень 2018 року, розрахований за формулою: множення щомісячних індексів споживчих цін за даними Держкомстату та віднімання від даної суми 100 відсотків. Інфляційне збільшення заборгованості за липень 2017 року складає 1064,10 грн. (7710,85*13,8/100=1064,10), де 7710,85 грн. - заробітна плата за вирахуванням податків та зборів, 13,8 - індекс інфляції за період з серпня 2017 року по жовтень 2018 року, розрахований за формулою: множення щомісячних індексів споживчих цін за даними Держкомстату та віднімання від даної суми 100 відсотків. Таким чином, загальна сума компенсації за втрату частини заробітної плати у зв'язку із порушенням термінів її виплати станом на кінець жовтня 2018 року складає 3087,04 грн. З урахуванням зазначеного, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню в частині стягнення заборгованості по заробітній платі в розмірі 24353,15 грн., компенсації за втрату частини заробітної плати у зв'язку із порушенням термінів її виплати в розмірі 3087,04 грн. та середнього заробітку за весь період затримки розрахунку по день постановлення рішення суду в розмірі 135386,40 грн.

Outcome: partial