Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-14 00:00:00

22.05.2020 року позивач [PERSON] звернулася до Новобузького районного суду Миколаївської області з позовом до [PERSON] про визнання житлового будинку розташованого по [ADDRESS] спільною сумісною власністю та його поділ шляхом визнання за позивачкою права власності на 2/3 частини житлового будинку, а за відповідачем на 1/3 частини. В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка [PERSON] зазначила, що 27.08.2011 року вони з відповідачем зареєстрували шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Новобузького районного управління юстиції у Миколаївській області, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено актовий запис за № 72. 08.02.2012 року від шлюбу у сторін народився син [PERSON] , а [INFO] донька - [PERSON] . Крім того, в період шлюбу сторонами було придбано будинок, з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] . За згодою сторін договір купівлі-продажу було оформлено на ім`я відповідача та зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ним. Фактично шлюб між сторонами припинено ще в липні 2018 року, а 16.10.2018 року Новобузьким районним судом Миколаївської області було винесено рішення у справі № 481/1030/18-ц і шлюб між сторонами офіційно розірвано. З того часу між сторонами по справі існує спір з приводу користування та права власності на вказаний будинок. Крім того, після розірвання шлюбу відповідач ухилився від участі у вихованні дітей, та всіляко ухиляється від свого обов`язку щодо їх утримання. На підставі ст..60,61,69, 70.71СК України, ч.3 ст.368, 372 ЦК України позивачка просила визнати спірний будинок сумісною власністю її та відповідача. Але зважаючи на те, що діти проживають на даний час із позивачкою, відповідач ухиляється від свого обов`язку по їх утриманню позивачка просила суд відійти від рівності часток у праві спільної сумісної власності, та визнати за нею право власності на 2/3 частини вказаного спірного будинку, а за відповідачем на 1/3 частину. Ухвалою судді від 10.06.2020 року відкрито провадження у справі та справу призначено в порядку загального позовного провадження до підготовчого засідання. 14.07.2020 року у підготовчому судовому засіданні позивачка подала заяву про зміну своїх позовних вимог, та просила визнати спірний будинок спільною сумісною власністю її та відповідача, а також визнати за нею право власності на 1/2 частину вказаного спірного будинку, та за відповідачем на 1/2 частину. У підготовчому судовому засіданні позивачка [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримала. Суду пояснила, що перед підготовчим судовим засіданням вона спілкувалась із відповідачем по справі і вони дійшли згоди про поділ спірного будинку в рівних частках . Крім того, з часу подання вказаного позову до суду також змінились обставини щодо участі відповідача у вихованні дітей, оскільки він почав спілкуватися із дітьми та сплачувати аліменти на їх утримання. Представник відповідача [PERSON] у підготовчому судовому засіданні уточнені позовні вимоги визнав, та не заперечував, щодо визнання спірного будинку спільною сумісною власністю, оскільки він дійсно був придбаний у період шлюбу сторін. Також не заперечував проти визнання за позивачем та відповідачем права власності на вказаний будинок у рівних частках, по Ѕ за кожним. Відповідно до ч.3, 4\~ст.200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому ст.ст.206,\~207\~цього\~Кодексу. Згідно з ч.4\~ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Заслухавши позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов слід задовольнити з таких підстав. Відповідно до положень ст.ст.55,\~124 Конституції України\~та\~ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом\~ст.12 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із\~ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданими учасниками справи. Відповідно до вимог\~ст.19 ЦПК України, суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин. Частиною 1\~ст. 82 ЦПК України, передбачено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Судом встановлено, що 27.08.2011 року сторони зареєстрували шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Новобузького районного управління юстиції у Миколаївській області, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено актовий запис за № 72, однак рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 16.10.2018 року даний шлюб був розірваний ( а.с.5). 08.02.2012 року від шлюбу у сторін по справі народився син - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 14.02.2012 року ( а.с.36). Крім того [INFO] від шлюбу у сторін по справі народилася донька - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 10.09.2013 року ( а.с.37). У період шлюбу, [INFO] , між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] з одного боку, як продавцями та [PERSON] з іншого боку, як покупцем, було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] ( а.с.6-7) Із копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 11.07.2017 року встановлено, що право власності на будинок за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано за відповідачем [PERSON] розмір частки :1/1 (а.с.8). Статтею 60 Сімейного кодексу України\~ визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і\~стаття 368 ЦК України. Частиною 2\~ст.60 СК України\~встановлено презумпцію спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте під час шлюбу. Аналізуючи зазначену норму, суд вважає, що реєстрація права на майно, придбане під час шлюбу, лише на ім`я одного з подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя. За нормами сімейного законодавства, умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя (ч.3 ст.61\~та ч.4 ст.65 Сімейного кодексу України). Тому зважаючи на встановлені судом обставини та на визнання представником відповідача факту належності будинку [ADDRESS] до об`єкту спільного сумісного майна сторін по справі, суд вважає можливим задоволення позову у цій частині. Щодо визначення часток у праві власності на спірний будинок, суд виходить із наступних норм. Згідно зі\~статтею 63 СК України\~дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими\~статтями 69-72 Сімейного кодексу України\~та\~статтею 372 Цивільного кодексу України. Приписами\~статті 69 СК України\~встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. Відповідно до частини першої\~статті 70 СК України\~у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно із ч.1 та ч.2\~ст.71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Положеннями ч.2\~ст.372 Цивільного кодексу України\~ передбачено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Тому, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання за сторонами права власності на спірний будинок в рівних частках, по 1/2 частині за кожним, також пілдягають задоволенню. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється (ч.3\~ст.372 ЦК України). З поділом нерухомого майна право спільної сумісної власності на нерухоме майно (будинок) припиняється, відповідно, нерухоме майно (будинок) набуває статусу спільної часткової власності сторін на майно, де ідеальна частка кожного рівна 1/2. Визнання в порядку поділу майна за кожним права власності на майно в ідеальній частці, що є рівною для кожного 1/2, не позбавляє сторони права в подальшому звернутися до суду з вимогами про виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності, в порядку\~статті 364 ЦК України, чи про припинення права на частку у спільному майні в порядку\~статті 365 ЦК України, рівно як і не позбавляє права на укладення цивільно-правових угод щодо майна, яким володіють на праві спільної власності. З поділом спільного майна подружжя в ідеальних частках майно з об`єкту права спільної сумісної власності стає об`єктом права спільної часткової власності. Відповідно до\~ст.141 ЦПК України\~судові витрати, повязані з розглядом справи, у разі задоволення позову, покладаються на відповідача. Оскільки позивач повинен був сплатити судовий збір в сумі 1892,00грн. ( 840.80грн. за вимогою про визнання майна спільним сумісним, та 1051,20 за вимогою про поділ спільного сумісного майна), однак нею сплачено лише 840.80грн., тому з відповідача підлягають стягненню недоплачений судовий збір в сумі 1051,20 грн.на користь держави, а на користь позивача підлягають відшкодуванню судові витрати у виді судового збору , сплаченого нею при подачі позову до суду в сумі 840.80грн. . На підставі ст.ст.\~57,\~60,\~61,\~65,\~69-71 СК України,

Outcome: approved