Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-06 00:00:00

22 вересня 2017 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом до [PERSON], обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 28 січня 2017 року він уклав з відповідачем договір позики, який був оформлений у вигляді розписки, надавши йому у борг 4900 доларів США, а останній зобовязався повернути вказану суму до 10 лютого 2017 року та передав йому в заставу техпаспорти на автомобіль [NUMBER] та напівпричеп CHEREAU ВЕ 8208 ХТ, що належать на праві власності [PERSON] Однак до теперішнього часу [PERSON] свої зобовязання не виконав. Його письмова вимога від 18 серпня 2017 року про повернення боргу залишена відповідачем без відповіді та задоволення. Посилаючись на викладені обставини, просив стягнути з відповідача суму заборгованості, яка в національній валюті України гривні за курсом Національного банку України складає 133349 грн. 19 коп. та судові витрати. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали у повному обсязі. [PERSON] пояснив, що в кінці січня 2017 року [PERSON], з яким вони були раніше знайомі, звернувся до нього з проханням надати йому в борг 5000 доларів США. Через два дні, 28 січня 2017 року, вони зустрілись на виїзді з м. Очакова, де знаходячись в автомобілі [PERSON], він передав останньому 4900 доларів США, які відповідач зобовязався повернути до 10 лютого 2017 року та власноручно написав розписку. Однак після 10 лютого він припинив виходити на зв'язок, мобільний телефон був відключений, а батько відповідача повідомив, що останній десь поїхав. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала. Не заперечуючи, що 28 січня 2017 року [PERSON] власноручно написав розписку про отримання від [PERSON] 4900 доларів США, стверджує, що фактично ці кошти позивач йому не передавав. [PERSON] мав намір взяти у [PERSON] завдаток за вантажний тягач DAF ВЕ 0437 ВА та напівпричіп рефрижератор CHEREAU ВЕ 8208 ХТ, які той хотів придбати. Дізнавшись, що транспортні засоби належать не йому, а його батькові [PERSON], [PERSON], забравши розписку та техпаспорти на транспортні засоби, відмовився передати кошти, зазначивши, що розписку має написати власник цих транспортних засобів [PERSON] Заслухавши пояснення позивача та його представника, представника відповідача, показання свідків, дослідивши письмові докази по справі, суд дійшов наступного. 28 січня 2017 року [PERSON] власноруч написав розписку, в якій зазначив, що взяв в борг у [PERSON] 4900 доларів США, які зобовязався повернути в строк, зазначений у розписці, та передав у заставу техпаспорти на транспортні засоби САК 293406 та САЕ 553051 на імя [PERSON], що підтверджується оригіналом розписки, яка приєднана позивачем до матеріалів справи. Факт власноручного написання вказаної розписки [PERSON] його представник в судовому засіданні не заперечувала. 18 серпня 2017 року позивачем було направлено письмову вимогу відповідачеві про повернення суми боргу за вищевказаною розпискою. За змістом ст.ст. 11, 14, 15, 203-205, 207, 526, 610-611, 615, 622 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені названими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків (зобов'язань) є договори, зміст яких не повинен суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; волевиявлення його учасників має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; він має бути вчиненим у формі встановленій законом і спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, та якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Правомірний (дійсний) договір породжує для сторін цивільні обов'язки, які повинні виконуватися належним чином у межах та на умовах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов'язання недопустима, якщо інше не передбачено умовами договору чи Законом. Кожна особа має право на захист, в тому числі і судовий, свого цивільного права чи інтересу у разі його порушення, у спосіб визначений цивільним кодексом України, або в інший, встановлений договором або законом, спосіб. Зазначене вище в повній мірі стосується і договорів позики. Відповідно до ст.ст. 1046, 1047-1051 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики потребує простої письмової форми і є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Недотримання такої форми договору не тягне за собою його недійсність. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчує отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 18 вересня 2013 року (справа № 6-63цс13). Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлено договором. При цьому, за ст. 545 ЦК України, кредитор, прийнявши виконання зобов'язання, на вимогу боржника повинен видати йому розписку про одержання виконання частково або у повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документу кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документу у боржника підтверджує виконання ним обов'язку і, навпаки, знаходження такого документу у кредитора - засвідчує факти невиконання боржником зобов'язання. Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Разом з тим, згідно з ч. 2 ст. 218 ЦК України, заперечення однієї із сторін факту вчинення правочину, що має вчинятись у письмовій формі, або оспорювання його частини може доводитись письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозаписи та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватись на свідченнях свідків. Аналогічне правило містить і стаття 1051 ЦК України, за яким позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця, або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця, за виключенням випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. При ухваленні рішення щодо укладення, умов та виконання позики, суд оцінює докази з урахуванням вимог статей 58 і 59 ЦПК України про їх належність та допустимість. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, згідно із статтею 60 ЦПК України, обов'язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність позову є підставою для відмови у його задоволенні, а недоведеність заперечень - тягне за собою протилежний результат. У разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Аналогічні по суті висновки містяться й у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс13, від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, від 08 червня 2016 року у справі № 6-1103цс16, які відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обовязковими для застосування іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Так, відповідно до вказаних висновків Верховного Суду України, досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. У відповідності до ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Не заперечуючи факт складання зазначеної боргової розписки, представник відповідача спростовувала отримання [PERSON] від [PERSON] в борг грошових коштів, посилаючись на те, що ці кошти мали складати суму фактично не сплаченого завдатку за транспортні засоби, які [PERSON] мав намір придбати. Суд вважає безпідставними твердження представника відповідача про те, що грошові кошти насправді не були одержані [PERSON] від позикодавця, оскільки ці твердження не доведені належними та допустимими доказами. Так, показання свідка [PERSON] про те, що [PERSON] відвідував підприємство, де працює [PERSON] та нібито мав намір придбати транспортні засоби, відповідно до правил ст.1051 ЦК України, не можуть вважатись допустимим доказом безгрошовості договору позики. Крім того, наявність між сторонами будь-яких інших правовідносин не перешкоджає укладенню між ними і цивільно-правових угод, в тому числі договору позики. Натомість, на переконання суду, розписка [PERSON] від 28 січня 2017 року є належним, допустимим та достатнім доказом існування між сторонами правовідносин, що виникли з договору позики, та доказом отримання відповідачем 4900 доларів США за цим договором з огляду на те, що в розписці зазначено про отримання відповідачем від позивача вказаних грошових коштів та зобовязання повернути їх, що свідчить про факт отримання цих коштів у борг. Наявність оригіналу розписки у [PERSON] підтверджує факт існування невиконаного [PERSON] зобовязання. Отже, встановлене свідчить про те, що між сторонами склались правовідносини з договору позики, який оформлений в простій письмовій формі, та зобовязання за яким позичальником до теперішнього часу не виконано. За такого взявши до уваги відсутність у відповідача доказів в іншому, відповідно до названих вище статей ЦК України, неповернуту суму позики слід стягнути з позичальника на користь позикодавця. Суму боргу слід стягнути у національній валюті України - гривні, виходячи з курсу НБУ на час вирішення справи (1 долар США = 27 грн. 11 коп.), що складає 132839 грн. 00 коп. (4900 х 27,11), а тому позов підлягає частковому задоволенню. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial