Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-23 00:00:00

22 липня 2019 року [PERSON] звернувся до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області з позовом до ТОВ «Скат-Центр» про стягнення заборгованості із заробітної плати, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що 10 червня 2017 року він був звільнений за згодою сторін, на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП, з ТОВ «Скат-Центр», де працював охоронцем. На день звільнення відповідач мав перед [PERSON] заборгованість по заробітній платі за період з 01 січня 2017 року по червень 2017 року в розмірі 20 000 грн., яку не виплатив до теперішнього часу. Посилаючись на порушення своїх трудових прав, просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на його користь невиплачену заробітну плату в розмірі 20 000 грн. Позивач [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про місце, дату та час розгляду справи, у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягав, проти ухвалення заочного рішення у справі не заперечував. Відповідно до ч. 7 ст. 128 ЦПК України, у разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається ) юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань. Під час розгляду справи, судом приймалися усі передбачені діючим законодавством заходи щодо належного повідомлення відповідача про місце, день та час розгляду справи. Судом були спрямовані судові повістки за адресою знаходження товариства з обмеженою відповідальністю «Скат-Центр» зареєстрованого у встановленому законом порядку, що підтверджено витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців. Однак, представник відповідача ТОВ «Скат-Центр», будучи повідомленим у встановленому законом порядку (належним чином), про час і місце судового розгляду справи, не використав наданого законом права на безпосередню участь у судовому засіданні, та не з`явився у судове засідання без повідомлення причин, не подав відзив, заяв про відкладення судового засідання, чи розгляд справи у його відсутності від нього до суду не надходило. Повідомлення розпорядника майна ТОВ «Скат -Центр» О. М. Усачова про відкриття провадження у справі про банкрутство не може бути розцінене як відзив, оскільки не відповідає вимогам ст. 191 ЦПК України, а тому судом наведеному повідомленню буде надана оцінка у сукупності із іншими доказами в справі. Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. З огляду на викладене, враховуючи, що відповідач, будучи повідомленим належним чином про дату, час і місце розгляду справи не з`явився, без повідомлення причин неявки, не подав відзив, а позивачка не заперечує проти вирішення справи на підставі наявних у ній даних чи доказів із постановленням заочного рішення, суд приходить до переконання, що у суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, та про можливість вирішення справи на підставі наявних у ній даних та доказів з постановленням заочного рішення. В ході розгляду справи судом було розв`язано заяви та клопотання сторін та прийнято процесуальні рішення. Ухвалою суду від 24 липня 2019 року провадження у справі відкрите за правилами спрощеного провадження; витребувано з Донецького обласного відділення Ощадного банку України (місцезнаходження: 84302, Донецька область, м. Краматорськ, вул. Сіверська, буд. 54) належним чином завірені виписки по зарплатному картковому рахунку № [NUMBER] з Донецького обласного відділення ощадбанку України (РНОКПП: [NUMBER] ) з інформацією про всі надходження грошових коштів та джерела їх надходження; витребувано з Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області належним чином завірені дані індивідуальних відомостей [PERSON] персоніфікованого обліку (форма ок-5) про нараховану [PERSON] помісячно за період січень 2017 рік - червень 2017 рік заробітну плату та довідку про нарахування [PERSON] заробітної плати за 2017 рік та зазначити скільки із нарахованої заробітної плати за 2017 рік було виплачено фактично. (а.с.21). Ухвалою суду від 24 грудня 2019 року вирішено справу розглянути в заочному порядку. Вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд в межах заявлених позовних вимог (ст. 13 ЦПК України) встановив наступні обставини та відповідні ним докази. [PERSON] відповідно до наказу № 1057 від 25 грудня 2014 року прийнятий 02 січня 2015 року на роботу у ТОВ «Скат-Центр» на посаду охоронника, звільнений 10 червня 2017 року за згодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, що підтверджується відомостями трудової книжки, серія: [NUMBER] від 12 квітня 1995 року (а.с. 9-10). Згідно із довідкою ТОВ «Скат - Центр» № 60, [PERSON] працював в ТОВ «СКАТ-ЦЕНТР» на посаді охоронника з 02 січня 2015 року по 10 червня 2017 року(а.с.11). Згідно із індивідуальними відомостями про застраховану особу [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] , страхувальником за період січень 2017 року - червень 2017 року включно було ТОВ «Скат-Центр» (код ЄДРПОУ 37716181), страхові внески за цей період сплачувались, сума заробітку, з якої сплачено єдиний внесок у січні 2017 року склала 4394,66 грн., у лютому 2017 року - 3837,66 грн., у березні 2017 року - 4291,18 грн., у квітні 2017 року - 4306,66 грн., у травні 2017 року - 00,00 грн., у червні 2017 року - 2181,60 грн.. Згідно із наданою на виконання ухвали суду інформацією щодо руху грошових коштів за рахунком, № [NUMBER] , відкритому на ім`я [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] , в філії АТ «Ощадбанк», 16 січня 2017 року на рахунок зарплати були зараховані грошові кошти в сумі - 431,54 грн.; 25 січня 2017 року на рахунок зарплати було зараховано - 1363,04 грн.; 13 квітня 2017 року на рахунок зарплати було зараховано - 1087,33 грн. (а.с. 33-35). Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 17 червня 2019 року місцезнаходженням ТОВ «Скат-Центр» (код ЄДРПОУ 37716181) є Запорізька область, м. Запоріжжя, вул.. Трегубенка, б. 18, відомості про перебування юридичної особи в процесі припинення відсутні (а.с. 13-14). Відповідно до повідомлення про відкриття провадження у справі про банкрутство ТОВ «Скат-Центр» вих. № 01-21/301 від 21 грудня 2019 року, ухвалою Господарського суду Запорізької області від 29 жовтня 2019 року у справі № 908/2913/19 відкрито провадження у справі про банкрутство ТОВ «СКАТ - ЦЕНТР»(ЄДРПОУ 37716181), введено процедуру розпорядження майном, розпорядником майна призначено арбітражного керуючого Усачова Олега Миколайовича, свідоцтво № 362 від 27 лютого 2013 року). Висловлено пропозицію про направлення справи до Господарського суду Запорізької області. Вирішуючи питання юрисдикції спірних правовідносин, суд виходить з таких міркувань. Відповідно до ч.1 ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Відповідно до п. 4 Прикінцевих перехідних положень Кодексу України з процедур банкрутства , установлено, що з дня введення в дію цього Кодексу подальший розгляд справ про банкрутство здійснюється відповідно до положень цього Кодексу незалежно від дати відкриття провадження у справі про банкрутство. Як встановлено в судовому засіданні справу провадженням відкрито 05 липня 2019 року, в той час як провадження про банкрутство відкрито 29 листопада 2019 року. Отже на час відкриття справи правила юрисдикції порушено не було. Чинним ЦПК України не передбачено передання справи до суду, який здійснює розгляд справи в порядку іншого судочинства. З врахуванням того, що провадження про банкрутство було відкрито після відкриття провадження у справі в порядку цивільного судочинства підстав для закриття провадження у справі немає. Наведена позиція висловлена також в ухвалі ВССУ від 15 жовтня 2014 року в справі 6-27130св14. Положеннями ст. 115 КЗпП України закріплено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до вимог статті 47 КЗпП України Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. За змістом ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ч. 2 ст.89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. На підставі ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 5, 6 ст.81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі ч. 8 ст. 9 Закону України від 08 липня 2010 року № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця. При цьому платники, зазначені у пункті 1 частини першої статті 4 цього Закону, під час кожної виплати заробітної плати (доходу, грошового забезпечення), на суми якої (якого) нараховується єдиний внесок, одночасно з видачею зазначених сум зобов`язані сплачувати нарахований на ці виплати єдиний внесок у розмірі, встановленому для таких платників (авансові платежі). Згідно з п.1 ч.1 ст.4 Закону платниками єдиного внеску є: роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами. Виходячи з положень ст.168.1.1 Податкового кодексу податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу; ст.168.1.2 - податок сплачується (перераховується) до бюджету під час виплати оподатковуваного доходу єдиним платіжним документом. Банки приймають платіжні документи на виплату доходу лише за умови одночасного подання розрахункового документа на перерахування цього податку до бюджету. При цьому фактичним отриманням (перерахуванням) коштів на оплату праці (виплату доходу, грошового забезпечення) вважається отримання відповідних сум готівкою, зарахування на рахунок одержувача, перерахування за дорученням одержувача на будь-які цілі, отримання товарів (послуг) або будь-яких інших матеріальних цінностей у рахунок зазначених виплат, фактичне здійснення з таких виплат відрахувань згідно із законодавством або виконавчими документами чи будь-яких інших відрахувань. Отже, на відповідача покладено обов`язок по утриманню податків та інших обов`язкових платежів із доходів позивача, отриманих за місцем роботи. Вирішуючи наявність заборгованості по заробітній платі перед [PERSON] за спірний період, суд враховує відомості про перерахування заробітної плати на розрахунковий рахунок позивача, що стверджується інформацією наданою АТ «Ощадбанк» по картковому рахунку № [NUMBER] , відкритому [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] , в філії АТ «Ощадбанк» та індивідуальні відомості про застраховану особу ПФУ. 16 січня 2017 року на рахунок зарплати відповідачем позивачу були зараховані грошові кошти в сумі - 431,54 грн.; 25 січня 2017 року на рахунок зарплати було зараховано - 1363,04 грн., 13 квітня 2017 року на рахунок зарплати було зараховано - 1087,33 грн., що разом становить 2881,91 грн.. Судом враховується та обставина, що відповідно до індивідуальних відомостей про застраховану особу ПФУ, нарахована позивачці відповідачем заробітна плата за період з січня по червень 2017 року в сумі 19011.76 грн. визначає суму без вирахування податків та обов`язкових платежів, які щомісячно у відсотковому відношенні становлять -(18% +1,5%). Зважаючи на те, що сума виплат, зазначена у виписці по картковому рахунку становить суму з вирахуванням всіх обов`язкових платежів, а також враховуючи ту обставину, що будь-яких даних щодо суми щомісячних платежів суду не надано сторонами, суд при вирахуванні суми, що підлягає стягненню виходить з таких розрахунків: 19011.76 грн. - (2881,91 грн. + 2881,91 грн.*(18%+1,5%):100). Виходячи зі встановлених в судовому засіданні обставин та відповідних ним доказів, заборгованість складає по заробітній платі складає 15567, 88 грн.. Розв`язуючи питання розподілу судових витрат між сторонами суд виходить з міркувань. Відповідно до п. 8 статті 6 ЗУ «Про судовий збір», розподіл судового збору між сторонами та перевірка повноти сплати судового збору здійснюються відповідно до процесуального законодавства. Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України, яка передбачає розподіл судових витрат між сторонами, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно із п. 3 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», що передбачає пільги щодо сплати судового збору, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються, зокрема позивачі у справах про стягнення заборгованості по заробітній платі. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. У ч. 1 ст. 141 ЦПК України зазначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За змістом ч. 6 згаданої статті, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. З врахуванням вказаних положень можна дійти висновку, що у поняття судових витрат, вказаних у ч. 6 ст. 141 ЦПК включається також і судовий збір. Наведене положення узгоджується також із частиною другою вказаної норми, де на відміну від частини шостої йдеться про «інші судові витрати». За таких обставин, слід дійти висновку, що у разі звільнення від сплати судових витрат, у тому числі судового збору, сторони, на користь якої ухвалено рішення, то з протилежної сторони стягуються витрати, які були понесені іншими особами, а решта компенсується за рахунок держави. Таким чином, враховуючи, що позивачка є звільненою від сплати судового збору при зверненні до суду із позовними вимогами про стягнення заборгованості по заробітній платі, то підстав для стягнення судового збору з відповідача в дохід держави у суду не має, оскільки за вимогами ч. 6 ст. 141 ЦПК України, він компенсується за рахунок держави. Такий висновок суду також узгоджується із нормами, передбаченими ч. 1 ст. 142 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial