Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-17 00:00:00

22 вересня 2016 року до Слов'янського міськрайонного суду звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Свої вимоги мотивував тим, що з відповідачкою перебуває у зареєстрованому шлюбі з 20 лютого 2015 року. Однак спільне життя з відповідачкою не склалося через різні погляди на суть сімейного життя, виниклу відсутність взаєморозуміння, постійні конфлікти та суперечки. Почуттів любові та взаємоповаги між сторонами не зберіглося. На теперішній час спільне господарство не ведуть, шлюбні стосунки припинені, спір про розподіл майна та визначення місця проживання дитини на теперішній час між сторонами відсутній. Просив позовні вимоги задовольнити та шлюб розірвати. 27 вересня 2016 року відповідач за первісним позовом звернулась до Слов'янського міськрайонного суду із зустрічним позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дитини та на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років. Свої вимоги мотивувала тим, що вона з відповідачем перебуває у зареєстрованому шлюбі та від цього шлюбу сторони мають сина - [PERSON], [INFO], який проживає разом із позивачкою та знаходиться на її утриманні. Відповідач є батьком дитини, однак з 21.09.2016 року ухиляється від покладених на нього сімейним кодексом обов'язків та добровільно не здійснює матеріальну підтримку на утримання сина. У зв'язку з чим просить стягнути з відповідача на свою користь аліменти на утримання [PERSON] в розмірі 1/4 частини всіх його доходів, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, з дня подання позову і до досягнення дитиною свого повноліття. Крім того посилаючись на положення ст. 84 СК України згідно яких дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини, до досягнення дитиною трьох років, просить суд стягнути з відповідача аліменти на своє утримання, як дружини з якою проживає дитина в розмірі 1\\4 частини всіх видів доходів відповідача, щомісяця, починаючи з дня подання позовної заяви до дня досягнення дитиною 3 років. Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтримав свої позовні вимоги в повному обсязі , просив суд їх задовольнити та навів доводи аналогічні викладеним у позовній заяві. Зустрічні позовні вимоги відповідачки визнав частково та не заперечував проти стягнення аліментів на утримання сина в розмірі ? частки своїх доходів. Вимоги щодо утримання дружини до досягнення дитиною трьох років не визнав в повному обсязі, просив суд відмовити в їх задоволенні, пояснивши, що відсутні юридичні складові для їх стягнення, оскільки [PERSON] на теперішній час офіційно працевлаштована, працює неповний робочий день, у зв'язку з чим має власний дохід. Також пояснив, що на теперішній час не має можливості надавати допомогу дружині, оскільки утримує непрацездатну бабку, яка є пенсіонером, крім того особисто є внутрішньо - переміщеною особою та має нести додаткові витрати на житло. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні не заперечувала проти розірвання шлюбу з позивачем. Свої зустрічні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, навівши доводи аналогічні викладеним у позові . просила суд їх задовольнити. Суд вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши наявні у справі докази встановив наступне. Шлюб може бути розірвано, якщо судом буде встановлено, що подальше спільне життя та збереження родини стали неможливими. Так у ході судового засідання з достовірністю було встановлено, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 20 лютого 2015 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Слов'янську реєстраційної служби Слов'янського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 71. Згідно зі ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч.2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлене, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що між сторонами зникло взаєморозуміння, періодично почали виникати скандали, виникло відсутність взаєморозуміння, зникло бажання збереження родини, почуттів любові та взаємоповаги між сторонами не зберіглося. Спільного господарства сторонами не ведеться, періодично проживають окремо, спір про поділ майна та визначення місця проживання дитини на теперішній час відсутній. Судом надана оцінка кожному доказу, щодо їх належності, допустимості та достовірності. Враховуючи конкретні обставини справи, стосунки, які склалися у подружжя, причини конфлікту, суд приходить до висновку, що в сім'ї дійсно склались складні відношення, позивач наполягає на розірванні шлюбу, вважаючи неможливим збереження сім'ї, відповідач в судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позову. За таких обставин суд вважає, що причини, які спонукали позивача наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтовані, тому позов про розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Вирішуючи вимоги [PERSON] про стягнення аліментів з [PERSON] на утримання дитини, суд приходить до наступного. Непорушним конституційним правом неповнолітньої дитини є право на утримання батьками до досягнення нею повноліття. Так, статтею 51 Конституції України передбачено, що батьки зобов'язанні утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Крім того, такий обов'язок передбачено i в ст. 180 Сімейного кодексу України. Обов'язок батьків утримувати свою дитину не припиняється із припиненням шлюбу між батьками та спільного проживання з дитиною. Більш того, навіть факт позбавлення батьківських прав не звільняє від обов'язку сплачувати аліменти. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] є батьком дитини, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER]. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789 XII 78912 та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки, або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За домовленістю між батьками дитини той із них. хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч. 2. З ст. 181 СК України). Відповідно до роз'яснень п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього кодексу), або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК України) і виплачується щомісячно. Згідно вимог ч. 1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд приймає до уваги обставини, що мають значення, а саме: стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Судом встановлено, що відповідач має можливість надавати матеріальну допомогу на утримання дитини, оскільки інших стягнень він не має, матеріальне становище дозволяє здійснювати виплати на утримання сина. Згідно ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ст. 61 ч.1 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Аналізуючи вищевказане суд приходить до висновку про задоволення вимог [PERSON] в цій частині в повному обсязі. Вирішуючи вимоги [PERSON] в частині стягнення аліментів на утрмання дружини до досягнення дитиною трьох років, суд встановив наступне. Як нормами СК України, так і Конвенцією ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, гарантовано, що у будь-якому випадку дитина повинна бути захищена та отримувати належне утримання від батьків. Стаття 18 Конвенції встановлює принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Передбачено, що батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини і предметом їх основного піклування є найкращі інтереси дитини. Обов'язки по вихованню, догляду, розвитку дитини значно більшою мірою виконуються тим з подружжя (з колишнього подружжя), з яким дитина проживає. Слід зазначити, що незважаючи на юридично закріплений принцип гендерної рівності (ч. 6 ст. 7 СК України), у переважній більшості випадків догляд за дитиною здійснює її мати. Аналізуючи вищезазначене суд приходить до переконання щодо наявності у [PERSON] права на отримання аліментів від [PERSON] у розумінні ч.2 ст.84 СК України згідно якої дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Згідно з ч. 4 ст. 84 СК України право на утримання виникає у дружини незалежно від її: а) працевлаштування; б) матеріального становища. Опікування дитиною певною мірою обмежує можливості працевлаштування особи. Втім, потреба в матеріальній допомозі того з подружжя, хто опікується дитиною, не є вирішальною для існування права на утримання. Відповідно до закону в даному випадку право на утримання не залежить від того, чи працює особа, та від її матеріального стану. Право на утримання виникає і тоді, якщо особа є працездатною. Таким чином суд не приймає до уваги та вважає неспроможніми доводи позивача за первісним позовом про відсутність юридичних підстав у [PERSON] для отримання аліментів на своє утримання до досягнення дитиною трьох років. Разом з тим вирішуючи питання про розмір аліментів на утримання дружини, суд бере до уваги необхідні та істотні умови згідно яких для призначення аліментів чоловік повинен мати можливість надавати матеріальну допомогу,у зв'язку з чим приймає до уваги фактичні обставини справи, зокрема досліджує матеріальний стан відповідача. Так згідно довідки про доходи, середній заробіток позивача за первісним позовом за період з січня 2016 рокеу по червень 2016 року склав 8631 грн. 98 коп. на місяць. Суд також приймає до уваги той факт що [PERSON] є внутрішньо - переміщеною особою та має нести додаткові витрати на забезпечення власних потреб. Разом з тим доводи [PERSON] щодо утримання рідної бабки, яка є пенсіонером та отримує пенсію за віком судом до уваги не приймаються та вважаються неспроможніми, оскільки вона не є членом його родини та проживає за іншою адресою. Таким чином, суд проаналізувавши вищевикладене, з урахуванням встановлених фактичних обставин, власних матеріальних потреб позивача за первісним позовом та істотних умов для призначення аліментів на утримання дружини, приходить до висновку про часткове задоволення вимог [PERSON] та про стягнення з [PERSON] аліментів утримання дружини з якою проживає дитини до досягнення дитиною трьох років в розмірі 1/6 частини від усіх видів його доходів, що відповідає положенням ч.1 ст.80 СК України, оскільки останній має регулярний дохід. Вирішуючи питання про відшкодування судових витрат, суд приймаючи до уваги часткове задоволення зустрічних вимог, приходить до переконання що з [PERSON] на користь [PERSON] в розумінні ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню витрати по оплаті правової допомоги, які підтверджені квитанцією, в розмірі 150 грн. 00 коп. Відповідно до ч.3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, то він стягується з відповідача в дохід держави. Таким чином, витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню з відповідача в дохід держави. На підставі викладеного та

Outcome: partial