Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-13 00:00:00

23 червня 2014 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому зазначив, що рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області від 14 березня 2013 року з нього стягуються аліменти на утримання доньки [PERSON], [INFO], у розмірі ? частки всіх видів доходу, на користь відповідачки. Згідно рішення цього ж суду від 04 червня 2014 року позивача зобов'язано до сплати аліментів на утримання доньки [PERSON], [INFO], на користь її матері [PERSON], з якою він з 21 вересня 2013 року перебуває у шлюбі. Таким чином, позивач на двох дітей сплачує аліменти у розмірі більше ніж 1/3 частина всіх видів його доходів щомісячно, що, на його думку, перевищує межу встановлену законодавством України, а тому просив суд зменшити розмір аліментів на користь відповідачки до 1/6 частки. У судовому засіданні свої позовні вимоги підтримав повністю та просив суд про їх задоволення. Відповідачка позов не визнала. Суду пояснила, що донька [PERSON] проживає в сім'ї позивача, а рішення про стягнення аліментів на її утримання прийнято з метою зменшення аліментів на утримання її доньки. Вважає, що позивач не надав доказів, які б стверджували про зміну його матеріального становища, а тому просила суд відмовити у задоволенні позову. Дослідивши докази, суд прийшов до наступного. Згідно ст.192 Сімейного кодексу України, розмір аліментів, визначених за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів, у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров'я когось із них та у інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до положень ст.60 ЦПК України обов'язок доказування обставин, на які сторона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень покладено на сторони. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Стаття 131 ЦПК України зобов'язує сторони подати свої докази суду до,- або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті. В силу ч.1 ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Як свідчить рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 14 березня 2013 року провадження №2/485/243/2013 з позивача на користь відповідачки стягнуто аліменти у розмірі ? частини всіх видів заробітку щомісячно, але не менше як 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, на утримання доньки [PERSON] (а.с.8). Рішення про стягнення аліментів перебуває на виконанні у ВДВС Снігурівського РУЮ Миколаївської області, про що повідомили сторони. Відповідач не працює, але аліменти сплачує за рахунок доходів з підсобного господарства. Вимагаючи зменшення розміру аліментів, позивач посилається на перевищення частки, яка підлягає сплаті на утримання двох дітей, встановлених законодавством, але з такими висновками позивача погодитися неможливо, так як ст.183 СК України не встановлює обмежень у стягненні аліментів у частці від заробітку на двох і більше дітей. Рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області від 04 червня 2014 року провадження №2/485/437/2014 з позивача стягнуто аліменти на утримання доньки [PERSON], [INFO], у розмірі 1/6 частки всіх видів його доходів, на користь [PERSON] (а.с.9). Як свідчить довідка Павлівської сільської ради Снігурівського району (а.с.10), дитина [PERSON] проживає у сім'ї позивача і це також підтвердила у судовому засіданні відповідачка у справі. Інших доказів, які б стверджували про зміну матеріального, сімейного стану, погіршення здоров'я та інших причин, які б давали підстави для зменшення розміру аліментів, позивачем суду не надано, а обов'язок доказування на підтвердження своїх вимог лежить саме на ньому. За такого, суд вважає, що позовні вимоги позивача не ґрунтуються на законі, не знайшли своє підтвердження у ході судового розгляду справи, а тому відмовляє у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Outcome: dismissed