Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-02 00:00:00

22 січня 2014 р. [PERSON] звернувся до суду з позовом, яким просив змінити наказ начальника порту ТОВ «Морський спеціалізований порт Ніка - Тера» про звільнення позивача змінивши формулювання причин звільнення, а саме замість п. 4 ст. 40 КЗпП України (вчинення прогулу без поважних причин) зазначити ч. 3 ст. 38 КЗпП України (розірвання трудового договору за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю). Стягнути з ТОВ «Морський спеціалізований порт Ніка - Тера» три середніх заробітки за порушення законодавства про охорону праці . Стягнути з ТОВ «Морський спеціалізований порт Ніка - Тера» на користь позивача 3000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги мотивував, що відповідач не виконує законодавство про працю, а саме невірно провадив оплату його праці, не визначив робоче місце та інші... В зв'язку з чим [PERSON] звернувся до відповідача з заявою про звільнення з підстав, передбачених ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Але згідно наказу начальника порту ТОВ «Морський спеціалізований порт Ніка - Тера» від 27.12.2013 року № 700 - К його було звільнено з підстав, передбачених п. 4 ст. 40 КЗпП України. В судовому засіданні позивач та представник позивача заявлені вимоги підтримали та збільшили. Просили також суд визнати незаконним наказ ТОВ «Морський спеціалізований порт Ніка - Тера» від 27.12.2013 року № 700 - К про припинення трудового договору з [PERSON], зобов'язати відповідача внести запис в трудову книжку про зміну формулювання звільнення з п. 4 ст. 40 КЗпП України (вчинення прогулу без поважних причин) зазначити ч. 3 ст. 38 КЗпП України (розірвання трудового договору за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю), стягнути на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу. Представник відповідача позовні вимоги не визнав. Пояснив, що факту недодержання вимог чинного законодавства України про працю ТОВ «Морський спеціалізований порт Ніка - Тера» не встановлено та не підтверджується жодними належними та допустимими доказами. Звільнення позивача з підстав передбачених п. 4 ст. 40 КЗпП України проведено без порушень процедури. Вислухавши сторін, дослідивши надані докази, суд встановив наступне. 18 серпня 2010 року згідно наказу № 324/1-к [PERSON] було прийнято на роботу до ТОВ «Морський спеціалізований порт Ніка - Тера» на посаду докера вантажного району № 2. Згідно наказу № 33 від 10.01.2012р. професія докера змінена на професію докера - механізатора комплексної бригади на розвантажувальних роботах вантажного району №2. 19 листопада 2013 року позивач звернувся до відповідача з заявою про звільнення з підприємства з 21 листопада 2013 року з підстав, передбачених ч. 3 ст. 38 КЗпП України. При цьому заява про звільнення позивача не містить посилання на конкретні факти порушення законодавства України про працю з боку власника (роботодавця), носить загальний характер. Проте, 21.11.2013 року [PERSON] звернувся до відповідача з заявою про надання йому неоплачуваної відпустки на 21.11.2013р. і 22-23.11.2013р. за сімейними обставинами. Наказом по підприємству від 21.11.2013р. № 3525-О така відпустка позивачу була надана. У відповідності до ч. 2 ст. 38 КЗпП України якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Таким чином, відповідно до поданої позивачем заяви про звільнення від 19.11.2013р. із звільненням з 21.11.2013р., останнім робочим днем повинно було бути 21.11.2013р. В зв'язку з наданням [PERSON] відпустки за його заявою на 21.11.2013р. і 22-23.11.2013р. за сімейними обставинами, останній не припинив трудових відносин з підприємством станом на 23.11.2013 року. З урахуванням вищевикладеного ТОВ «Морський спеціалізований порт Ніка - Тера» не мало правових підстав для звільнення позивача з підстав передбачених ч. 3 ст. 38 КЗпП України за його заявою поданою 19.11.2013р. із зазначенням дати звільнення - 21.11.2013р. У перший робочий день після відпустки, 25.11.2013р. [PERSON] знов звернувся до підприємства з заявою про звільнення з 25.11.2013р. з підстав, передбачених ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Відповідач не видав відповідний наказ про звільнення позивача за власним бажанням та запропонував [PERSON] надати докази про наявність порушень трудового законодавства з їх боку. Позивач вважаючи себе звільненим з 25.11.2013р., тобто в перший робочий день після наданої відпустки, згідно поданої заяви, на роботу не вийшов. Відповідно до п. 2.26. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 17 серпня 1993 р., записи про причини звільнення у трудовій книжці повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства із посиланням на відповідну статтю, пункт закону. При розірванні трудового договору з ініціативи працівника з причин, за яких законодавство пов'язує надання певних пільг і переваг, запис про звільнення вноситься до трудової книжки із зазначенням цих причин. Згідно із п. 2.27. Інструкції запис про звільнення у трудовій книжці працівника провадиться з додержанням таких правил: у графі 1 ставиться порядковий номер запису; у графі 2 - дата звільнення; у графі 3 - причина звільнення; у графі 4 зазначається на підставі чого внесено запис, наказ (розпорядження), його дата і номер. Днем звільнення вважається останній день роботи. Позивач просив звільнити його з 25.11.2013 року, але не з'явився на робочому місці цього дня. Згідно наказу № 700 - к від 27.12.2013р. позивача звільнено за прогул без поважної причини, відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України. [PERSON] був ознайомлений з наказом 27.12.2013р., про що міститься відмітка у наказі (підпис позивача про ознайомлення з наказом). Вказане звільнення позивача було проведено без попередньої згоди виборного органу, первинної профспілкової організації, членом якої був позивач. Виходячи із змісту частини третьої статті 252 КЗпП України та частини третьої статті 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» звільнення керівників виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищого виборного органу цієї профспілки. У в зв'язку з чим, звільнення працівника, який є членом відповідного органу, без згоди цього органу, є порушенням зазначених вимого закону. Відповідно до частини 1, 7 статті 43 КЗпП України, розірвання трудового договору з підстав передбачених п.4 ст. 40 КЗпП України може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу, первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. [PERSON] з 04 квітня 2013 року є членом первинної Професійної спілки працівників морського транспорту Миколаївського торговельного порту. Відповідно до Статуту профспілки ПМТ ММТП, 04 квітня 2013 року на розширеному спільному засіданні профспілки з адміністрацією була змінена структура профспілки. Її членами прийняті 46 працівників ТОВ МСП «Ніка - Тера» ( тому числі позивач) згідно їх заяв. 18 квітня 2013 року 36 працівників порту створили цехову профспілкову організацію та вирішили приєднатися до профспілки ПМТ ММТП. 25 квітня 2013 року головою профспілки ПМТ ММТП Прокопенко П.П. направлено лист начальнику ТОВ МСП «Ніка - Тера» з повідомленням про вступ працівників цього підприємства до спілки та створення цехової організації, а також клопотання про відрахування членських внесків. Був направлений список працівників, серед яких зазначений і позивач. Проте керівництво підприємства до профспілкового комітету не зверталось, згоди на звільнення позивача профспілка не надавала. Крім того, відповідно до змісту Постанови № 9 від 06 листопаду 1992 року Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів», працівник може бути звільнений за прогул, коли він самовільно залишив роботу без письмового попередження власника про звільнення за власним бажанням. Таким чином, не можливо вважати, що позивач здійснив прогул без поважних причин, оскільки він неодноразово попереджав роботодавця про намір звільнення за власним бажанням. З урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що звільнення [PERSON] з підстав, передбачених п.4 ст. 40 КЗпП України було здійснено з порушенням чинного законодавства України, зокрема був порушений порядок звільнення. Отже звільнення з зазначених підстав не можна вважати законним. В той же час, позивач в обґрунтування заяви про звільнення та позовних вимог наполягав на наявні порушення з боку відповідача щодо недодержання законодавства про працю, посилаючись в тому числі на результати перевірки проведеної Територіальною державною інспекцією з питань праці у Миколаївській області від 19.09.2013р. Факт порушень трудового законодавства України з боку ТОВ «Морський спеціалізований порт Ніка - Тера» підтверджується Актом перевірки суб'єкта господарювання від 17 січня 2014 року №2, проведеної Державною службою гірничого нагляду та промислової безпеки України. Проте суду не надано будь-яких доказів що вказані у акті порушення стосуються саме позивача та порушують його права. За змістом ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Також за приписами вказаної статті у разі коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу, власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. У разі якщо вказані працівником причини звільнення - порушення працедавцем законодавства про працю (ч. 3 ст. 38 зазначеного Кодексу) - не підтверджуються або працедавцем не визнаються, останній не має права самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на ч. 1 ст. 38 КЗпП України (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 20 лютого 2013 р. у справі № 6-157цс12). Для визначення правової підстави розірвання трудового договору значення має сам лише факт порушення законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причин такого порушення та істотність порушення трудових прав працівника. Отже, при зверненні позивача з заявою про його звільнення з 25 листопаду 2013року з підстав передбачених ч. 3 ст. 38 КЗпП України ТОВ «Морський спеціалізований порт Ніка - Тера» неправомірно не видало відповідний наказ про звільнення з роботи позивача в строк зазначений у заяві за власним бажанням зумовленим неможливістю продовжувати роботу, а саме: порушення працедавцем законодавства про працю. Навпаки, відповідач з порушеннями чинного трудового законодавства України звільнив позивача 27 грудня 2013 року за прогули, вчинені з дня звернення із заявою про звільнення за власним бажанням 25 листопада 2013 року. Згідно із ч. 3 ст. 235 КЗпП України, у разі визнання формулювання причини звільнення неправильними або такими, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених ч. 2 ст. 235 КЗпП України. Проте, позивачем суду не надано будь-яких доказів, що формулювання причин звільнення, зазначених відповідачем у трудовій книжці, заважало його працевлаштуванню. Отже, суд вважає, що вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не підлягають задоволенню через недоведеність. У відповідності із ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про охорону праці, умов колективного договору з цих питань (статті 38 і 39 КЗпП України), працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Оскільки у судовому засіданні не добуто доказів наявності порушення відповідачем законодавства про охорону праці, умов колективного договору, які порушували права позивача, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення вихідної допомоги, згідно ст..44 КЗпП України, задоволенню не підлягають через їх недоведеність. З урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що лише частина позовних вимог підлягає задоволенню, а саме: визнати незаконним наказ ТОВ «Морський спеціалізований порт Ніка - Тера» від 27.12.2013 року № 700 - К про припинення трудового договору з [PERSON] з підстав передбачених п. 4 ст. 40 КЗпП України; змінити формулювання причин звільнення, а саме замість п. 4 ст. 40 КЗпП України (вчинення прогулу без поважних причин) зазначити ч. 3 ст. 38 КЗпП України (розірвання трудового договору за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю); зобов'язати відповідача внести запис в трудову книжку про зміну формулювання звільнення з п. 4 ст. 40 КЗпП України (вчинення прогулу без поважних причин) зазначити ч. 3 ст. 38 КЗпП України (розірвання трудового договору за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю). Право працівника на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням його трудових прав, визначено в статті 237-1 КЗпП України, відповідно до якої відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Судом встановлено грубе порушення трудового законодавства з боку відповідача, що призвело до незаконного звільнення позивача. Незаконне формулювання звільнення нанесло шкоду діловій репутації позивача, що було причиною душевних страждань та погіршення стану здоров'я, а також втрати нормальних життєвих зв'язків в зв'язку з чим вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. З урахуванням вищенаведеного, суд вважає необхідним також задовольнити позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди у повному обсязі.

Outcome: approved