Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-15 00:00:00

23 червня 2017 року позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON] про визнання права власності в порядку набувальної давності та встановлення юридичних фактів. Свій позов мотивує тим, що йому на праві приватної власності належить частка квартири [ADDRESS], також співвласниками даної квартини були [PERSON] та [PERSON]. [PERSON] [INFO] померла, [PERSON] прийняв спадщину, а саме, 1/3 частину вищевказаної квартири після її смерті, в порядку ст. 529, 549 ЦК УРСР, як чоловік останньої. При цьому, у зв'язку з розбіжностями у написанні прізвища у свідоцтві про шлюб, свідоцтві про смерть та свідоцтві про право власності, позивач просить встановити факт, що [PERSON] був чоловіком [PERSON]. [INFO] [PERSON] помер, після його смерті відкрилась спадщина на 2/3 квартири [ADDRESS]. Спадкоємець першої черги, а саме: син померлого [PERSON] спадщину не прийняв у спірній квартирі проживає з 16.07.2008 року. Позивач, який є сином останнього проживає у даній квартирі з народження, зареєстрований з 14.02.2007 року. Враховуючи, що він добросовісно заволодів даним майном і понад 10 років безперервно, відкрито ним володіє, просить суд визнати за ним право власності на 2/3 частини квартири [ADDRESS], в порядку набувальної давності. Також, у зв'язку з розбіжностями у написанні прізвищ, просить встановити факт, приналежності правовстановлюючого документа- свідоцтва про право власності від 04.06.1993 року в частині виданій на [PERSON] - [PERSON], в частині виданій на [PERSON] - [PERSON]. В судове засідання позивач та відповідач не з'явились, в позовній заяві позивач просив суд розгляд справи проводити у його відсутності. Відповідач, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, вказавши, що проти задоволення позову не заперечує. Згідно із ч.2 ст. 197 ЦПК України в зв'язку з неявкою учасників процесу в судове засідання фіксування технічними засобами не проводилось. Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, суд дійшов висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення з наступних підстав. Свідоцтвом про право власності на житло від 04.06.1993 року ствердженно, що [PERSON], [PERSON] та [PERSON] належало на праві спільної власності кв. [ADDRESS]. Відповідно ч.2 ст. 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Отже, оскільки співвласників було троє то кожному із них належало по 1/3 квартири [ADDRESS]. [PERSON] померла [INFO], що стверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (а.с.4). Після смерті останньої відкрилась спадщина на 1/3 частини квартири [ADDRESS]. Відповідно до ст. 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Згідно роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2007 року п.1 у разі відкриття спадщини до 1 січня 2004 року застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні норми ЦК УРСР 1963 року, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Відповідно до ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. [PERSON] фактично прийняв спадщину, в порядку ст. 549 ЦК УРСР , що стверджується довідкою від 24.03.2017 року № 1199 виданою Любомльською міською радою Волинської області, з якої вбачається, що на день смерті [PERSON] разом з нею проживав її чоловік - [PERSON]. (а.с.6). У свідоцтві про смерть прізвище останнього вказано «[PERSON]», свідоцтві про укладення шлюбу «[PERSON]», а тому для оформлення спадщини необхідно підтвердження факту родинних відносин, а саме, що [PERSON] був чоловіком [PERSON]. У відповідності до ст.256 п.1 ЦПК України судом можуть встановлюватись факти родинних відносин між фізичними особами. Відповідно до ч.2 ст. 256 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Факт родинних відносин, а саме, що [PERSON], який помер [INFO] був чоловіком [PERSON], яка померла [INFO] підтверджується довідкою Любомльської міської ради № 1191 (а.с.6). А тому, вимоги позивача в частині встановлення факту родинних відносин, а саме, що [PERSON] був чоловіком [PERSON] підлягають до задоволення. Отже, в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] успадкував 1/3 частини квартири [ADDRESS], як чоловік померлої, який на день її смерті проживав разом з нею. При цьому, у свідоцтві про право власності на житло від 04.06.1993 року у прізвищах співвласників було допущено помилки. Так, прізвище співвласника вказано [PERSON], тоді як в свідоцтві про смерть серії [NUMBER] від 14.05.2006 року його прізвище вказано «[PERSON]», в у свідоцтві про шлюб - «[PERSON]». Факт приналежності [PERSON], який помер [INFO], свідоцтва про право власності від 04.06.1993 року, в частині виданій на [PERSON], підтверджується довідкою Любомльської міської ради № 1191 (а.с.6), у якій вказується, що він був зареєстрований квартирі [ADDRESS], частка якої йому належала на підставі вищевказаного свідоцтва про право власності. За змістом п.6 ч.1 ст. 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по-батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по-батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Відповідно до листа ВСУ 01 січня 2012 року «Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» коли установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки, відповідно до п. 6 ч. 1ст. 256 ЦПК громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа. Проте, сам по собі факт належності документа не породжує для його власника жодних прав, юридичне значення має той факт, що підтверджується документом. Таким чином, для заявника важливо не так саме одержання документа, як оформлення особистих чи майнових прав, що випливають із цього факту. Це означає, що в судовому порядку можна встановити належність громадянину такого документа, який є правовстановлюючим. Враховуючи вище наведене, вимоги позивача в частині встановлення факту приналежності [PERSON], свідоцтва про право власності від 04.06.1993 року, в частині виданій на [PERSON] підлягають задоволенню. [PERSON] помер [INFO], що стверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (а.с.4). Після смерті останнього відкрилась спадщина на 2/3 частини квартири [ADDRESS]. Згідно ст.1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив. В судовому засіданні встановлено, [PERSON], є спадкоємцем першої черги за законом, як син померлого, що стверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 31.07.1978 року [PERSON] спадщину після смерті [PERSON] не прийняв. Як вбачається з інформаційних довідок зі Спадкового реєстру № 48770478 та № 48770462 спадкових справ після смерті [PERSON] та [PERSON] не заводилось. З копії паспорта серії [NUMBER] вбачається, що [PERSON] зареєстрований у квартирі [ADDRESS] з 14.02.2007 року (а.с.13), отже, позивач добросовісно заволодів даним майном (2/3 частини квартири [ADDRESS]), та не приховував факт знаходження майна у його володінні. Відповідно до статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Згідно п. 9 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що при вирішенні спорів, повязаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна: володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Відповідно п.13 вищевказаної постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Стаття 328 ЦК України вказує на те, що право власності набувається на підставах, які не заборонені законом. Судом встановлено, що [PERSON] відкрито, добросовісно та безперервно користується вище зазначеним нерухомим майном більше 10 років, ніхто ніяких претензій щодо вказаного нерухомого майна не заявляв та на нього не претендував. Отже, позовні вимоги в частині визнання права власності за набувальною давністю на 2/3 частки кв. [ADDRESS] підлягають задоволенню. При цьому, факт приналежності правовстановлюючого документа - свідоцтва про право власності від 04.06.1993 року, в частині виданій на [PERSON] позивачу, стверджується копією паспорта серії [NUMBER] (а.с.13), довідкою № 1208 від 24.03.2017 року виданою Любомльською міською радою Волинської області (а.с.6), копією будинкової книги (а.с.11) у яких дані про ім'я та по-батькові останнього є ідентичними. А тому, вимоги позивача в частині встановлення факту приналежності правовстановлюючого документа- свідоцтва про право власності від 04.06.1993 року, в частині виданій на [PERSON] - позивачу, підлягають задоволенню. При цьому, відповідач в своїй заяві поданій до суду 16.08.2017 року позов визнав, що в силу ст.ст. 60,61 ЦПК України, дає підстави суду вважати доведеними обставини, на які посилається позивач, як такі, що не підлягають доказуванню. Відповідно до ч. 4 ст.174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Тому, виходячи з викладеного, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача є законними та обґрунтованими, а тому підлягають до задоволення.

Outcome: approved