Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-04 00:00:00

23 листопада 2020 року позивач звернулася до суду з зазначеним позовом. 24 листопада 2020 року до канцелярії суду надійшла уточнена позовна заява. 01 грудня 2020 року позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження по справі. Позовна заява обґрунтована тим, що [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] , який належить їй на праві власності, що підтверджується договором дарування від 02.11.1984 року. В її будинку, окрім неї зареєстровані, ще донька - [PERSON] , онука - [PERSON] , співмешканець доньки - [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] з червня 2015 року фактично не проживають за місцем реєстрації, ніяким іншим чином житловим приміщенням не користуються, участі у його утриманні не приймають, витрати за користування комунальними послугами не несуть. Звернувшись до Окнянської слещної ради Окнянського району Одеської області, а потім до Окнянського районного сектору Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області з питанням, щодо зняття з реєстрації відповідачів, їй було відмовлено. Факт реєстрації місця проживання відповідачів у належному будинку не дозволяє розпоряджатись ним на власний розсуд та обмежує її законні права, а саме: в отриманні субсидії. Таким чином, упозивача виникли реальні перешкоди в розпорядженні своїм майном та порушення її прав на отримання належних їй пільг та субсидій. Тому, оскільки відповідачі фактично не проживають в належному їй будинку, вона просить усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням за вищевказаною адресою. Позивач у судовому засіданні 22 грудня 2020 року на задоволені позову наполягала з наведених у ньому підстав. При цьому пояснила, що відповідачі виїхали до Російської Федерації ще у 2015 році і більше не поверталися. В судове засідання 05.01.2021 року не з`явилась, надала заяву про завершення розгляду справи у її відсутність /а.с.73/. У зв`язку з чим розгляд справи завршено у відсутність позивача, що відповідає вимогам ст.223 ЦПК України. Відповідачам направлялися судові повістки про виклик у судові засідання за адресою, зареєстрованою у встановленому законом порядку, як передбачено п.2 ч.7 ст.128 ЦПК України, однак до суду повернулися конверти з довідкою Укрпошти: «за зазначеною адресою не проживає» /а.с.62-63, 82-83/. При цьому ч.1 ст.131 ЦПК України встановлено, що учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Таким чином, відповідно до вищевказаних положень ЦПК України, відповідачі вважаються належним чином повідомленими про день та час розгляду справи, однак в судове засідання не з`явилися, про поважність причини неявки суд не повідомили. Тому відповідно до п.1 ч.3 ст.223 ЦПК України справа розглянута у їх відсутність. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Окнянська селищна рада Окнянського району Одеської області, в судове засідання не з`явився, однак надав клопотання, у якому просив розгляд справи провести у його відсутність /а.с.61, 81/. Оскільки у судове засідання не з`явилися всі особи, які беруть участь в справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд прийняв рішення про завершення розгляду справи без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України. Заслухавши пояснення позивача, допитавши свідків [PERSON] та [PERSON] , дослідивши письмові докази, суд дійшов наступних висновків. Позивач є власником житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування від 02.11.1984 року, засвідченого державним нотаріусом Красноокнянської державної нотаріальної контори /а.с.13-14/. В будинку позивача зареєстровані відповідачі - [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , але фактично там не проживають /а.с.15-20/. Онука позивача [PERSON] , [INFO] , з 03.09.2012 року по 28.08.2015 рік навчалася в Красноокнянському навчально-виховному комплексі /а.с.30/. Відповідачі більше п`яти років у спірному будинку не проживають, що підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї [PERSON] , складеного 06.11.2020 року депутатом Окнянської селищної ради ОТГ Білим І.А. /а.с.16/. Крім того, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] неодноразово викликалися до суду за адресою місця реєстрації, однак почтові конверти повернуті з відміткою, що «адресат за вказаною адресою не проживає» /а.с.62-63, 82-83/. Утримання будинку та сплатою комунальних платежів здійснює позивач. Допитані у якості свідків [PERSON] та [PERSON] суду пояснили, що знають родину позивача, донька позивача - [PERSON] , разом зі своєю дочкою та цивільним чоловіком виїхали на постійне проживання до Російської Федерації, і жодного разу не поверталися, будь-яких особистих речей відповідачів у будинку не бачили. Оскільки відповідачі залишаються зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] , але не проживають тривалий період, це позбавляє позивача можливості повною мірою розпоряджатися належною їй нерухомістю. Договір найму зазначеного будинку між позивачем та відповідачами не укладався. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України). Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. Згідно зі ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до п.1 ч.2 ст.16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтями 316 та 317 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частинами 1, 2 ст.319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Усунення перешкод власник може вимагати навіть тоді, коли ці перешкоди не пов`язані з позбавленням його володінням майном. Ч.2 ст.405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Однак такої домовленості не існує. На підставі ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з ч.1 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно ст.71 ч.1, ст.72 Житлового кодексу УРСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї, за ними зберігається житлове приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Як вбачається з правової позиції Верховного Суду України у постанові № 6-57цс11 від 16 січня 2012 року, за змістом ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 р. № 1382-ІV, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Таким чином, судом з`ясовано, що відповідачі, будучи зареєстрованими в будинку позивача, однак не проживаючи за місцем реєстрації, не сплачуючи комунальних платежів та не приймаючи участі в утриманні будинку в належному стані, втратили право користування цим жилим приміщенням, однак створюють позивачу перешкоди у розпорядженні майном, так як через їх реєстрацію, остання обмежена у праві розпоряджатися будинком на власний розсуд, здійснити продаж будинку тощо, а тому суд вважає, що позов слід задовольнити та усунути позивачу перешкоди у користуванні житлом шляхом позбавлення відповідачів права користування житловим приміщенням.

Outcome: approved