Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-26 00:00:00

24.06.2019 [PERSON] звернулась до суду з зазначеним позовом. В обґрунтування якого вказує, що 07.09.2006 між АКІБ «Укрсиббанк» та [PERSON] укладено кредитний договір №11035632000. На забезпечення виконання кредитного договору, 07.09.2006 та [PERSON] та АКІБ «Укрсиббанк» укладено договір іпотеки. В цей же день зареєстровано заборону на предмет іпотеки, а саме квартиру [ADDRESS] . У липні 2016 позивачу стало відомо про те, що квартира, яка була оформлена на [PERSON] перереєстрована на ТОВ «Кей Колект». Підставою для перереєстрації став договір іпотеки. В подальшому реєстрацію права власності рішенням суду скасовано. Позивач вважає договір іпотеки недійсним, оскільки на момент укладення [PERSON] договору іпотеки, не існувало квартири [ADDRESS] , а була об`єднана квартира [NUMBER] та [NUMBER]. На момент укладення договору іпотеки [PERSON] , співвласником квартири була [PERSON] (після зміні прізвища [PERSON] ), яка мешкала разом з відповідачем [PERSON] . Позивач вказує, що з [PERSON] перебувала у фактичних шлюбних відносинах, мали спільний побут, разом заробляли та витрачали спільні гроші. 02.07.2007 шлюб зареєстровано у органах реєстрації актів цивільного стану. У зв`язку з чим позивач просить визнати за нею право власності на 1\\2 частину квартири [ADDRESS] , визнати недійсним договір іпотеки від 07.09.2006, укладений між [PERSON] та АКІБ «Укрсиббанк» (а.с. 3-8). 02.03.2020 генеральним директором ТОВ «Кей- Колект» Вишневською О.І. подано відзив на позов, у якому вказано, що позивач не є стороною оспорюваного договору та не надала належних доказів про те, які саме цивільні права або інтереси порушені укладеним договором. Представником відповідача зазначено, що [PERSON] вводить суд в оману, оскільки між АКІБ «Укрсиббанк» та [PERSON] був укладений договір іпотеки від 11.09.2006 посвідчений приватним нотаріусом за умовами якого в іпотеку було передано нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS] . Посилання позивача, що квартиру було переобладнано не можуть бути прийняті судом, оскільки позивачем не надано доказів того, що квартири дійсно були об`єднані. Станом на дату укладення договору 07.09.2006 [PERSON] не перебував у шлюбі, про фактичні шлюбні відносини відповідача [PERSON] з позивачем банк не знав та не міг знати. [PERSON] був єдиним власником квартири [ADDRESS] . У зв`язку з чим представник ТОВ «Кей - Колект» просив відмовити у задоволені позову (а.с. 138-147) 26.05.2020 позивачем [PERSON] подано відповідь на відзив, у якій зазначено, що позивач просить визнати договір іпотеки з моменту укладення, будь- як подальші дії, будь- яких осіб через певний час не мають жодного значення для визнання недійсним правочину. Позивач просить визнати право власності на 1\\2 частину спірної квартири, оскільки на момент придбання зазначена квартира не була об`єднана з квартирою [NUMBER] . У зв`язку з чим позивач наполягала на задоволенні позову (а.с. 185-187). Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, про день та час слухання справи повідомлена своєчасно та належним чином, звернулась до суду з заявою про розгляд справи за її відсутності, позов підтримала та просила задовольнити (а.с. 132). Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов визнав та зазначив, що на момент укладені спірного договору іпотеки, квартира [NUMBER] була самовільна переобладнана та об`єднана з квартирою [NUMBER] , проте це не було зареєстровано у законному порядку. На момент укладення договору в шлюбі з позивачем не перебували, проте перебували у фактичних шлюбних відносинах, мали спільний бюджет, в органах реєстрації актів цивільного стану шлюб з [PERSON] , уклали в 2007 році. Факт того, що він та [PERSON] перебували у фактичних шлюбних відносинах встановлений рішенням Київського районного суду м. Харкова від 25.05.2010, яке набрало законної сили 19.08.2010. Представники співвідповідача ТОВ «Кей - Колект» Порохня Л.А , Тимошенко Д.В. , Колосов А.В. у судовому засіданні заперечували проти позову, просили відмовити у його задоволенні, з підстав, викладених у відзиві. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явилась, про день та час слухання справи повідомлена своєчасно та належним чином, звернулась до суду з заявою про розгляд справи за її відсутності, зазначила, що позов просить задовольнити (а.с.76-77). Третя особа [PERSON] та приватний нотаріус Руденко О.Є. у судове засідання не з`явились, про день та час слухання справи повідомлені своєчасно та належним чином, про причини неявки суд не сповістили. Суд, вислухавши пояснення відповідача [PERSON] , представників співвідповідача ТОВ «Кей- Колект» та дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Згідно ст. 12 ч. 3 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами і іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, обов`язок доказування покладається на сторони, що є одним із принципів змагальності сторін. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Судом встановлено, що 06.07.2004 [PERSON] , на підставі договору купівлі- продажу, став власником квартири [ADDRESS] . АКІБ «Укрсиббанк» та [PERSON] уклали договір про надання споживчого кредиту №11035632000 від 07.09.2006 (а.с. 9-12). 07.09.2006 [PERSON] та АКІБ «Укрсиббанк» уклали договір іпотеки, який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за № 7754 (а.с. 13-14). Відповідно до п. 1.1. договору іпотеки іпотекодавець [PERSON] передає в іпотеку нерухоме майно - квартиру, зазначену в п. 1.4 цього договору. За домовленістю сторін вартість предмету іпотеки на дату укладання договору складає 511969,00 грн. П. 1.4 договору іпотеки визначає, що предметом договору є квартира [ADDRESS] . 02.06.2007 [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] , після реєстрації шлюбу [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] », про що свідчить копія свідоцтва про шлюб, серія [NUMBER] , видане Дзержинським відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції (а.с. 19). 12.12.2011 між ПАТ «Укрсиббанк» та ТОВ «Кей - колект» укладено договір факторингу №1, відповідно до якого права вимоги переходять від клієнта до фактору у дату відступлення, після чого фактор одержує право вимагати від боржників і гарантів виконання усіх зобов`язань за первинним договорами і договорами забезпечення (а.с. 15-18). Через порушення боржником [PERSON] основного зобов`язання іпотекодержатель прийняв рішення про задоволення власник вимог за рахунок предмету іпотеки в позасудовий спосіб та зареєстрував за собою право власності на квартиру [ADDRESS] . Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 27.10.2016 у справі №820/3779/16 визнано незаконними та скасовано рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 01.04.2016 та внесення запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] . Зазначена постанова набрала законної сили 02.02.2017. 25.05.2010 Київським районним судом м. Харкова прийнято рішення у справі №2-1212/10/15 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа - Державний виконавець відділу державної виконавчої служби Дзержинського району Харківського міського управління юстиції Загорулько Є.О. про визнання права власності на майно та звільнення його з- під арешту. Зазначене рішення ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 19.08.2010 залишено без змін. Окрім того, рішення Київського районного суду м. Харкова від 25.05.2010 та ухвала Апеляційного суду Харківської області від 19.08.2010 залишені без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 01.02.2012. Зазначеними рішення судів першої, апеляційної та касаційної інстанції встановлено, зокрема, що у 2004 році [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім`єю як чоловік та жінка (рішення Київського районного суду м. Харкова , аркуш рішення 2, зворотна сторона) (а.с. 196 зворотна сторона). Ухвалою АСХО встановлено, що в 2004 році [PERSON] (на той час [PERSON] ) та [PERSON] , придбали дві об`єднані квартири за адресою [ADDRESS] квартира [NUMBER] та квартира [NUMBER] , де і проживали разом, що підтверджується договорами купівлі- продажу, наявністю реєстрації у паспорті сторін, а також звітом про оцінку вартості квартир ( ухвала АСХО, аркуш ухвали 2 зворотна сторона) (а.с. 198 зворотна сторона). Окрім того, [PERSON] та [PERSON] з 1993 року проживали однією сім`єю, вели спільне господарство (ухвала ВССУ, аркуш ухвали 2, зворотна сторона) (а.с. 200 зворотна сторона). За правилами ч. 4,5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. За положеннями частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до частини першої статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Разом з тим, згідно із статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Тобто, при застосуванні статті 74 СК України слід виходити з того, що вказана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. З огляду на викладене, з урахуванням того, що факт проживання [PERSON] та [PERSON] , який встановлений рішеннями судів, не спростований , зокрема особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені, суд вважає доведеним факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю на час придбання [PERSON] квартири [ADDRESS] . Як вбачається з проаналізованих в судовому засіданні доказів, суд вважає доведеним факт проживання позивача [PERSON] однією сім`єю з [PERSON] в момент укладення договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , а тому у них виникло право спільної сумісної власності на зазначену квартиру. Тому, суд знаходить обґрунтованими вимоги [PERSON] в частині визнання за нею права власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , як об`єкта права спільної сумісної власності. Разом з тим, вирішуючи питання щодо визнання недійсним договору іпотеки від 07.06.2006, укладений між АКІБ «Укрсиббанк» та [PERSON] суд виходить з наступного: Як на підставу позовних вимог недійсності правочину позивач [PERSON] вказує, що вона з [PERSON] перебувала у фактичних шлюбних відносинах, проте згоду на укладення договору іпотеки не надавала. За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства. Отже, підставою недійсності правочину є порушення стороною (сторонами) загальної заборони того, щоб зміст правочину суперечив положенням ЦК України та інших актів цивільного законодавства саме на момент його вчинення. Згідно зі статтею 572 ЦК України у силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Відповідно до ст. 578 ЦК України та ст. 6 ЗУ «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу (іпотеку) тільки за згодою всіх співвласників. Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином. Разом з тим, відсутність такої згоди не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним. Так, за змістом пункту 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, принцип справедливості, добросовісності та розумності. Такі засади цивільного права підлягають застосуванню як під час тлумачення й реалізації актів цивільного законодавства та інших джерел цивільного права, а так само під час здійснення оцінки поведінки учасників цивільних відносин. Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. З аналізу зазначених норм права у їх взаємодії й взаємозв`язку необхідно зробити висновок, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Такі за змістом правові висновки викладені в постановах Верховного Суду України від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15,від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-1568цс15, від 27 січня 2016 року у справі № 6-1912цс15, від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16. Укладаючи договір іпотеки [PERSON] зазначив, що предмет іпотеки до цього часу не є предметом іпотеки за іншим зобов`язанням, жодним способом не відчужений, у спорі та під арештом (забороною) не перебуває (п. 1.7 договору іпотеки). Окрім того, при укладенні договору іпотеки [PERSON] зазначив, що предмет іпотеки - квартира [ADDRESS] є власністю Іпотекодавця - [PERSON] і немає жодних договірних строків позовної давності щодо правочинів, на підставі яких іпотекодавець набув право власності на предмет іпотеки (п. 1.5 договору іпотеки) Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (стаття 3 ЦК України), дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю й повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із статтею 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) Велика Палата Верховного Суду визначає, що боржник, який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь свого сина після виникнення в нього зобов`язання щодо повернення суми позики, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора та спрямований на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання недійсним договору, спрямованого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства та недопустимості зловживання правом. В обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності. Це передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинне бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що всі зобов`язання перед ним за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому доброчесний боржник повинен мати на меті добросовісно виконати всі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення (сатисфакцію) прав і правомірних інтересів кредитора. Разом з тим, в порушення принципу добросовісності [PERSON] та [PERSON] ініціювали в судовому порядку питання щодо встановлення факту проживання однією сім`єю з 1993 року, тобто в період, що включає в себе час укладення договору іпотеки. Наведені дії щодо встановлення факту проживання однією сім`єю, сторони вчинили у 2010 році, тобто після сплину тривалого часу з моменту укладення [PERSON] спірного договору іпотеки та зазначений факт не був встановлений відповідним рішення суду на момент укладення договору іпотеки, а тому у сторін за договором не існувало будь - яких передбачених ЦК України та СК України, перешкод для укралення зазначеного договору. Посилання позивача [PERSON] на те, що на момент укладення договору іпотеки не існувало квартири [ADDRESS] , а була об`єднана квартира [NUMBER] та [NUMBER] по [ADDRESS] також не можуть бути прийняті судом, виходячи з наступного. Правилами утримання жилих будинків та прибудинкових територій передбачено, що переобладнання і перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень дозволяється робити після одержання дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів відповідно до законодавства (пп 1.4.1 п. 1.4). Так, позивачем не надано доказів того, що нею було отримано дозвіл виконавчого комітету на переобладнання і перепланування квартири. Окрім того, як вбачається з довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта нерухомого майна в реєстрі наявна інформація щодо квартири, загальною площею 72,2 кв.м., житловою 43,7 кв.м., яка розташована за адресою [ADDRESS] . Зазначена довідка з реєстру сформована 26.02.2020 (а.с. 148-149). Також, з довідки з зазначеного реєстру наявна інформація щодо квартири, загальною площею 45,4 кв.м., житловою площею 27,5 кв.м., яка розташована за адресою [ADDRESS] . Довідка сформована 26.02.2020. Тобто, в реєстрі речових прав на нерухоме майно наявна інформація щодо двох різних квартир. Також, як на доказ того, що квартира [NUMBER] та квартира [NUMBER] по [ADDRESS] об`єднані в одну позивач [PERSON] посилається на звіт про оцінку майна №А-27/08/01, про зазначений звіт не є належним, допустим, достовірним та достатнім доказом в розумінні ст. ст. 77-80 ЦПК України. Посилання [PERSON] на висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) є безпідставними, оскільки Велика Палата Верховного Суду переглядала справу за позовом про визнання недійсним договору іпотеки, предметом якого є майно, набуте у зареєстрованому шлюбі. Таким чином, правовідносини даної справи є відмінними від обставин справи, яка переглядається Великою Палатою Верховного Суду. Оскільки позивач не надала доказів на підтвердження своїх доводів щодо недійсності договору іпотеки, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання договору іпотеки недійсним.

Outcome: partial