Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-11 00:00:00

22 липня 2013 року [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, мотивуючи свої вимоги фактичним припиненням подружнього життя і неможливістю збереження сім'ї. У судовому засіданні [PERSON] підтримала заявлені позовні вимоги, в обґрунтування яких послалася на факти і обставини, викладені у заяві, та зазначила, що з 26 грудня 1999 року перебуває з [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, Неповнолітніх дітей від шлюбу не мають. Шлюбу з відповідачем розривають вдруге. Перший раз вони розірвали шлюб 24 жовтня 1996 року. Шлюбні стосунки з відповідачем погіршились ще 20 років тому. На теперішній час шлюбні відносини припинились взагалі, вона та відповідач проживають окремо та не ведуть спільного господарства. Посилаючись на наведені обставини, позивачка просить суд розірвати шлюб між нею та [PERSON], судові витрати віднести на її рахунок. Відповідач [PERSON], який повідомлений в установленому законом порядку про дату, час і місце судового розгляду справи, повторно за викликом суду не з'явився, не використавши наданого законом права на участь у судовому засіданні, від нього не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, тому суд, враховуючи згоду представника позивача, відповідно до правил частини 4 статті 169 ЦПК України та частини 1 статті 224 ЦПК України вважає необхідним провести заочний розгляд справи на підставі наявних у ній доказів, з дотриманням вимог, встановлених законом, з ухваленням заочного рішення. Вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази, суд у межах заявлених позовних вимог (стаття 11 ЦПК України) установив наступне. [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 26 грудня 1999 року у Калінінському відділі реєстрації актів громадянського стану м.Донецька, актовий запис за № 492. Від сумісного проживання подружжя дітей не має. Даний шлюб для обох сторін другий. Наведені факти та обставини визнані позивачем під час розгляду справи, вони підтверджені наявними у справі документами, тому відповідно до положень ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню. Відповідно до положень статті 51 Конституції України та частини першої статті 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Рішення про розірвання шлюбу, як визначено нормою статті 112 СК України, суд постановляє якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. При цьому суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Наявними в матеріалах справи доказами підтверджено, що [PERSON] та [PERSON] припинили шлюбні відносини, мешкають за різними адресами, не ведуть сумісне господарство та мають окремий бюджет. Згідно до положень статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають спільні права та обов'язки. Проаналізувавши встановлені конкретні обставини по справі, оцінивши надані сторонами в силу вимог статті 60 ЦПК України докази в їх сукупності, приймаючи до уваги існуючи взаємини між подружжям, причини розлучення, небажання сторін продовжувати шлюбні відносини, строк, протягом якого подружжя проживає окремо, суд дійшов висновку, що подальше подружнє життя [PERSON] та [PERSON], збереження їх сім'ї є неможливе та суперечить їх інтересам. Заява відповідає дійсній волі позивача, тому позов про розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Судові витрати, пов'язані із зверненням до суду і розглядом цивільної справи, позивач просить покласти на нього. На підставі вищенаведеного,

Outcome: approved