Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-20 00:00:00

23 листопада 2015 року позивач через представника звернулася у суд із позовом до [PERSON] про стягнення боргу. У ході розгляду справи змінила предмет позову та відповідача у справі, заявивши позов до малолітніх [PERSON] та [PERSON], в інтересах яких виступає [PERSON], про накладення стягнення на спадкове майно спадкоємців. Такі вимоги обґрунтувала тим, що 01 лютого 2013 року позичила [PERSON] під розписку 20000 доларів США з терміном повернення позики до 31 грудня 2013 року, 12 лютого 2013 року позичила йому та [PERSON] під розписку 36000 доларів США з терміном повернення позики до 31 грудня 2013 року, 04 червня 2013 року позичила вказаним особам під розписку ще 10000 доларів США з терміном повернення позики до 01 вересня 2013 року. Загальна сума позики, що підлягала поверненню [PERSON], складає 43000 доларів США. Після настання строку повернення позики неодноразово зверталася до позичальника, але її вимога про повернення коштів залишилася не виконаною. 17 червня 2015 року [PERSON] помер. Після чого вона зверталася до матері та дружини померлого [PERSON] і [PERSON], які відмовилися погашати борг сина і чоловіка. Зважаючи на те, що ці особи відмовилися від спадщини [PERSON] і таку прийняли лише його діти малолітні [PERSON] та [PERSON], то саме вони повинні задовольнити її вимоги як кредитора у межах отриманого у спадщину майна. За життя померлому належала земельна ділянка, площею 0,0523га, кадастровий номер 0710400000:14:002:0021, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що на вулиці Володимирській, 114, у місті Ковелі Волинської області, ринковою вартістю станом на 22 грудня 2015 року 273079,00 гривень. Оскільки відповідач [PERSON], яка виступає в інтересах малолітніх спадкоємців, відмовилася добровільно задовольнити її вимоги як кредитора, просила накласти стягнення на зазначену земельну ділянку. У судовому засіданні позивач та її представник підтримали позов із наведених підстав. Позивач пояснила, що її сімя певний час мала спільні справи у бізнесі із [PERSON] На його прохання за першою розпискою позичила 20000 доларів США для придбання, як він пояснював, вантажного автомобіля та будівництва гаражів. Згодом позичила йому та [PERSON] для ведення їхнього спільного бізнесу ще 36000 і 10000 доларів США. Усі розписки власноруч писав сам [PERSON] і гроші на руки отримував він. Підстав для нотаріального посвідчення позики за консультацією нотаріуса вона не вбачала. Зі спливом строку повернення грошей [PERSON] пояснював, що обовязково віддасть борг, з початку 2015 року уникав спілкування. Після смерті [PERSON] зверталася із вимогою про повернення боргу до його матері та дружини, але вони відмовили у цьому. За життя [PERSON] боргу не повертав. Відповідач та її представник позов не визнали. Відповідач пояснила, що чоловік займався підприємницькою діяльністю, утримував сімю, про позики на такі значні суми ніколи їй не повідомляв і потреби у таких коштах не мав. Після його смерті до неї дійсно зверталася позивач, вимагала значну суму грошей, вказувала на позику чоловіка. Вважає, що сума коштів за розписками та проміжок часу, який збіг після строку повернення позики, ставить під сумнів написання покійним чоловіком вказаних боргових розписок. Третя особа на стороні відповідача [PERSON] пояснила, що вважає позов обґрунтованим, оскільки дійсно у 2013 році [PERSON] та вона за двома розписками отримали у позивача 36000 і 10000 доларів США для ведення спільного бізнесу. Розписки власноруч писав [PERSON] і гроші отримував на руки теж він. Повернути спільний борг не вдалося можливим через невдачі у справах. Пізніше вона дізналася, що [PERSON] самостійно позичав у позивача 20000 доларів США. Представник органу опіки та піклування Ковельської міської ради Волинської області просив в інтересах дітей відмовити у задоволенні позову, таку позицію не обґрунтував. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд задовольнив позов у повному обсязі з таких підстав. Згідно зі ст. 1046, ст. 1047 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника. Відповідно до розписки від 01 лютого 2013 року [PERSON] взяв у борг у позивача [PERSON] 20000 доларів США з терміном повернення позики до 31 грудня 2013 року. За розпискою від 12 лютого 2013 року [PERSON] та [PERSON] взяли в борг у позивача [PERSON] 36000 доларів США з терміном повернення позики до 31 грудня 2013 року, а за розпискою від 04 червня 2013 року [PERSON] та [PERSON] позичили у позивача 10000 доларів США з терміном повернення позики до 01 вересня 2013 року. Вказані обставини підтверджуються розписками, які надані позивачем суду та знаходиться у матеріалах справи (а.с.126-128). Розписки написані від руки і, як слідує з пояснень позивача і третьої особи, особисто [PERSON] Відповідач не визнала тієї обставини, що розписки написані саме її чоловіком [PERSON], проте на пропозицію суду відмовилася заявляти клопотання про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи для вирішення питання про те, чи виконано розписки і підпис у них [PERSON] чи іншою особою. Тому, за відсутності будь-яких доказів протилежного суд бере до уваги представлені позивачем розписки як достовірний доказ укладення договорів позики. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти в такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановленими договором. У визначені строки [PERSON] позику не повернув. Наявність у позивача оригіналів розписок свідчить про невиконання боржником зобовязань з повернення боргу. Докази про повернення коштів у матеріалах справи відсутні. 17 червня 2015 року [PERSON] помер. Згідно з матеріалами спадкової справи, заведеної Ковельською державною нотаріальною конторою на його імя (надана суду копія на а.с. 80-82), мати спадкодавця [PERSON] та дружина [PERSON] у межах шестимісячного строку після відкриття спадщини подали нотаріусу заяви про відмову від спадщини. За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 1223, ст. 1261 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту право на спадкування за законом у першу чергу мають діти спадкодавця, батьки та пережиле подружжя. Малолітні [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], є дітьми померлого [PERSON] і відповідача [PERSON], що визнано останньою та підтверджується актовими записами про народження, які наявні у матеріалах справи (а.с.71-73). В силу ч. 4 ст. 1268 та ст. 1273 ЦК України малолітні [PERSON] і [PERSON] прийняли спадщину після батька. Їхня мати, відповідач [PERSON] від спадщини в інтересах дітей не відмовлялася. Доказів про наявність у спадкодавця [PERSON], крім вказаних дітей, інших спадкоємців, які прийняли спадщину, матеріали справи не містять. Відповідно до ст. ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинялися внаслідок його смерті. Зі смертю боржника [PERSON] зобов'язання щодо поверненню позики включаються до складу спадщини і застосуванню підлягають норми статей 1281, 1282 ЦК України щодо порядку звернення кредитора до спадкоємців боржника та обов'язку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора. Так, згідно зі статтею 1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора вони зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором не встановлено інше. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі. Статтею 1281 ЦК України встановлені строки, у межах яких кредитор, здійснюючи власні активні дії, може реалізувати своє суб'єктивне право на предявлення вимог до спадкоємців. Йому належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався про відкриття спадщини, предявити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від строку вимоги. Як встановлено з пояснень сторін, про смерть боржника 17 червня 2015 року позивач дізналася наступного дня, після чого через кілька днів усно звернулася до матері та дружини померлого з вимогою про повернення позики. Вважаючи, що єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину, є його мати [PERSON], 20 жовтня 2015 року направила їй письмову претензію про повернення позики (а.с.8-10), а 23 листопада 2015 року предявила до неї позов про стягнення боргу (а.с.2). У відкритій провадженням судовій справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу було встановлено, що остання та інший спадкоємець боржника [PERSON] у межах шестимісячного строку відмовилися від прийняття спадщини (а.с.24-27). 17 грудня 2015 року за клопотанням сторони позивача судом замінено первісного відповідача [PERSON] на належних відповідачів малолітніх [PERSON], [PERSON], в інтересах яких виступає [PERSON] Факт звернення позивача [PERSON] через кілька днів після відкриття спадщини про повернення позики боржника визнано відповідачем [PERSON] в судовому засіданні та підтверджено відмову у задоволенні предявлених вимог позивача. Таким чином, норми статті 1281 ЦК України щодо строків пред'явлення вимог до спадкоємців позивачем дотримані. За життя [PERSON] належала земельна ділянка, площею 0,0523га, кадастровий номер 0710400000:14:002:0021, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що на вулиці Володимирській, 114, у місті Ковелі Волинської області. Як визнано стороною відповідача у судовому засіданні, ця земельна ділянка була подарована чоловікові його матірю; іншого рухомого та нерухомого майна на час смерті він не мав. Свідоцтво про право на спадщину на це майно спадкоємцями не оформлено, що слідує з матеріалів спадкової справи. Відповідно до положень ст. ст. 1296, 1297 ЦК України отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно є правом, а не обов'язком спадкоємця. Однак відсутність у спадкоємця свідоцтва про право на спадщину не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог кредитора. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 08 квітня 2015 року № 6-33цс15. Підстав для відступлення від такої правової позиції не встановлено. Спадкоємці боржника [PERSON], в інтересах яких виступає [PERSON], відмовилася сплатити позивачу суму боргу одноразовим платежем, тому позивач має право вимагати задоволення своїх вимог за рахунок накладення стягнення на спадкове майно. Розмір боргу [PERSON] за трьома борговими розписками, в тому числі складеними з участю третьої особи [PERSON], позивачем [PERSON] визначено у 43000 доларів США (20000 доларів США - за розпискою від 01 лютого 2013 року, 18000 доларів США - за розпискою від 12 лютого 2013 року та 5000 доларів США - від 04 червня 2013 року). На день ухвалення судом рішення сума боргу в іноземній валюті за курсом Національного банку України еквівалентна 1060380 грн. (43000 х 24,66 =1060380, де 24,66 курс 1 гривні до 1 долара США). Ринкова вартість земельної ділянки, належної за життя [PERSON], згідно із звітом про експертну грошову оцінку станом на 22 грудня 2015 року складає 273079,00 гривень (а.с.87-96). Оскільки вартість спадкового майна є меншою, а ніж борг спадкодавця, то стягнення накладається у повному обсязі на спадкову земельну ділянку. Зважаючи на визначений ч. 1 ст. 1267 ЦК України принцип рівності часток спадкоємців, стягнення в рахунок погашення заборгованості боржника [PERSON] накладається в рівних частках на спадкове майно його спадкоємців [PERSON] і [PERSON] Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд присуджує з відповідачів у користь позивача понесені судові витрати у виді судового збору в межах заявлених та задоволених позовних вимог в розмірі 2730,79 гривень, тобто по 1365,40 грн. з кожного. На підставі ст. ст. 1046, 1047, 1049, 1216, 1218, 1223, 1261, 1267, 1273, 1281, 1282 ЦК України,

Outcome: approved