Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-15 00:00:00

22 червня 2015 року, представник ПАТ «Укрсоцбанк», яке, згідно установчих документів, а саме свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи, довідки з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України (ЄДРПОУ) є правонаступником АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк», звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що відповідно до кредитного договору № 2005/08/337 від 10.06.2005 р., банк надав, а відповідачка отримала кредит в сумі 11475 доларів США, з кінцевим строком повернення до 09.06.2010 р. під 13 % річних. Відповідно до умов вказаного кредитного договору, банк повністю та у встановлені договором строки виконав зобов`язання по договору надавши кредит відповідачці у зазначеному розмірі та у встановлені договором строки. Однак, в свою чергу, відповідачка не виконує свої договірні кредитні зобовязання та порушує строки повернення кредиту та сплати відсотків за його користування. В свою чергу, неналежне виконання, взятих на себе кредитних зобовязань, привело до утворення у відповідачки перед банком заборгованості, яка станом на 10.12.2014 р. складає 129913,51 грн., які представник позивачів просив суд у позові стягнути з відповідачки та судовий збір у сумі 1299,14 грн. Представник позивачів в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, однак в резолютивній частині позову просив суд, слухати справу за його відсутності, не заперечуючи проти постановлення заочного рішення по справі (а.с. 4). Представник відповідачки за нотаріально посвідченою довіреністю в судове засідання повторно не з`явилася, причини неявки не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутністю суду не надав, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, за поштовою адресою, вказаною у своїх клопотаннях, адресованих до суду, що підтверджується поштовими повідомленнями з відмітками про вручення судових повісток (а.с. 38-40,42,45,52). Згідно з ч. 4 ст. 169 ЦПК України, якщо у суду не має даних про причину неявки відповідача, сповіщеного належним чином, суд вважає можливим розглянути справу на підставі даних, які є в матеріалах справи та зі згоди позивача ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи та додатково надані докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Частиною 1 статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлено зобовязання позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання, відповідно до ч.3 цієї статті, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання. За умовами ч. 1 ст. 550 ЦК України, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобовязання. Приписами статей 525,526 ЦК України передбачено, що зобовязання мають виконуватися належним чином відповідно до умов кредитного договору та Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається. Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Також, статтею 617 ЦК України передбачено особа, яка порушила зобовязання, звільняється від відповідальності за порушення зобовязання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обовязків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобовязання, відсутність у боржника необхідних коштів. Відповідно до вимог ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. У відповідності до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, передбачено, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно із ч. 1 ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Стаття 610 ЦК України зазначає порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Згідно із статтями 611,612 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема : 1) припинення зобовязання внаслідок односторонньої відмови від зобовязання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобовязання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобовязання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Згідно із ст. 99 Конституції України, грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК України передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, банк, як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (ст.ст. 19,47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення НБУ відповідних ліцензій на виконання вимог п. 1 розділу ІІ Закону України від 15.02.2011 р. № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (п. 2 ст. 5 Декрету про валютне регулювання). У відповідності до п.п. 11,21 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів та таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодній зі сторін кредитного договору. Також, п. 17 вказаної Постанови передбачено, що зобовязання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Такі підстави, зокрема, зазначені у ст.ст. 599-601,604-609 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. У судовому засіданні встановлено що відповідно до кредитного договору № 2005/08/337 від 10.06.2005 р., банк надав, а відповідачка отримала кредит в сумі 11475 доларів США, з кінцевим строком повернення до 09.06.2010 р. під 13 % річних. Відповідно до умов вказаного кредитного договору, банк повністю та у встановлені договором строки виконав зобов`язання по договору надавши кредит відповідачці у зазначеному розмірі та у встановлені договором строки (а.с. 10-13). Однак, в свою чергу, відповідачка не виконує свої договірні кредитні зобовязання та порушує строки повернення кредиту та сплати відсотків за його користування. В свою чергу, неналежне виконання, взятих на себе кредитних зобовязань, привело до утворення у відповідачки перед банком заборгованості, яка станом на 10.12.2014 р. складає 129913,51 грн., обґрунтований розрахунок якої був зроблений позивачами у відповідності з діючим законодавством України та перевірений судом (а.с. 5-9). Відповідно до умов кредитного договору позичальник зобовязаний своєчасно та в повному обсязі погашати кредит із нарахованими процентами за фактичний час його використання та можливими штрафними санкціями в порядку, визначеному п. 1.1 договору кредиту. Пунктами 4.1, 4.2,4.3,4.4 кредитного договору передбачено, що у разі прострочення позичальником строків сплати процентів, визначених у п. 2.4 цього договору, а також прострочення строків повернення кредиту, визначених п. 1.1 цього договору, позичальник сплачує кредиторові пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несвоєчасно сплаченої суми за кожний день прострочення, що діє у період прострочення. У разі порушення позичальником вимог п.п. 3.3.2-3.3.17 цього договору, позичальник зобовязаний сплатити кредитору штраф у розмірі 10 відсотків від суми фактичної заборгованості за кредитом та нарахованими процентами за кожний випадок. У разі порушення позичальником п.п. 3.3.3 цього договору, позичальник зобовязаний сплатити кредитору штраф у розмірі 1 % від суми фактичної заборгованості за кредитом та нарахованими відсотками за кожний випадок. Нарахування пені за невиконання зобовязання, визначених у п.п. 1.1,2.4 цього договору та штрафів за невиконання зобовязань, визначених п.3.3.2 цього договору, припиняється через один рік від дня, коли будь-яке з таких зобовязань мало бути виконане. На момент розгляду справи, доказів погашення кредиту та сплати відсотків, відповідачкою суду не надано, та відповідно у суду вони відсутні. За таких обставин суд вважає вимоги позивача про стягнення всієї суми заборгованості обґрунтованими та такими, що відповідають умовам договору та ст. 1050 ЦК України. Крім того, у відповідності до вимог ст.ст. 85,88 ЦПК України, з відповідачки на користь позивачів мають бути стягнуті понесені та документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1299,14 грн. (а.с. 1). Після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів та обставин справи суд дійшов висновку щодо необхідності задоволення позовних вимог, вважає їх обґрунтованими і доведеними позивачем та такими, що знайшли своє підтвердження у судовому засіданні.

Outcome: approved