Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-03 00:00:00

23 травня 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, уточнивши який, просив усунути перешкоди з боку [PERSON] у користуванні йому земельною ділянкою, загальною площею 0,0826 га, розташованою за адресою: м.Дніпро, вул.Олександра Кониського, 75, шляхом заборони у встановленні нового паркану по існуючій межі від літ.Д до літ.А, довжина якої складає 33,46 м. В обґрунтування позовної заяви посилається на те, що він разом з [PERSON], [PERSON] має у власності земельну ділянку, площею 0,0826 га, розташованої за адресою: м.Дніпро, вул.О. [PERSON], 75. До належної йому земельної ділянки з однієї із сторін від літ.Д до літ.А примикає земельна ділянка за адресою: м.Дніпро, вул. О. Кониського, 77/4. Вздовж всієї межі від літ.Д до літ.А позивачем було встановлено паркан, частково виготовлений із шлакоблоку, а частково з дерева, довжиною 33,46 м. По іншій межі, уздовж вул. [PERSON], ним було постелено газон, посадджено кущі та квіти. Увесь час його сусіди користувались самочинно влаштованим проходом з вул.О. [PERSON] до прилеглих земельних ділянок, яких проходить уздовж межі належної йому земельної ділянки від літ.Д до літ.А, проте з недавнього часу [PERSON] підчас проходу до своєї земельної ділянки почала руйнувати деревяну частину паркану, внаслідок чого було порушено межі земельної ділянки. Свої дії [PERSON] пояснила тим, що не може проїхати до на транспортному засобі. У звязку з цими обставинами, він звернувся до квартального комітету №2 «Вознесенський» Бабушкінської районної у м.Дніпропетровську ради з проханням надання дозволу на встановлення паркану самостійно, взамін зруйнованого. Актом голови квартального комітету №2 «Вознесенський» Бабушкінської районної у м.Дніпропетровську ради від 05.04.2017 року було встановлено, що вирішити це питання мирним шляхом неможливо, оскільки [PERSON] наполягає на тому, що після встановлення нового паркану вона не зможе проїхати до свого домоволодіння машиною. Встановлення меж земельних ділянок з землекористувачем земельної ділянки за адресою: м.Дніпро, вул. О. Кониського, 77/4 відбулось в 2004 році, тоді землекористувачем був [PERSON], який і надав свою згоду на затвердження існуючих меж. Проїзду для машини вздовж його ділянки від літ.Д до літ.А ніколи не існувало, проте було влаштованого вузький прохід до буд.77 з метою скорочення шляху. Після того, як новим землекористувачем земельної ділянки за адресою: м.Дніпро, вул. О. Кониського, 77/4 стала [PERSON], між ними постійно почали виникати сварки, [PERSON] вимагала від нього поступитись частиною земельної ділянки, аби вона могла їздити машиною до своєї ділянки. Порушуючи межі його земельної ділянки, через зменшення її площі, відповідач порушує його право власності. Відповідач вважає, що в порушення вимог ДБН України, паркан має проходити на рівні сараю позивача. Як власник земельної ділянки, позивач зобовязаний вжити заходів щодо забезпечення благоустрою, бажає встановити паркан, однак відповідач своїми діями не надає йому можливості реалізувати вказане право. Ухвалою суду від 27.05.2017 року позовну заяву було залишено без руху. 22.06.2017 року до суду надійшла заява позивача про усунення недоліків позовної заяви. 26.06.2017 року відкрито провадження по справі. 11.10.2017 року в судовому засіданні до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору залучено [PERSON]. 31.10.2017 року судом закінчено підготовчу частину судового розгляду, вирішено питання про виклик свідків. 08.02.2018 року судове засідання відкладено за клопотанням представника позивача. 03.05.2018 року від представника позивача до сулу надійшли письмові пояснення на позов, у яких зазначив, що відповідач незаконно займає частину земельної ділянки позивача, що підтверджується технічним звітом з топографо-геодезичних робіт по виносу точок кутів повороту меж земельної ділянки. Так, відповідач незаконно зайняла територію земельної ділянки позивача від умовної точки 9 до точки 13. Ухвалою суду від 17.05.2018 року справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін. 29.05.2018 року від [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву [PERSON] Так, відповідач зазначила, що 25.09.2004 року вона разом з нині померлим чоловіком придбала домоволодіння по вул. Володарського, 77. Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 02.07.1996 року встановлено порядок користування земельною ділянкою по вул.Володарського, 77 в м.Дніпропетровську, дане рішення залишено без змін вищими інстанціями. Прохід до її земельної ділянки визначено вказаним рішенням суду шириною 3,4 м., це єдиний спосіб доступу до житла, обслуговування будинку та інших спору, проїзду пожежної машини. Територія загального користування обмежена з одного боку сараєм [PERSON], а з іншого боку - будинком [PERSON] Належні відповідачу металеві ворота по ширині складають 3,24 м. та примикають з одного боку до сараю, а з іншого до будинку [PERSON] При купівлі домоволодіння, для відповідача головною умовою була наявність підїзду для автомобіля. Після смерті чоловіка відповідача у 2015 році, [PERSON] вирішив розширити своє землеволодіння за рахунок місць загального користування, намагаючись обгородити сарай. Однак, усі твердження позивача не відповідають дійсності, оскільки він керується відомостями технічного паспорту, де усі позначки виконані умовно, а також вводить суд в оману, щодо будівництва ним паркану, який за своєю давністю був збудований набагато раніше його заселення. Межа земельної ділянки проходить по внутрішній стороні паркану, отже паркан позивачу не належить. Паркану навколо сараю взагалі ніколи не було, сам сарай побудований з порушеннями, без відступлення від межі. Оскільки паркану навколо сараю не було, цілком логічним є те, що відповідач не могла його зруйнувати. Наявність деревяного сараю позивача на межі не завдає їй ніяких незручностей, він влаштований відповідно технічних документів, його руйнування відбувається від часу, оскільки на момент придбання нею будинку він вже стояв. Територія земельної ділянки [PERSON] з усіх сторін огороджена парканами, доступу стороннім особами на його земельну ділянку не має, тому обставини ,викладені позивачем не відповідають дійсності. Звертає увагу суду, що позивачем було лише процитовано норми ЗК України, фактичних обставин вчинення нею протиправних дій не наведено, ніяка комісія з приводу встановлення паркану до неї не приходила. Позивач вважає території загального користування власною та при будь-якій нагоді викликає поліцію. Окрім цього, земельна ділянка, щодо якої вирішено питання про порядок користування, не має ніякого відношення до позивача ще й тому, що вказане рішення суду його не стосувалось. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON], [PERSON], [PERSON] є співвласниками земельної ділянки за адресою: м.Дніпро, вул.О. [PERSON], 75, площею 0,0826 га. Земельна ділянка за адресою: м.Дніпро, вул.О. [PERSON], 75 межує від літ.А до літ.Д з земельною ділянкою відповідача [PERSON], яка розташована за адресою: м.Дніпро, вул.О. [PERSON], 77/4. Межі земельної ділянки позивача були погоджені 28.01.2004 року актом встановлення існуючих меж земельної ділянки в натурі, який був підписаний, в тому числі, власником земельної ділянки по вул.О.Кониського, 77/4 [PERSON] Досліджені судом плани земельної ділянки позивача, виконані при виготовлені державного акту про право власності на земельну ділянку позивача, акту встановлення зовнішніх меж земельної ділянки в натурі від 28.01.2004 року, свідчать про те, що паркан позивача вже встановлений на межі з земельною ділянкою [PERSON] і при його перенесені будуть порушені межі земельної ділянки відповідача. Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до положень ст.ст.12,13,81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Згідно з статтею 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Власник майна, як зазначено у ст. 391 ЦК України, має право вимагати усунення перешкод \~здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Стаття 55 Конституції України \~гарантує, що права і свободи людини і \~громадянина \~захищаються \~судом. Розцінюючи позовні вимоги [PERSON], які ґрунтуються на припущені про порушення його права власності на земельну ділянку, розташовану за адресою: м.Дніпро, вул.О. [PERSON], 75, площею 0,0826 га, а саме на порушенні його права користування належною йому власністю, суд приходить до висновку, що характер спірних правовідносин регулюється ст.391 ЦК України. Разом з тим, аналізуючи докази по справі, суд доходить думки про недоведеність вимог позивача щодо порушення відповідачем його права на користування належним йому майном, оскільки надані сторонами докази свідчать про те, що відповідач не чинить позивачу перешкод у встановлені нового паркану на місці вже існуючого, відповідач не вчиняла дій з руйнування належного позивачу майна паркану, спір виник виключно з бажання позивача перемістити існуючий паркан праворуч від належного йому домоволодіння, на територію земельною ділянки відповідача. Однак такі вимоги є безпідставними, оскільки не ґрунтуються на нормах чинного законодавства. Враховуючи безпідставність заявленого позивачем позову, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. Відповідно до ст.141\~ЦПК України судовий збір слід віднести за рахунок позивача та не відшкодовувати. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed