Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-25 00:00:00

24.05.2019 до Петриківського районного суду Дніпропетровської області надійшли матеріали позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за розпискою, із ухвалою судді Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 17.04.2019 про направлення справи для розгляду за підсудністю. В своїй заяві позивач посилається на те, що ним м було надано відповідачці [PERSON] позику - грошові кошти в розмірі 72500,00 грн. на строк до 28.08.2016, про що відповідач в той же день написала відповідну розписку. До сьогоднішнього дня відповідач ухиляється від повернення суми боргу, чим порушила взяті на себе зобов`язання, а тому позивач вимушений звернутися до суду із вказаним позовом та просить стягнути із [PERSON] на його користь суму боргу в розмірі 72500,00 грн., інфляційні збитки за період з вересня 2016 року по лютий 2019 року, які складають 26209,31 грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 987,09 грн. З урахуванням положень ч.3 ст. 14 ЦПК України справа передана для розгляду головуючому судді Говорусі В.О. 20.06.2019 ухвалою судді Петриківського районного суду Дніпропетровської області позов прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. 20.08.2019 ухвалою судді Петриківського районного суду Дніпропетровської області справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав свої позовні вимоги посилаючись на обставини викладені в позовній заяві . Відповідач [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що дійсно з позивачем у неї мали місце позикові відносини та вона брала у нього гроші в позику. Дійсно, 28.07.2016 вона підписала боргову розписку, але гроші в день її складення вона не отримувала, хоча мала борги перед позивачем, які не мала можливості повертати через припинення підприємницької діяльності. Вважає, що всі відсотки та інфляційні витрати вже повернула позивачеві. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч.1 ст. 89 ЦПК, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно до ст.76 ЦПК доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частинами 1, 2, 3 статті 77 ЦПК передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК). Судом встановлено насутпне: Згідно розписки від 28 липня 2016 року, оригінал якої був досліджений судом, [PERSON] надала розписку [PERSON] в тому, що вона отримала він [PERSON] в борг гроші 72 500. Зобов`язується повернути борг до в повному обсязі до 28.08.2016. Факт складення даної розписки відповідачем не заперечується. Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Верховний Суд України в своїй постанові від 18.09.2013 в справі №6-63цс13 зазначив, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ІІК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, -телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, ікщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається божником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від встановлених результатів робити відповідні правові висновки. Таким чином, враховуючи положення зазначених вище статей Цивільного кодексу України та роз`яснення Верховного Суду України, наведені в постанові від 18.09.2013 року по справі №6-63цс13, розписка, яка написана [PERSON] , за своєю правовою природою є договором позики, так як містить всі істотні умови договору позики, щодо яких сторонами була досягнена згода, а саме розмір грошової суми, яка передається, строк повернення позики, сторони зобов`язання та особистий підпис позичальника. Пунктом першим частиною 1 статті 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За правилами етапі 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Частина друга статті 545 ЦК України визначає, що якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Відповідач [PERSON] своє зобов`язання щодо повернення [PERSON] боргу не виконала, грошові кошти отримані в борг не повернула, а тому зобов`язання не є припиненим та підлягає виконанню шляхом стягнення суми позики у розмірі 72 500 грн. Крім того, частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як зазначено в договорі позики від 28.07.2016 [PERSON] зобов`язався повернути [PERSON] взяті в борг грошові кошти не пізні 28.08.2016, однак вказаний обов`язок, так і не виконала. А тому, з вересня 2016 року у позивача існує право вимоги щодо інфляційних за час прострочення сплати боргу. Індекс інфляції за період з вересня 2016 року по лютий 2019 року становить: Місяць року за період розрахункуІндекс інфляції, % вересень місяць 2016101.8 жовтень місяць 2016102.8 листопад місяць 2016101.8 грудень місяць 2016100.9 січень місяць 2017101.1 лютий місяць 2017101.0 березень місяць 2017101.8 квітень місяць 2017100.9 травень місяць 2017101.3 червень місяць 2017101.6 липень місяць 2017100.2 серпень місяць 201799.9 вересень місяць 2017102.0 жовтень місяць 2017101.2 листопад місяць 2017100.9 грудень місяць 2017101.0 січень місяць 2018101.5 лютий місяць 2018100.9 березень місяць 2018101.1 квітень місяць 2018100.8 травень місяць 2018100.0 червень місяць 2018100.0 липень місяць 201899.3 серпень місяць 2018100.0 вересень місяць 2018101.9 жовтень місяць 2018101.7 листопад місяць 2018101.4 грудень місяць 2018100.8 січень місяць 2019101.0 лютий місяць 2019100.5 За даними індексами інфляції, інфляційне збільшення боргу становить 26 209,31 грн. Жодних вимог про оскарження дійсності договору позики, чи невідповідності обрахованого позивачем інфляційного збільшення боргу, відповідачем не заявлено. До тверджень відповідача, що грошових коштів за вказаною розпискою вона не отримувала, чи повернення нею інфляційного збільшення боргу суд відноситься критично, оскільки вони не доведені жодними належними та допустимими доказами. Таким чином, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача про стягнення з відповідача суму боргу за розпискою від 28.07.2016 в розмірі 72500,00 грн., інфляційні витрати за період з вересня 2016 року по лютий 2019 року, які складають 26209,31 грн., а всього 98709,31 та необхідність їх задоволення. На підставі ст. 141 ЦПК України суд вважає необхідним стягнути з відповідачів [PERSON] на користь позивача [PERSON] сплачений останнім судовий збір у розмірі 987,10 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved