Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-12 00:00:00

22 жовтня 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «Родовідбанк» про визнання недійсним п. 3.6. кредитного договору, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що 07.07.2008 року між ВАТ «Родовід Банк», правонаступником якого є ПАТ «Родовід банк», та [PERSON] було укладено Кредитний договір №77.1/АК-01228.08.2, відповідно до умов якого банк відкрив позивачу відновлювальну кредитну лінію на загальну суму 12 801,99 дол. США для придбання автомобіля. Зазначив, що пунктом 1.5 кредитного договору визначено, що процентна ставка за кредитом встановлюється в розмірі 7,7 % річних, а згідно з п. 3.6 кредитного договору за порушення строків повернення кредитів чи сплати процентів, позичальник зобов'язаний сплачувати банку за кожний день прострочення пеню у розмірі 1,6 % від суми простроченої заборгованості. Посилався на те, що за кредитним договором утворилася заборгованість, про стягнення якої банк звернувся до суду з позовною заявою. З доданого до такої позовної заяви розрахунку вбачалося, що станом на 20.08.2015 р. загальна сума пені за несвоєчасне погашення кредитної заборгованості була нарахована банком у розмірі 501 626,59 грн., тоді як сума простроченої заборгованості за відсотками становила 10,37 дол. США. Вказував, що відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року по справі №15-рп/2011 Закон України «Про захист прав споживачів» розповсюджує свою дію як до підписання договору кредиту так і під час виконання сторонами його умов. Посилався на те, що згідно з ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах. В свою чергу, відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад 50% вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором. Зважаючи на те, що за підрахунками позивача відповідно до офіційного курсу валют НБУ станом на 20.08.2015 року сума заборгованості по процентам становить 228,16 грн., а пені 501 626,59 грн., що в 2199 разів перевищує розмір нарахованих процентів за споживчим кредитом, позивач [PERSON] звернувся до суду з даним позовом, в якому на підставі ст.ст. 11,18 ЗУ «Про захист прав споживачів» просив суд визнати недійсним п.3.6 кредитного договору №77.1/АК-01228.08.2 від 7 липня 2007 року. В судовому засіданні представник позивача вимоги позовної заяви підтримав, просив позов задовольнити на тій підставі, що п.3.6 кредитного договору є несправедливим для позивача та порушує його права як споживача банківських послуг. Представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що сторони були вільними у виборі контрагента, позивач був ознайомлений з умовами договору та повинен був зважити усі свої ризики. Крім того, до суду подав заяву про застосування строку позовної давності, який рахував з дня підписання позовної заяви (а.с. 86-87). Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав. Судом встановлено, що 07.07.2008 року між ВАТ «Родовід Банк», правонаступником якого є ПАТ «Родовід банк», та [PERSON] було укладено Кредитний договір №77.1/АК-01228.08.2, відповідно до умов якого банк відкрив позивачу відновлювальну кредитну лінію на загальну суму 12 801,99 дол. США для придбання автомобіля (а.с.6-15). Пунктом 1.5 кредитного договору визначено, що процентна ставка за кредитом встановлюється в розмірі 7,7 % річних. Відповідно до п. 3.6 кредитного договору за порушення строків повернення кредитів чи сплати процентів, позичальник зобов'язався сплачувати банку за кожний день прострочення пеню у розмірі 1,6 % від суми простроченої заборгованості. Як було встановлено у судовому засіданні, в серпні 2015 року ПАТ «Родовід Банк» звернувся до Подільського районного суду м. Києва з позовом до боржника [PERSON] та поручителя [PERSON] про солідарне стягнення з них 3882,15 дол. США заборгованості за кредитом, 10,34 дол. США процентів, 14 801,96 грн. плат за обслуговування кредиту, 501 626,59 грн. пені та 4083,85 грн. інфляційних втрат (а.с.33-37). Неспіврозмірність суми заборгованості по відсоткам 10,34 дол. США (що становить за курсом НБУ 228,16 грн.) та суми пені 501 626,59 грн., нарахованої ПАТ «Родовід Банк» при пред'явленні позову до [PERSON] про стягнення кредитної заборгованості (а.с. 16-24), спонукала позивача звернутися до суду з даним позовом. Разом з тим, його позовні вимоги не можуть бути задоволенні у зв'язку з наступним. Згідно п.6 ч.1 ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року по справі №15-рп/2011, Закон України «Про захист прав споживачів» розповсюджує свою дію як до підписання договору кредиту так і під час виконання сторонами його умов. За таких обставин, до правовідносин, що склалися між сторонами, застосовними є норми Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором. Як вбачається з наданих відповідачем розрахунків заборгованості позивача за кредитним договором, позивачу був наданий кредит у розмірі 12801,99 дол. США, при цьому позивач зобов'язаний був щомісячно вносити плати за кредитом орієнтовно в розмірі 335,80 дол. США в вересні 2008 року та 235,80 дол.США в липні 2015 року. Абсолютне значення подорожчання кредиту банком при підписанні кредитного договору визначено на рівні 15 580,45 дол. США. У випадку належного виконання позивачем своїх зобов'язань за кредитним договором він повинен був внести на повне погашення кредиту 29128,90 дол. США (а.с.13-15). При цьому, у зв'язку з неналежним виконанням умов договору, відповідно до п.3.6 кредитного договору, у банка виникло право нарахувати позивачу пеню у розмірі 1,6% від суми простроченої заборгованості за кожен день прострочення, що призвело до нарахування за період з 11 вересня 2013 року по 20 серпня 2015 року пені у розмірі 501626,59 грн. У конкретному випадку позивач [PERSON] оспорює пункт 3.6. кредитного договору з підстав перевищення розміру пені більш як на половину розміру кредиту. Співставлення розміру пені 501626,59 грн., що за курсом НБУ (1 дол. США дорівнює 22,0662 грн.) станом на день проведення розрахунків становить 22732,80 дол. США, з сумою отриманих кредитних коштів 12801,99 дол. США та сукупною вартістю кредиту 29128,90 дол. США, засвідчує, що дійсно розмір компенсації - пені, яку відповідач має на мені отримати у зв'язку з порушенням позивачем строку виконання зобов'язання, є непропорційно великим, оскільки перевищує 50% суми кредиту. За таких обставин, є підстави стверджувати про наявність підстав для визнання п.3.6 кредитного договору недійсним. Водночас, позовні вимоги [PERSON] про визнання п.3.6 кредитного договору №77.1/АК-01228.08.2 недійсним не можуть бути задоволенні у зв'язку з пропуском позивачем трирічного строку позовної давності. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права. Зважаючи на те, що кредитний договір було підписано позивачем 7 липня 2008 року, з цієї дати позивач міг довідатись про розмір пені, який він буде зобов'язаний сплатити у разі порушення строків виконання зобов'язання. Таким чином, саме з дати підписання кредитного договору суд рахує трирічний строк позовної давності, який сплинув 7 липня 2011 року. Відповідно до ст. ст. 257, 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Враховуючи ті обставини, що відповідачем заявлено про застосування строку позовної давності, а позивачем не наведено поважних причини пропуску строку звернення до суду за захистом порушеного права, на підставі ст.ст. 257, 267 ЦК України суд повинен відмовити у задоволенні позову. На підставі вищевикладеного, ст.ст. 11, 15, 16, 203, 215, 216, 257, 267, 1054 ЦК України, ст.ст. 11,18 Закону України «Про захист прав споживачів»,

Outcome: dismissed