Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-11 00:00:00

22.11.2018 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання грошових коштів спільною сумісною власністю подружжя, в якому просить визнати грошові кошти в сумі 391717 грн, які знаходилися на банківському рахунку [PERSON] , відкритий в АТ «Ощадбанк», об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та стягнути з відповідача [PERSON] на її користь Ѕ частину спільно нажитих грошових коштів в сумі 19585850 грн. та понесені судові витрати зі слати судового збору. Ухвалою судді від 12.12.2018 року справа прийнята до свого провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 22.04.2019 року права призначена до розгляду у судовому засіданні У судове засідання позивач та її представник не з`явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, звернулися з заявою щодо розгляду справи у їх відсутність. При розгляді справи по суті в минулих судових засідання позивач заявлені позовні вимоги підтримала, просить їх задовольнити. При розгляді справи по суті в минулих судових засіданнях представник позивача [PERSON] вважав заявлені позовні вимоги законними та обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню, оскільки грошові кошти були отримані відповідачем на власний рахунок під час перебування у шлюбі та ведення спільного господарства з позивачкою, про отримання грошових коштів позивачці стало відомо після розірвання шлюбу в листопаді 2018 року, коли вона розбирала документи, отриманні відповідачем грошові кошти є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а тому підлягають поділу між сторонами в рівних частках. Відповідач [PERSON] заявлені позовні вимоги не визнав, вважає, що отримані ним кошти пов`язані з втратою його працездатності, а тому є його особистою приватною, кошти отримані ним після припинення шлюбних відносин з позивачкою, витрачені на власні потреби, а саме тому, він просить у задоволенні позову відмовити. Представник відповідача просить у задоволенні позову відмовити, оскільки позивачем иа його представником не надано жодного належного доказу на підтвердження заявлених позовних вимог. Представник третьої особи до судового засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надав суду заяву щодо розгляду справи у його відсутність . Вислухавши пояснення сторін, пояснення свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , розглянувши матеріали провадження, з`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності і взаємозв`язку, виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Крім того, згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) та правових позицій, викладених в рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Бендерський проти України (заява № 22750/02 параграф 42) - відповідно до практики, яка відображає принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлині обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом. За вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин. Судом встановлено: 21.12.2002 року позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] уклали шлюб, від якого мають двох синів - неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , та малолітнього [PERSON] , [INFO] . Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 9 жовтня 2018 року шлюб між сторонами розірвано, рішення набрало законної сили 9 листопада 2018 року. Рішенням встановлено, що шлюбні відносини припиненні, але час припинення цих відносин рішенням суду не встановлений. Крім того, під час перебування у шлюбі з [PERSON] у [PERSON] народилося двоє дітей - син [PERSON] , [INFO] та донька [PERSON] , [INFO] , матір яких є громадянка [PERSON] , з якою відповідач після розлучення уклав повторний шлюб та зареєстрував своє батьківство відносно дітей [PERSON] та [PERSON] . Під час перебування шлюбі відповідач [PERSON] , з 2012 року перебував під диспансерним наглядом з приводу гіпертонічної хвороби та у зв`язку з погіршенням стану здоров`я отримав інвалідність 3 групи внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням служби цивільного заходу На підставі наказу Головного ДСНА України в Запорізькій області від 25.05.2018 року № 207 [PERSON] отримав одноразову грошову допомогу у розмірі 382860 грн на картковий рахунок № [NUMBER] у розмірі 382860 грн Відповідно до довідки № 132 від 12 лютого 2019 року на рахунок № [NUMBER] відкритий на ім`я [PERSON] в ЗОУ АТ «Ощадбанк» 30 травня 2018 року була перерахована сума грошової допомоги у розмірі 382860 грн. та 05.06.2018 року перерахована пенсія у розмірі 9804, 34 грн. 04.07.2017 року [PERSON] у відділенні АТ «Ощадбанк» отримав на руки готівкою 391717 грн., зазначений факт був прихований від позивачки, кошти частково витрачені на власні потреби. У серпні 2018 року, після відпочинку відповідача у Щасливцево, на який він узяв своїх дітей від [PERSON] та гр. [PERSON] з двома дітьми, позивачка [PERSON] від своїх дітей довідалася про наявність у чоловіка іншої жінки та двох дітей, у зв`язку з чим звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, а дізнавшись про факт отримання відповідачем грошових коштів - з зазначеним позовом про поділ спільного майна. Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Стаття 57 СК України дає визначення майна, яке належить до особистої приватної власності кожного з подружжя. Зокрема частиною п`ятою вказаної норми закону передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов`язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них. Як встановлено судом, частина коштів, яка є предметом спору складається із виплат по соціальному страхуванню у зв`язку з захворюванням, пов`язаного з проходженням служби цивільного захисту , отриманою відповідачем відповідно до підпункуту 2 пункту 2 Порядку та умови виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), травми або поранення, захворювання чи інвалідності осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту» від 11 липня 2007 року № 908, таким чином. кошти, отримані відповідачем не відносяться до страхових сум одержаних за обов`язковим особистим страхуванням та відшкодування моральної шкоди, а тому на спірні кошти розповсюджується режим спільної сумісної власності подружжя. Доводи відповідача щодо отримання відповідачем зазначених коштів під час припинення шлюбних відносин між сторонами суд відкидає, оскільки належними доказами, дослідженими у судовому засіданні не спростовано презумпцію шлюбних відносин у зареєстрованому шлюбі, режим окремого проживання подружжя у визначеному ст.119 СК України порядку між сторонами не встановлювався, сам відповідач [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що він робив усе можливе, щоб дружина не догадувалася про наявність у нього інших дітей та жінки; мати відповідача -свідок [PERSON] суду пояснила, що навіть коли позивачка прийняла рішення про розірвання шлюбу, її син [PERSON] відповів, що він погодиться на розірвання шлюбу, але усю відповідальність за це рішення перед родиною повинна дружина узяти виключно на себе. На підставі викладеного, суд вважає, що заявлені вимоги про поділ грошових коштів нажитих під час перебування у шлюбі, законні та обґрунтовані, підтверджені дослідженими у судовому засіданні доказами, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі. Крім того, на підставі ст. 141 СК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивачки понесені нею судові витрати по сплаті судового збору.

Outcome: approved