Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-20 00:00:00

22.03.2002 року [PERSON] звернулась до Київського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], в якому просить визнати договір позики №1192 від 14.03.2001 року та договір застави №1193 від 14.03.2001 року, укладені між нею та [PERSON] недійсними; визнати договір дарування № 5090 між [PERSON] та [PERSON] недійсним; визнати договір купівлі-продажу від 26.12.2001 року між [PERSON] та [PERSON] недійсним. При цьому позивач [PERSON] посилається на те, що боргові зобов'язання за договором позики належать не їй, а сину [PERSON], який просив позивача про укладення вказаних угод. Позивач стверджує, що ніяких грошей не отримувала, а насправді гроші були передані [PERSON] її сину [PERSON], а договір позики є фіктивним. 14.08.2001 року [PERSON] звернулась до Іллічівського районного суду м. Одеси з позовом та уточнивши вимоги просить визнати за нею право власності на ? частину житлового будинку [ADDRESS]; зняти арешт з вказаної частини житлового будинку; зобов'язати начальника відділу паспортно-реєстраційної та міграційної роботи Київського РВ ОМУ УМВС України в Одеській області виписати [PERSON] з житлового будинку [ADDRESS], а також стягнути з [PERSON] всі судові витрати. При цьому [PERSON] посилається на те, що 14.03.2001 року між нею та [PERSON] було укладено договір позики, за яким [PERSON] взяла у неї в борг 58000 грн. та зобов'язалась повернути вказану суму до 14.04.2001 року, однак зазначені зобов'язання виконані не були, в зв'язку з чим [PERSON] бажає переоформити 1/2 частину жилого будинку [ADDRESS], що належить [PERSON] та є предметом договору застави на забезпечення зобов'язань за договором позики, на своє ім'я. 15.08.2002 року [PERSON] звернулась до Іллічівського районного суду м. Одеси з позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги, до [PERSON] та [PERSON] та просить визнати договір дарування №5090 від 14.11.2001 року між [PERSON] та [PERSON] укладеним; визнати договір купівлі-продажу №8-3935 від 26.12.2001 року між [PERSON] та [PERSON] укладеним, а також визнати за нею право власності на будинок [ADDRESS]. Вказані вимоги за клопотанням представника [PERSON] ухвалою суду від 21.02.2014 року залишено без розгляду. 25.06.2002 року [PERSON] звернулась до Київського районного суду м. Одеси з зустрічним позовом до [PERSON], третя особа на стороні відповідача [PERSON], в якому просить зобов'язати [PERSON] та [PERSON] не чинити їй перешкод в здійсненні права власності на будинок [ADDRESS], а також просить стягнути з відповідача та третьої особи моральну шкоду в сумі 35000 грн. При цьому позивач за зустрічним позовом [PERSON] посилається на те, що вона 26.12.2001 року купила у [PERSON] 1/2 частину житлового будинку з надвірними спорудами, розташований по [ADDRESS], в якому з лютого 2002 року проживає разом з родиною. [PERSON] стверджує, що вона є добросовісним набувачем, а незаконні дії [PERSON] та [PERSON] спричинили накладення арешту на будинок та заборон, порушили право власності [PERSON], створили перешкоди в користуванні ним, внаслідок чого їй спричинено моральну шкоду, в тому числі і внаслідок погіршення стану здоров'я доньки. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 26.06.2003 року цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання договорів позики, застави, дарування та купівлі-продажу недійсними, виселення та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні, володіння власністю та стягнення моральної шкоди, об'єднано з цивільною справою за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу та визнання прва власності на домоволодіння та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON], та [PERSON] про визнання договорів укладеними та визнання права власності на будинок. Позивач [PERSON] в судових засіданнях протягом 2002-2004 років приймала участь у справі, підтримувала свої позовні вимоги. Після відновлення провадження 28.11.2013 року позивач [PERSON] неодноразово до судового засідання не з'явилась, повідомлялась належним чином, на лист суду з пропозицією визначитись з позовними вимогами та виказати свою думку стосовно розгляду справи від 24.01.2014 року відповіді не надала. З урахуванням тривалого розгляду справи суд вважає можливим провести розгляд справи у відсутність [PERSON] на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Відповідач за позовом [PERSON] та позивач за своїм позовом [PERSON] протягом розгляду справи Київським районним судом м. Одеси до судового засідання не з'явилась. Після відновлення провадження у справі судом встановлено, що [PERSON] померла [INFO] та до участі в справі залучено її правонаступника - сина [PERSON], що вбачається з копії спадкової справи №4/2013 /т.2 а.с.135-173/, який до судового засідання не з'явився, повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Відповідач та позивач за зустрічним позовом [PERSON] до судового засідання не з'явилась. Представник [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги [PERSON] не визнала, підтримала зустрічні вимоги [PERSON], які просить задовольнити, про що надала відповідну заяву. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні 12.02.2014 року позовні вимоги [PERSON] не визнала, просила в задоволенні позову відмовити, в подальшому до судового засідання не з'явилась, надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність. Відповідач [PERSON] в ході розгляду справи в 2002-2003 роках приймав участь у справі, позовні вимоги [PERSON] визнавав, після відновлення провадження 28.11.2013 року судом з'ясовано, що відповідач [PERSON] помер [INFO] та спадкова справа щодо його майна не заводилась, що вбачається з відповіді Третьої Одеської державної нотаріальної контори від 10.02.2014 року №571/01-16 /т.2 а.с.126/. Відповідач [PERSON] за весь час розгляду справи до судового засідання не з'явився, повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. 07.05.2002 року відповідач [PERSON] надав до суду письмові пояснення за позовом, в яких зазначив, що в зв'язку з тим, що в позові [PERSON] до нього немає ніяких вимог, він просить визнати його неналежним відповідачем у справі, а його з [PERSON] відносини позики не мають нічого спільного з угодами, зазначеними в позові [PERSON] Відповідач за зустрічним позовом [PERSON] - [PERSON] протягом розгляду справи до судового засідання не з'явився, повідомлявся належним чином. 17.07.2002 року надав до суду заяву, в якій просив розглядати справу у його відсутність та зазначив, що довіряє представляти свої інтереси [PERSON] Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як встановлено у судовому засіданні, 14.03.2001 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], згідно з яким [PERSON] позичила у [PERSON] гроші у сумі 58000,00 грн. до чотирнадцятого квітня 2001 року. Пунктом 3 вказаного договору передбачено, що якщо [PERSON] не виплатить позичені гроші в строк більше як три календарні дні, то вона зобов'язана переоформити майно, надане у вигляді застави по цьому договору на користь [PERSON] за свій рахунок не пізніше однієї календарної неділі /т.1 а.с.23/. Згідно з договором застави, посвідченим 14.03.201 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], [PERSON] заклала [PERSON] 1/2 частину житлового будинку з надвірними спорудами під [ADDRESS], з метою забезпечення своєчасного виконання договору позики, посвідченого [PERSON], приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 14.3.2001 року за реєстром №1192, згідно якого заставодержатель надав заставодавцю позику в сумі 58000 грн. /т.1 а.с.22/. 15.03.2001 року складено Графік погашення позики, в якому зазначено, що [PERSON] отримав від імені [PERSON] відповідно до договору позики від 14.03.2001 року (реєстр.№1192), а [PERSON] видав суму в розмірі 9750 доларів США від імені [PERSON] під забезпечення за договором застави від 14.03.2001 року (реєстр.№1193) на строк 6 місяців з щомісячною виплатою, встановленою графіком. Вказаний документ складений в простій письмовій формі та підписаний [PERSON] та [PERSON] Крім того, у вказаному документі зазначено, що фактично виплачено 375 доларів США, що засвідчено підписом [PERSON] у відповідній графі /т.1 а.с.24/. Рішенням Іллічівського районного суду м. Одеси від 28.09.2001 року позов [PERSON] задоволено та визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS], зобов'язано начальника відділу паспортно-реєстраційної та міграційної роботи Київського РВ УМВС України в Одеській області виписати [PERSON] з вказаного будинку /т.1 а.с.200/. В подальшому, як вбачається з договору дарування, 14.11.2001 року посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв в дар 1/2 частину жилого будинку з відповідною частиною надвірних та господарських будівель та споруд під [ADDRESS] /т.1 а.с.17/. Відповідно до договору купівлі-продажу, 26.12.2001 року посвідченого державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори Драло Г.Л., [PERSON] продав, а [PERSON] купила 1/2 частину житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться в [ADDRESS], та зареєстровано в МБТІ на підставі вказаного договору 27.12.2001 року /т.1 а.с.47/. Ухвалою Одеського апеляційного суду від 26.02.2002 року задоволено апеляційну скаргу [PERSON] та рішення Іллічівського районного суду м. Одеси від 28.09.2001 року скасовано, а справу направлено до Київського районного суду м. Одеси для розгляду судом першої інстанції /т.1 а.с.222-223/. Зазначену справу ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 26.06.2003 року об'єднано з цивільною справою за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання договорів позики, застави, дарування та купівлі-продажу недійсними, виселення та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні, володіння власністю та стягнення моральної шкоди. Позивач [PERSON] з приводу вибуття з її власності 1/2 частини житлового будинку з надвірними спорудами під [ADDRESS] зверталась до правоохоронних органів за захистом своїх прав, в зв'язку з чим було порушено кримінальну справу. Постановою начальника СВ СУ УМВС України в Одеській області від 15.05.2003 року кримінальна справа №012002000100 за фактом шахрайських дій відносно майна гр. [PERSON] за ознаками ст. 190 ч. 4 КК України провадженням закрити за відсутністю події злочину /и.1 а.с.169-142/. Постановою судді Приморського районного суду м. Одеси Федусик В.В. від 26.11.2003 року вказану постанову від 15.05.2003 року скасовано та направлено матеріали прокурору Одеської області для відновлення слідства /т.1 а.с.364/. Згідно з довідкою судді Київського районного суду м. Одеси Галія С.П. від 15.08.2012 року, наданої по матеріалам кримінальної справи, [PERSON] в період досудового слідства визнана потерпілою по кримінальній справі [PERSON] за ч. 1 ст. 255; ч. 4 ст. 28, ч.4 ст.190; ч.4 ст.28, ч. 2 ст.15, ч.4 ст.190; ч.4 ст.28, ч.3 ст.209; ч.4 ст. 28, ч.1 ст.162; ч.4 ст.28, ч.5 ст.186 КК України; [PERSON] по ч.1 ст.255; ч.2 ст.27, ч.4 ст.28, ч.2 ст.15, ч.4 ст.190; ч.2 ст.27, ч.4 ст.28, ч.4 ст.190; ч.2 ст.27, ч.4 ст.28, ч.1 ст.162; ч.2 ст.27, ч.4 ст.28, ч.5 ст.186 КК України; [PERSON] по ч.1 ст.255; ч.2 ст.27, ч.4 ст.28, ч.4 ст.190; ч.2 ст.27, ч.4 ст.28, ч.3 ст.209; ч.4 ст.186, ч.3 ст.289 КК України; [PERSON] по ч. 1 ст. 255; ч.2 ст.27, ч. 4 ст. 28, ч.4 ст.190; ч.2 ст.27, ч. 4 ст. 28, ч.1 ст.162; ч.2 ст.27, ч. 4 ст. 28, ч.3 ст.209 КК України; [PERSON] по ч. 1 ст. 255; ч.2 ст.27, ч. 4 ст. 28, ч.4 ст.190 КК України; ч.2 ст.27, ч. 4 ст. 28, ч.2 ст.15, ч.4 ст.190 КК України; [PERSON] по ч. 1 ст. 255; ч.2 ст.27, ч. 4 ст. 28, ч.4 ст.190; ч.2 ст.27, ч.4 ст.28, ч.3 ст.209 КК України; [PERSON] ч.2 ст.27, ч. 4 ст. 28, ч.2 ст.15, ч.4 ст.190 КК України; [PERSON] по ч.2 ст.27, ч. 4 ст. 28, ч.2 ст.15, ч.4 ст.190 КК України; [PERSON] по ч.2 ст.27, ч. 4 ст. 28, ч.2 ст.15, ч.4 ст.190 КК України; [PERSON] ч.2 ст.27, ч. 4 ст. 28, ч.2 ст.15, ч.4 ст.190; ч.2 ст.27, ч. 4 ст. 28, ч.4 ст.190 КК України; [PERSON] по ч.2 ст.27, ч. 4 ст. 28, ч.4 ст.190; ч.2 ст.27, ч.4 ст.28, ч.3 ст.209 КК України; [PERSON] по ч.1 ст.255; ч.4 ст.190; ч.3 ст.209, ч.2 ст.27, ч.5 ст.186 КК України; [PERSON] по ч.1 ст.255; ч.2 ст.27, ч. 4 ст. 28, ч.2 ст.15, ч.4 ст.190 КК України; [PERSON] по ч. 4 ст.190; ч.2 ст.27, ч.2 ст. 209; ч.2 ст.358; ч.2 ст. 27, ч.3 ст. 358 КК України; [PERSON] по ч.3 ст.289 КК України /т.2 а.с.12/. При цьому згідно з обвинувальним висновком вказані особи обвинувачуються в тому числі, що на початку 2001 року [PERSON] вступив в попередню злочинну змову з [PERSON], [PERSON], [PERSON] та невстановленими слідством особами, відвівши їм ролі безпосередніх виконавців злочину, спрямованого на незаконне заволодіння шахрайським шляхом 1/2 частини житлового будинку [ADDRESS], що належить [PERSON], шляхом омани та зловживання її довірою, а в подальшому здійснення легалізації (відмивання) доходів, отриманих злочинним шляхом та незаконного заволодіння чужим майном, що знаходилось у вказаному будинку. Вказану кримінальну справу відповідно до постанови Київського районного суду м. Одеси від 09.10.2013 року направлено ГСУ МВС України через Генеральну прокуратуру України для організації та проведення додаткового розслідування /т.2 а.с.43-116/. Суду надано довідку станом на 26.02.2002 року, видану головою УКО-2 Київської райадміністрації, про те, що [PERSON] дійсно прописана та проживає за адресою: [ADDRESS], разом з чоловіком [PERSON] та донькою [PERSON] /т.1 а.с.204/. Судом досліджено Державний акт на право власності на земельну ділянку, серії ОД №189176, виданий 18.11.2008 року, з якого вбачається, що [PERSON] на підставі рішення Одеської міської ради від 15.10.2002 року №650-ХХІV є власником земельної ділянки площею 0,0704 га у межах згідно з планом, розташованої по [ADDRESS]. Цільове призначення: будівництво та обслуговування жилого будинку і господарських будівель /т.2 а.с.190/. Таким чином на даний час і спірна частина домоволодіння, і земельна ділянка зареєстровані за [PERSON] на підставі чинних на даний час правовстановлюючих документів. При зверненні до суду з позовом [PERSON] посилалась на ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР, ст. ст. 374-376 ЦК УРСР та ст. 48 Закону України «Про власність». Згідно з ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР в редакції, чинній на час укладення угоди між [PERSON] та [PERSON], якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Положення статей 374-376 ЦК УРСР стосуються оформлення договору позики та його заперечення, а ст. 48 Закону України «Про власність» у чинній на той час редакції встановлює загальні положення щодо захисту права власності громадян. Відповідно до ч. 1 ст. 20 Закону України «Про заставу» заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Згідно з ч. 1 ст. 6 ЦК УРСР в редакції, чинній на час укладення угоди між [PERSON] та [PERSON], захист цивільних прав здійснюється в установленому порядку судом, арбітражем або третейським судом шляхом: визнання цих прав; відновлення становища, яке існувало до порушення права, і припинення дій, які порушують право; присудження до виконання обов'язку в натурі; компенсації моральної шкоди; припинення або зміни правовідношення; стягнення з особи, яка порушила право, завданих збитків, а у випадках, передбачених законом або договором, - неустойки (штрафу, пені), а також іншими засобами, передбаченими законом. Таким чином, проаналізувавши змінені позовні вимоги [PERSON] про визнання за нею права власності на спірну частину домоволодіння та надані докази, суд приходить до висновку про необґрунтованість вказаних позовних вимог з урахуванням обраного способу захисту прав. Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК УРСР в редакції, чинній на час укладення угоди між [PERSON] та [PERSON], позичальник вправі заперечувати договір позики за його безгрошовістю, доводячи, що гроші або речі в дійсності зовсім не одержані ним від позикодавця або одержані у меншій кількості, ніж зазначено в договорі. Згідно з ч. 1 ст. 57 ЦК УРСР в редакції, чинній на час укладення угоди між [PERSON] та [PERSON], угода, укладена внаслідок обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною, а також угода, яку громадянин був змушений укласти на вкрай невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин, може бути визнана недійсною за позовом потерпілого або за позовом державної чи громадської організації. Стороною позивача [PERSON] суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження вимог щодо недійсності договору позики. Так, позивачем не доведено ані неотримання нею грошових коштів, оскільки в договорі позики зазначено, що [PERSON] позичила у [PERSON] гроші у сумі 58000 грн., ані укладення угоди внаслідок обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною тощо. Посилання позивача [PERSON] на графік погашення позики, погоджений [PERSON] та [PERSON], як на доказ того, що гроші за договором позики були отримані [PERSON], суд не приймає до уваги, так як суми грошових коштів, зазначені в договорі позики та в графіку погашення позики істотно відрізняються, в зв'язку з чим суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог [PERSON] в цій частині. Стосовно вимог [PERSON] щодо визнання недійсними договорів, укладених між [PERSON] та [PERSON] та між [PERSON] та [PERSON], стосовно відчуження частини спірного домоволодіння, суд вважає вказані вимоги недоведеними. Окрім того, [PERSON] не є стороною вказаних угод. Зустрічні позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що в ході розгляду справи за позовом [PERSON] за її клопотанням був накладений арешт на спірну частину домоволодіння та заборонено вчиняти будь-які дії на земельній ділянці. Відповідно до ч. 2 ст. 48 Закону України «Про власність» власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння, і відшкодування завданих цим збитків. Згідно з ч. 1 ст. 440-1 ЦК УРСР моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Відповідно до ч. 2 ст. 440-1 ЦК УРСР розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати. Позивачем за зустрічним позовом [PERSON] суду надано розрахунок моральної шкоди [PERSON] здійснений 25.06.2002 року на загальну суму 35000 грн. /т.1 а.с.45/. При цьому [PERSON] зазначає, що моральна шкода полягає в: порушенні права власності; незручностях, пов'язаних з потребою орендувати квартиру; хвилюваннях в зв'язку з відсутністю можливості займатися ремонтом та благоустроєм у власному будинку; порушенням нормального життєвого устрою та неможливістю встановлення контактів з сусідами; нервозність та порушення відносин в родині; тривога, пов'язана з загостренням хвороби доньки; нервове потрясіння, пов'язане з поданням позову [PERSON] Пунктом 5 Постанови №4 від 31.03.1995 року Пленуму Верховного суду України передбачено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. За таких обставин, дослідивши надані стороною [PERSON], докази суд приходить до висновку щодо недоведеності вимог про усунення перешкод та відшкодування моральної шкоди, оскільки встановлені судом обставини не дають підстав вважати, що [PERSON] та [PERSON] створені перешкоди в здійсненні права власності та спричинено моральну шкоду [PERSON] Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Таким чином, проаналізувавши надані докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON], зустрічні позовні вимоги [PERSON] та позовні вимоги правонаступника [PERSON] - [PERSON] не підлягають задоволенню, так як необґрунтовані та недоведені.

Outcome: dismissed