Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-01 00:00:00

23 грудня 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати [PERSON] такою, що втратила права користування житлом за адресою: вул.Миру, 97 м.Татарбунари Одеської області. В обґрунтування вимог позивач зазначив, що він є власником будинку, який належить йому на праві приватної власності. Окрім нього, його сина, невістки та старшої доньки, з жовтня 2000 року зареєстрована молодша донька [PERSON], [INFO]. Зазначив також, що відповідач виїхала із вказаного житла 10 грудня 2008року, протягом останніх восьми років не мешкає за адресою реєстрації, її фактичне місце проживання позивачу не відоме. Між тим у звязку з реєстрацією відповідача у будинку [PERSON], він вимушений нести додаткові витрати на сплату комунальних послуг. Посилаючись на те, що реєстрація [PERSON] у будинку позивача порушує його право власника, він позбавлений можливості розпоряджатися ним на власний розсуд, вирішити питання щодо зняття доньки з реєстрації у позасудовому порядку не вбачається можливим, позивач вважав, що є підстави для позбавлення [PERSON] права користування житловим будинком судом. Позивач, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявився. Подав через канцелярію суду заяву, в якій вимоги підтримав та просив їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. В судове засідання відповідач, належним чином сповіщена про дату, час та місце розгляду справи, повторно не зявилася. Про причини неявки суд не попередила. Суд, у звязку з повторною неявкою відповідача та неповідомленням про причини неявки в судове засідання, зі згоди позивача ухвалює заочне рішення у справі в порядку, визначеному главою 8 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України). Перевіривши матеріали справи та дослідивши наявні письмові докази, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню з огляду на таке. Судом встановлено, що [PERSON] є єдиним власником житлового будинку з надвірними спорудами жилою площею 43,5 кв.м. та загальною площею 81,6 кв.м., який знаходиться за адресою: вул.Миру, 97 м.Татарбунари Одеської області, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.а.с.8,9). Зі змісту довідки виконкому Татарбунарської міської ради Одеської області №2345 від 21.12.2016 року слідує, що позивач зареєстрований та проживає в [INFO] та до складу його сімї входять його син [PERSON], 1990року народження, невістка [PERSON], 1990року народження, а також дві доньки [PERSON], 1981року народження, та [PERSON], 1984року народження (а.с.3). З відомостей відділу з питань реєстрації виконавчого комітету Татарбунарської міської ради Одеської області вбачається, що [PERSON], [INFO], зареєстрована за адресою: [INFO] (а.с.13). Вирішуючи цивільно-правовий спір, що виник між сторонами, суд виходить з такого. Кожна особа, згідно з ч.1 ст.15 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною 2 ст.16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів, до яких, зокрема належить припинення дії, яка порушує право (п.3 ч.2 ст.16 ЦК). За ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право членів сім'ї власника житлового приміщення на користування та підстави позбавлення такого права визначені положеннями статті 405 ЦК України. Так, відповідно до ч.1 ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону, що є особистим сервітутом у розумінні частини 1 ст.401 цього Кодексу. Згідно з ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже, якщо інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що у свою чергу є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється, окрім іншого, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. З наведених норм законодавства слідує що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. При цьому подальше зняття з реєстрації здійснюється, зокрема, на підставі рішення про позбавлення особи права користування житловим приміщенням. Зазначене узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду України (далі - ВСУ) та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (далі - ВССУ), викладеними у постанові ВСУ від 16.01.2012року у справі №6-57цс11 та у п.39 постанови Пленуму ВССУ від 07.02.2014року №5. З урахуванням того, що відповідач є членом сім'ї [PERSON], при цьому не проживає у житловому приміщенні більше восьми років, що створює йому перешкоди у розпорядженні нерухомим майном, зокрема, негативно впливає на можливість здійснити відчуження будинку, беручи до уваги те, що реєстрація [PERSON] у будинку позивача призводить до необхідності понесення ним додаткових витрат зі сплати комунальних витрат, які відповідач не компенсує, суд вважає, що є підстави для захисту майнових прав власника шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила права користування будинком. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого. Відповідно до ст.79 Цивільного процесуального кодексу (далі ЦПК) України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Частиною 1 ст. 88 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Судом встановлено, що при подачі позову, позивач сплатив судовий збір у розмірі 551 грн.20коп. (а.с.1). Докази на підтвердження понесення позивачем інших витрат в матеріалах справи відсутні. За таких обставин, сплачений [PERSON] судовий збір у розмірі 551грн.20коп., підлягає стягненню з відповідача на його користь. З огляду на викладене,

Outcome: approved