Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-29 00:00:00

22.10.2018 року [PERSON] звернувся до суду із заявою «Про встановлення факту, що має юридичне значення», із залученням до участі у справі в якості заінтересованої особи - Нововодолазького РВ ДРАЦС ГТУЮ у Харківській області (вхідний № 5088/18-вх), на обґрунтування якого зазначив, що громадянка України [PERSON] , [INFO] , є його матір`ю, яка постійно проживала в місті [ADDRESS] за адресом: [ADDRESS] ,- та у 2010 році виїхала у гості до родичів на територію республіки Абхазії, де [INFO] в селі Река Очамчирського району у віці 75 років померла від гострої серцево-судинної недостатності. На час звернення заявника із заявою до суду Державний реєстр актів цивільного стану громадян не містить інформацію щодо актового запису про її смерть, оскільки факт смерті матері не визнається Україною як державою, що створює для нього певні труднощі та непорозуміння. На своє звернення у липні 2018 року до Нововодолазького РВ ДРАЦС ГТУЮ у Харківській області щодо внесення у відповідний Державний реєстр інформацію щодо її смерть та видачі свідоцтва про смерть, йому відмовлено, про що свідчить лист № 654-15.27-04-04 від 27.07.2018 року. Зазначив, що Абхазія є автономною республікою у складі Грузії, яка з 1993 року де-факто перебуває під контролем самопроголошеної Республіки Абхазії, не визнана країнами світу та вважається окупованою територією. ЇЇ правосуб`єктність та органів влади цього регіону не визнається Україною, а тому остання на її території посольств та консульських представництв не має, через що він не може надати до органу державної реєстрації актів цивільного стану відповідні належні документи на підставі яких можливо було б внесення відомостей про смерть його матері до відповідного реєстру. В той же час, зі свідоцтва про смерть, виданого 02.03.2010 року Очамчирським районним РАЦС республіки Абхазії, вбачається, що [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] в селі Река Очамчирського району республіки Абхазії в віці 75 років, причина смерті: гостра серцево-судинна недостатність. Просив встановити факт смерті [PERSON] , [INFO] , зареєстрованої на час смерті за адресом: [ADDRESS] ; місце смерті: село Река Очамчирського району Республіки Абхазія; дата смерті - [INFO] у віці 76 років; причина смерті: гостра серцево-судинна недостатність. Заявник [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце засідання повідомлявся належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки суд не повідомив, але скористалась правом, наданим йому частиною 1 статті 58 зазначеного кодексу, щодо участі у судовому процесі через представника адвоката Герасименя О. Ю. Представник заявника - адвокат Герасименя О. Ю., що діє за ордером від 09.01.2019 року (серії ХВ № 76741), виданим на підставі договору про надання правової допомоги, укладеного 09.01.2019 року між ним та [PERSON] , а також свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю № 775, виданого 30.07.2010 року Полтавською обласною кваліфікаційно-дисциплінарною комісією адвокатури згідно рішення № 12, у судове засідання також не з`явився, про дату, час і місце засідання повідомлявся належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, однак надав заяву, зареєстровану за вхідним № 2110/19-вх від 21.03.2019 року, в якій просив справу розглянути за його відсутності та відсутності заявника, задовольнивши їх вимоги повністю (а. с. 35, 36, 37, 52). Представник заінтересованої особи Нововодолазького РВ ДРАЦС ГТУЮ у Харківській області у судове засідання теж не з`явився, про дату, час і місце засідання повідомлявся належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки суд не повідомив, однак начальник відділу надіслав лист, зареєстрований за вхідним № 2072/19-вх від 20.03.2019 року, в якій вони просили справу розглядати за відсутності їх представника (а. с. 51). Відповідно до змісту частини 1 статті 58 Цивільного процесуального кодексу України сторона може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника, а згідно частини 1 статті 223 цього ж кодексу неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Крім того, на підставі частини 3 статті 211 зазначеного вище кодексу особи, які беруть участь у справі, мають право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Про наявність такого клопотання у представників заявника та заінтересованої особи свідчать їх відповідні заява та лист, долучені до матеріалів справи. За таких обставин, приймаючи до уваги те, що підстав для визнання необхідним давання учасниками справи особистих пояснень не має, суд вважає за можливе розглянути справу у їх відсутність. Здійснюючи правосуддя на засадах змагальності й рівності учасників судового процесу перед законом і судом, всебічно, повно, об`єктивно, справедливо, неупереджено та своєчасно з`ясувавши всі обставини справи і всі фактичні данні в межах заявлених вимог, що мають значення для вирішення справи за суттю й на які заявник та його представник посилались як на підставу своїх вимог, перевіривши їх доказами, отриманими відповідно до правил цивільного процесуального кодифікованого закону й безпосередньо дослідженими у судовому засіданні, що відповідають вимогам закону про їх належність, допустимість, достовірність та достатність, а саме: дослідивши письмові докази у справі,- суд вважає, що заява підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Так, пунктом 160 частини 1 Указу Президента України «Про реорганізацію місцевих загальних судів» № 451/2017 від 29.12.2017 року шляхом реорганізації (злиття) Валківського районного суду, Коломацького районного суду та Нововодолазького районного суду Харківської області утворено Валківський окружний суд у Валківському, Коломацькому та Нововодолазькому районах Харківської області із місцезнаходженням у містах Валках, селищі міського типу Новій Водолазі та селі Різуненковому Коломацького району Харківської області. За змістом пункту 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року районні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію. Оскільки на цей час Валківський окружний суд свою діяльність не розпочав, справа перебувала на розгляді належного суду. Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить з того, що завданням цивільного судочинства, визначеним у частині 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України, є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тому згідно частини 1 статті 4 цього ж нормативно-правового акту, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Отже, суд відповідно до приписів частини 1 статті 13 цивільного процесуального кодифікованого закону України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. При цьому частиною 1 статті 77 вказаного нормативно-правового документа визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. У відповідності до припису частини 3 статті 12 та частини 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу. Одночасно із цим, згідно частини 2 статті 77 та частини 1 статті 82 цивільного процесуального кодифікованого закону України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Таким чином, у ході розгляду справи в межах заявлених вимог та зазначених і доведених обставин, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини, що мають значення для вирішення справи за суттю. Як убачається зі Свідоцтва про народження (серії [NUMBER] ), повторно виданого (поновленого) 01.02.1990 року відділом ЗАГС міста Очамчира Абхазія, [PERSON] народився [INFO] в селі Река Очамчирського району Абхазскої РСР, про що в книзі реєстрації актів про народження 11.11.1965 року зроблено запис за № 774, та його батьками зазначені [PERSON] [PERSON] та [PERSON] (а. с. 18). Згідно із свідоцтвом про право власності на житло, виданого на підставі розпорядження № 801 від 18.01.2000 року Центром (відділом) приватизації державного житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради, квартира [ADDRESS] , належить на праві спільної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а. с. 61). З технічного паспорта, виготовленого станом на 12.07.2017 року Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради, вбачається, що квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а. с. 62 - 63). Відповідно до копії паспорту громадянина України (серії [NUMBER] ), виданого Ленінським РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області 16.10.2008 року, [PERSON] народився [INFO] в селі Рєка Очамчирського району, Абхазія, та зареєстрований за адресом: [ADDRESS] (а. с. 6). Згідно зі свідоцтвом про смерть (серії [NUMBER] ), виданого ЗАЦС Очамчирського районну республіки Абхазія 02.03.2010 року, [PERSON] , померла [INFO] у віці 76 років в селі Река Очамчирського району республіки Абхазія, про що 02.03.2010 року в Книзі реєстрації актів про смерть зроблено запис за № 39, Причина смерті: гостра серцево-судинна недостатність (а. с. 8). З відповіді Нововодолазького районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області на звернення [PERSON] , зареєстрованої за вихідним № 654-15.27-04-04 від 27.07.2018 року, йому відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті [PERSON] у зв`язку із невідповідністю пред`явленого документа формі, визначеній діючим законодавством України, та внаслідок її реєстрації в селі Река на території Абхазії (а. с. 10). Отже, з наведеного суд робить висновок про те, що заявник [PERSON] дійсно мешкає у Нововодолазькому районі Харківської області, є сином померлої [INFO] у віці 76 років в селі Река Очамчирського району, що є територією Абхазії, [PERSON] , про що свідчить відповідне свідоцтво про смерть, видане органами невизнаної самопроголошеної республіки, а тому є таким, що не створює правових наслідків на території нашої держави. Крім того, померла має власність на території України, що є спадковою масою для її спадкоємців. Під час розгляду заяви [PERSON] суд виходить з того, що з огляду на приписи пункту 5 частини 2 статті 293 та частини 1 статі 315 Цивільного процесуального кодексу України встановлення фактів, що мають юридичне значення, здійснюється судом в порядку окремого провадження. Положення частини 1 статті 293 вказаного цивільного процесуального кодифікованого закону України передбачають, що окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Частиною 1 статті 315 Цивільного процесуального кодексу України визначений перелік фактів, які підлягають встановленню в порядку окремого провадження, в тому числі й факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті (пункт 8 цієї норми права). Одночасно із цим, Пленум Верховного Суду України у пункті 1 своєї Постанови № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» (із змінами та доповненнями) звертає увагу судів на те, що відповідно до вимог цивільного процесуального законодавства в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: - згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; - чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; - заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; - встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Також, Верховний Суд України в пункті 13 цієї ж постанови роз`яснив, що заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються ним за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобов`язаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин. Факт смерті [PERSON] 31.01.2010 року заявник обґрунтовує свідоцтвом про смерть (серії [NUMBER] ), виданим Записом актів цивільного стану Очамчирського районну республіки Абхазія 02.03.2010 року (а. с. 8). З огляду на міжнародно-правові відносини, Абхазія є частиною Грузії, однак де-факто перебуває під контролем самопроголошеної Республіки Абхазія за військової підтримки Росії та де-юре є автономною республікою у складі Грузії, тимчасово окупованою Росією для підтримки сепаратистського уряду. Одночасно із цим, її правосуб`єктність на міжнародній арені частково визнана деякими державами членами ООН (Росією, [PERSON] , Наурою, Південною Осетією, Нікарагуа, Народною Корейською Республікою тощо). Україною самопроголошена Республіка Абхазія як незалежна держава не визнана, а тому документи, видані установами, розташованими на її території, не створюють певних правових наслідків для нашої держави. Вказана інформація є загальновідомою, а тому відповідно до змісту частини 3 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України не потребує доказування. Отже, іншого порядку, крім судового, для встановлення зазначеного вище юридичного факту, а саме факту смерті особи на території самопроголошеної,з точки зору України, Республіки Абхазії діючим національним законодавством не передбачено. Статтею 55 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року Законом № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями), визначено, що права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до частин 1 та 2 статті 124 Основного Закону нашої держави делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Рішенням Конституційного Суду України № 9-зп від 25.12.1997 року (справа за зверненнями жителів міста Жовті Води) визначено, що частину 2 статті 124 Конституції України необхідно розуміти так, що юрисдикція судів, тобто їх повноваження вирішувати спори про право та інші правові питання, поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. З урахуванням конституційного положення про те, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами, юрисдикція яких поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (стаття 124 Конституції України), судам підвідомчі всі спори про захист прав і свобод громадян. Зміни до Конституції України, запроваджені Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» № 1401-VIII від 02.06.2016 року, не призводять до втрати значення наведеного Рішення Конституційного Суду України у контексті права на доступ до суду. Також, Конституційний Суд України у своєму рішенні № 8-рп/2002 від 07.05.2002 року (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) визначив, що судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина. І саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до частини 2 статті 55 Конституції України. Право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя. Відсутність такої можливості обмежує це право, а за змістом частини 2 статті 4 Конституції України право на судовий захист не може бути обмежено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану. Окрім того, приписи положення 4 статті 10 Цивільного процесуального кодексу України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477 від 23.02.2006 року (із змінами та доповненнями) покладають на суд обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, учинену 04.11.1950\~року Високими Договірними\~Сторонами в Римі і ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, та Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Таким чином, наведені зобов`язання вимагають від нашої держави обов`язкового вживання судових, політичних або адміністративних заходів для забезпечення особистих прав своїх громадян, зокрема, заявника. А тому, ухвалюючи це рішення, суд керується рішеннями Європейського суду з прав людини у справах «Лоізіду проти Туреччини» від 18.12.1996 року, «Кіпр проти Туреччини» від 10.05.2001 року та «Мозер проти Молдови та Росії» від 23.02.2016 року, де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії, суд наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. При цьому, виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх мінімальних прав, що їм належать. Зазначений висновок слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, що видані владою, не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. При цьому за цією логікою, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Тому, враховуючи наведене, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження або смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявників, суди у такій категорії справ мають брати до ваги докази у всій їх сукупності, тобто урахувати й документи, видані органами та установами, які знаходяться на такій території. Положення статті 17\~Закону України\~«Про державну\~реєстрацію актів\~цивільного стану»\~№ 2398-VI від 01.07.2010 року визначають, що державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану за заявою родичів померлого, представників органу опіки та піклування, працівників житлово-експлуатаційних організацій, адміністрації закладу охорони здоров`я, де настала смерть, та інших осіб, на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Державна реєстрація смерті проводиться за останнім місцем проживання померлого, за місцем настання смерті чи виявлення трупа або за місцем його поховання. При цьому в пункті 5 розділу ІІІ Правил державної реєстрації актів цивільного стану, затверджених наказом Міністерства юстиції України № 52/2 від 18.10.2000 року, передбачено, що підставами для проведення державної реєстрації смерті, зокрема є: паспорт та лікарське свідоцтво про смерть форми № 106/о, затверджене наказом Міністерства охорони здоров`я України № 545 від 08.08.2006 року, або рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Надати такі документи заявник не має можливості, оскільки [PERSON] померла на території, де органи державної влади визнаної держави Грузії - тимчасово не здійснюють свої повноваження, на підставі чого відділом ДРАЦС відмовлено у проведенні державної реєстрації її смерті відповідно до наявних у [PERSON] документів, а тому єдиною підставою для такої реєстрації є рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час на тимчасово окупованій території Грузії. Як з`ясовано у ході судового розгляду справи, факт смерті, про встановлення якого просить заявник, має для нього юридичне значення, оскільки породжує певні правові наслідки: отримання свідоцтва про смерть матері [PERSON] у відповідному\~відділі ДРАЦС,\~а також\~оформлення спадщини\~тощо. Крім того, [PERSON] є належним заявником, від встановлення факту смерті залежить виникнення його особистих чи майнових прав, чинним законодавством не передбачено іншого порядку його встановлення, а також заявник не має іншої можливості одержати у державному органі реєстрації актів цивільного стану документ (свідоцтво про смерть), який посвідчує факт, що має юридичне значення, а саме: факт смерті його матері. Таким чином, заявником доведено, що його матір [PERSON] , яка має нерухомість, розташовану за адресом: [ADDRESS] ,- тимчасово опинилась на території невизнаної республіки Абхазія, де і померла [INFO] , про що відповідними органами окупаційної влади зафіксовано цей факт із наданням свідоцтва про смерть (серії [NUMBER] ), а тому встановлення юридичного факту, про який у заяві просить заявник, дійсно тягне за собою виникнення в нього прав та обов`язків, передбачених нормами національного та міжнародного права, тобто від встановлення цього факту залежить виникнення, зміна або припинення його особистих прав. Оскільки діюче законодавство України не передбачає порядку встановлення юридичного факту смерті особи на невизнаній території, що не є територією нашої держави, однак яка перебуває під окупацією, це можна зробити тільки у судовому порядку. Приходячи до такого, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідний юридичний факт є індивідуальним, оскільки породжує правові наслідки лише для заявника, так як у разі відмови у задоволенні його заяви він буде позбавлений права встановити у іншій спосіб факт смерті його матері. Враховуючи викладене, на підставі аналізу вищезазначеного, суд впевнився, що заява [PERSON] є обґрунтованою і підлягає задоволенню частково, оскільки ним у законний спосіб доведено, що від встановлення цього юридично значимого для заявника факту залежить виникнення, зміна та припинення правовідносин, в яких він особисто і вимушено бере участь через дії окупаційної влади невизнаної республіки Абхазія, й не існує іншого, окрім судового, порядку його встановлення, та його визнання не пов`язане з вирішенням спору про право. Таким чином, з огляду на наведені норми закону, проаналізувавши всі наявні і досліджені у судовому засіданні докази у їх сукупності, суд доходить до висновку про обґрунтованість вимог заявника та можливість задоволення його заяви частково шляхом встановлення факту смерті його матері [PERSON] , померлої [INFO] у віці 76 років в селі Река Очамчирського району Республіки Абхазія, причина смерті: гостра серцево-судинна недостатність. Приходячи до такого, суд вважає за необхідне відмовити [PERSON] у задоволенні вимог щодо зазначення дати народження та місця реєстрації померлої [PERSON] на час її смерті, так як жодного доказу на підтвердження цих даних заявником не надано. Крім того, суд бере до уваги те, що згідно із частиною 2 статті 319 Цивільного процесуального кодексу України, рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для їх одержання. У відповідності із приписами частини 7 статті 294 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати не відшкодовуються. На підставі викладеного,

Outcome: partial