Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-17 00:00:00

24.04.2014 року позивач [PERSON] звернувся до суду з цивільним позовом до [PERSON], третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - КП «Водоканал» про знесення прибудови «літня площадка» до кафе «[INFO]». Заявлені уточнені позовні вимоги мотивовані тим, що позивач є власником земельної ділянки та розміщеній на ній будівлі [ADDRESS], в тому числі систем водовідведення і каналізації. Відповідачем було здійснено забудову земельної ділянки по якій проходять вище вказані мережі, належні позивачеві, та прибудовано до кафе «[INFO]» по [ADDRESS] навіс, що унеможливлює їх використання та належне обслуговування. Вказані обставини зумовили подання ним цивільного позову до [PERSON] про зобов'язання знесення прибудови до вище вказаного нежитлового приміщення, позначеної в технічному паспорті «а/-1». В судовому засіданні позивач та його представник заявлені позовні вимоги підтримали з підстав викладених в цивільному позові і наполягали на їх задоволенні, обґрунтовуючи визнання оспорюваної прибудови як самочинне будівництво, що порушує права власника систем водовідведення і каналізації. Відповідач та його представник в судовому засіданні категорично заперечували щодо задоволення позовних вимог, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість заявленого позову, стверджуючи щодо безумовного дотримання встановленого порядку введення в експлуатацію навісу до нежитлового приміщення. Окрім того, відповідачем було подано письмову заяву про застосування строків позовної давності. Представник третьої особи КП «Водоканал», будучи належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, повідомивши про відсутність особистого інтересу підприємства в даній справі /а.с.78/. Заслухавши пояснення позивача, відповідача та їх представників, вивчивши та дослідивши докази по справі, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги у їх сукупності та взаємозв'язку, об'єктивно оцінивши усі наявні докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Положеннями ст.1 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд, на виконання вимог ч.4 ст.10 ЦПК України, забезпечив сторонам змагальність процесу, створив їм відповідні умови для реалізації своїх процесуальних прав і виконання покладених на них процесуальних обов'язків, попередив про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, проте останні, відповідно до ч.2 ст.11 та ч.3 ст.27 ЦПК України, скористались на власний розсуд своїми правами щодо предмету спору. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Будь-яких клопотань ані відповідачем, ані його представником щодо письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, у відповідності до вимог ч.2 ст.185 ЦПК України, заявлено не було, а тому суд їх визнає доказами, що стосуються предмету доказування, як належними та допустимими. Підставою заявленого цивільного позову [PERSON] є самочинне будівництво відповідачем навісу - літнього майданчика біля кафе «[INFO]» з істотними порушеннями будівельних норм та правил, що унеможливлює обслуговування позивачем систем водовідведення і каналізації, які проходять по належній [PERSON] земельній ділянці. В судовому засіданні встановлено та сторонами не оспорюється, що рішенням № 78 виконавчого комітету Ладанської селищної ради Прилуцького району від 08.10.2010 року за результатами розгляду заяви [PERSON] було прийнято рішення про погодження прийняття в експлуатацію навісу до нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою [ADDRESS] /а.с.29,56/. З оглянутої в судовому засіданні копій матеріалів інвентаризаційної справи на нежитлову будівлю за вище вказаною адресою встановлено беззаперечний факт проведення працівниками КП «Прилуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації» її обстеження в натурі та виготовлення технічної інвентаризації з урахуванням оспорюваного позивачем навісу, що підтверджується зокрема і даними генерального плану на належну [PERSON] земельної ділянки /а.с.42-58/. Положеннями ст.28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» визначено, що розміщення малих архітектурних форм здійснюється відповідно до Закону України «Про благоустрій населених пунктів» /далі-Закону/. Відповідно до вимог ч.2 ст.21 Закону навіс відноситься до малої архітектурної форми, оскільки є об'єктом оснащення благоустрою. Розміщення малих архітектурних форм здійснюється відповідно до цього Закону за рішенням власника об'єкта благоустрою з дотриманням вимог законодавства. Тобто, надання виконавчим комітетом Ладанської селищної ради рішення щодо прийняття в експлуатацію навісу до нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою [ADDRESS], узгоджується з вимогами ст.5 Закону. До юридичних фактів, які мав довести позивач за фактичних обставин справи належить доведення факту будівництва відповідачем навісу з істотними відхиленнями від будівельних норм і правил, а також створення об'єктивних перешкод в утриманні належної йому системи водовідведення та каналізації. Так, як вбачається з досліджувальної частини та висновків судової будівельно-технічної експертизи № С-144 від 30.05.2014 року /а.с.87-89/, відповідачем, на місці отриманого дозволу на розміщення малої архітектурної форми - навісу, фактично була побудована будівля капітального типу, яка має стрічковий бетонний фундамент висотою 0,5 м. Відхилення від будівельних норм і правил, допущених при будівництві навісу є істотними і такими, що суперечать суспільним інтересам та порушують права позивача /п.3/. Допущене порушення впливає на зручність утримання позивачем належних йому систем водовідведення і каналізації /п.4/. В зв'язку з чим, з огляду на беззаперечне визнання як відповідачем так і його представником технічних характеристик оспорюваного об'єкту, суд вважає, що побудований навіс об'єктивно не співвідноситься з поняттям як мала архітектурна форма, так і тимчасова споруда. Відповідачем висновки вказаної експертизи, які є категоричними та унеможливлюють їх довільного тлумачення, жодним чином не спростовані. Жодних клопотань щодо необхідності призначення потворної або ж додаткової експертизи, незважаючи на неодноразові роз'яснення головуючим по справі сторонам їх процесуальних прав та обов'язків, окрім власного суб'єктивного заперечення ані відповідачем, ані його представником заявлено не було. У розумінні ч.1 ст.376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об'єкт, а й об'єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, перебудови, надбудови вже існуючого об'єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт від органів архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об'єкт втрачає тотожність із тим, який власником попередньо було прийнято в експлуатацію. Положенням п.11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року за № 6 визначено, що право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог необхідної містобудівельної документації, отриманої забудовником до початку виконання будівельних робіт, зокрема: вихідних даних, технічних умов, будівельного паспорта, розроблення та затвердження проектної документації, виконання підготовчих та будівельних робіт, тощо. Відповідно до ст.32 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» віднесення будівництва до категорії складності об'єктів будівництва здійснюється проектною організацією і замовником; від зазначеної категорії залежить склад дозвільної документації (ст.ст.26-31 зазначеного Закону), необхідної для початку будівництва. Згідно даних Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Чернігівській області від [PERSON] жодних звернень відносно нежитлової будівлі (в тому числі і на прибудову до неї) за адресою: [ADDRESS], не надходило /а.с.71/. З обставин, наведених у позовній заяві, які згідно з ч.1 ст.61 ЦПК не підлягають доказуванню, оскільки визнані сторонами, судом встановлено, що системи водовідведення, в тому числі каналізаційний колодязь та жировловлювач, які належать [PERSON], знаходяться в зоні побудованого відповідачем навісу, а відтак - об'єктивно відсутня можливість їх обслуговування. Кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1 ст.15 ЦК України). Способами захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, можуть бути припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення (ч.2 ст.16 ЦК України). З огляду на вище викладене, суд вважає, що позов про знесення самочинного будівництва може бути пред'явлений не лише органом державної влади чи місцевого самоврядування, а будь-якою особою, яка вважає, що самочинне будівництво порушує її права. Згідно положень норм ст.ст.16,386,391 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право, в тому числі шляхом знесення будівлі у разі порушення прав власника і неможливості усунення цих порушень іншим способом. Відповідно до ст.ст.10,60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідачем не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження наявності документів, які б надали йому право виконувати будівельні роботи відповідної категорії складності, з огляду на вимоги ст.ст.27,29-31 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». Оскільки [PERSON] фактично була побудована будівля капітального типу з відхиленням від будівельних норм і правил, які є істотними і такими, що суперечать суспільним інтересам та порушують права позивача, і ним категорично заперечується вчинення будь-яких дій щодо приведення самочинного будівництва у стан, який буде відповідати будівельним нормам та правилам, з урахуванням інтересів [PERSON], заявлені позовні вимоги останнього щодо застосування крайньої міри, а саме - знесення спірної прибудови, підлягають задоволенню в повному обсязі. Доводи представника відповідача щодо не можливості задоволення позовних вимог [PERSON] без попереднього визнання недійсними відповідних рішень виконкому виконавчим комітетом Ладанської селищної ради рішення щодо прийняття в експлуатацію оспорюваного навісу є необґрунтованими та спростовується фактичними обставинами справи, які були встановлені під час розгляду цивільної справи, в тому числі і висновками будівельно-технічної експертизи, що є об'єктивними даними, та жодним чином не залежить від суб'єктивного сприйняття сторонами предмету спору. Суд також вважає неспроможними клопотаннями представника відповідача щодо необхідності допиту в судовому засіданні як свідків сторін по справі, оскільки відповідно до ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Аргументи відповідача щодо безперешкодного ним користування земельною ділянкою, яка належить йому на праві приватної власності, з огляду на положення п.1.1 договору її купівлі-продажу, є непереконливими, оскільки останнім було прийнято земельну ділянку з усіма обтяженнями і сервітутами. Окрім того, суд вважає, що підстав для застосування положень ч.4 ст.267 ЦПК України, з огляду на недоведеність відповідачем спливу строків позовної давності, не вбачається. Подана письмова заява за своїм процесуальним змістом не містить ані посилань на відповідні обставини, що мають істотне значення для застосування позовної давності, ані будь-яких календарних розрахунків, чим порушено вимоги ст.60 ЦПК України, відповідно до яких кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Згідно ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі, судовий збір в сумі 243 грн 60 к. /а.с.1/ та витрати, пов'язані з проведенням експертизи в сумі 1728 грн 00 к. /а.с.103/, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved