Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-12 00:00:00

24.06.2015 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про визнання права власності на майно. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що 22.01.2012 року в м. Шаргороді між позивачем та відповідачем був укладений усний договір щодо купівлі-продажу вантажопасажирського автомобіля «Форд-Транзит», червоного кольору, 1995 року випуску, д.н.з. [NUMBER]. Продаж автомобіля було вчинено за 50000,00 грн., які продавець - відповідач у справі, отримав повністю та склав про це розписку. Крім того, за день до видачі розписки відповідач видав на ім'я позивача нотаріально посвідчену довіреність на підставі якої позивачка мала право на користування та розпорядження автомобілем. Також відповідач передав позивачці оригінал свідоцтва про реєстрацію спірного транспортного засобу. При цьому, право власності на автомобіль у відповідності до вимог чинного законодавства України за позивачкою не зареєстроване, тобто при фактичному відчуженні автомобіля, останній юридично залишився у власності відповідача. За наведених обставин позивач просить визнати укладеним договір купівлі-продажу автомобіля та визнати за позивачем право власності на цей автомобіль. До початку судового розгляду позивачка звернулась до суду з клопотанням про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти ухвалення у справі заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з'явився. Повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи суд визнає належним на підставі положень ст. 74 ЦПК України, враховуючи, що судова кореспонденція, яка неодноразово направлялась за зареєстрованим місцем проживання відповідача повернулась до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання». Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи зміст наведеної норми та викладені вище обставини, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Представник третьої особи Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Представник третьої особи Відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві в судове засідання не з'явився, до суду надійшла заява третьої особи про розгляд справи за відсутності представника. Суд, дослідивши матеріли справи, оцінивши наявні у справі докази, приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно наявної в матеріалах справи копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, оригінал якого за твердженням позивачки знаходиться у неї, що не спростовано відповідачем, вантажопасажирський автомобіль марки FORD, модель TRANSIT, червоного кольору, 1995 року випуску, номер шасі (кузова, рами, коляски) [NUMBER], д.н.з. [NUMBER], належить [PERSON] - відповідачу у справі (а.с. 5). 21.01.2012 року відповідач видав на ім'я позивачки нотаріально посвідчену довіреність, якою уповноважив останню бути його уповноваженим представником щодо володіння, користування, зняття з обліку та розпорядження вказаним вище автомобілем. Відповідач надав позивачці право керувати автомобілем та продавати його (а.с. 4). За змістом наявної в матеріалах справи копії розписки складеної відповідачем 21.01.2012 року, останній отримав від позивачки кошти в сумі 50000,00 грн. за продаж належного йому автомобіля та претензій до позивачки не має. У змісті розписки сама позивачка зазначила, що отримала від відповідача автомобіль в належному стані та претензій не має (а.с. 6). Частиною 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до ст. 334 ЦК України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. З положень ст.ст. 638-640 ЦК України вбачається, що договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх його істотних умов. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст.ст.203, 207 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно зі ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, оцінивши докази, які є у матеріалах справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, тому підлягають задоволенню, оскільки позивача слід вважати особою, яка правомірно набула право власності, а тому позивач не може бути обмежений в здійсненні такого права, як і позбавлений його, тож позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved