Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-17 00:00:00

22.10.2020 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання осіб таким, що втратили право користування житловим приміщенням, в якому просить визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивує тим, що позивач є власником квартири [ADDRESS] відповідно до свідоцтва про право власності від 06.02.2000 р. та договору дарування від 10.11.2000 р. У вказаній квартирі зареєстровані колишні члені сім`ї позивача - колишня дружина [PERSON] та донька [PERSON] , які з 31.03.2015 р. в даній квартирі не проживають та не сплачують комунальні послуги. Відповідачі створюють позивачу перешкоди у здійсненні права вільного користування і розпорядження своїм майном, тому він звернувся до суду з вказаним позовом. Представник позивача [PERSON] - адвокат Яценко Д.І.. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю з підстав, викладених в позовній заяві та просить їх задовольнити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнали, про що подали до суду окремі письмові заяви. Позивач в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового розгляду справи повідомлений належним чином в порядку, передбаченому ЦПК України. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідачів, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.206 ЦПК України - позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України - у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Згідно ст. 150 Житлового кодексу Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно із ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно із ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме, дружина, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. За змістом ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За змістом зазначених норм право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятим. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 06.01.2000 р., договору дарування від 10.11.2000 р., витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно від 05.11.2003 р. (а.с. 12, 13, 18). Рішенням Охтирського міськрайонного суду від 31.03.2015 року шлюб між позивачем та відповідачкою [PERSON] розірвано (а.с. 19). Встановлено, що в квартирі [ADDRESS] зареєстровані його колишня дружина [PERSON] та донька [PERSON] , що підтверджується довідкою ПП «Жилкомсервіс» № 260 від 30.09.2020 р. (а.с. 26). Встановлено також, що відповідачі з квітня 2015 року не проживають в квартирі [ADDRESS] , що підтверджується актом ПП «Жилкомсервіс» від 05.10.2020 р. обстеження по факту не проживання особи за адресою по місцю реєстрації та не заперечували відповідачі в судовому засіданні(а.с.27). Судом встановлено, що між сторонами відсутні будь-які договірні правовідносини з приводу володіння та користування відповідачами квартирою позивача, оскільки в судовому засіданні не добуто належних та допустимих доказів укладення між позивачем та відповідачами договорів найму належного позивачу житла (який відповідно до ст. 811 ЦК України має укладатись в письмовій формі). Згідно ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ст. 72 ЖК України - визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Таким чином, судом встановлено, що відповідач [PERSON] не є членом сім`ї позивача, так як 31.03.2015 року шлюб між нею та позивачем розірвано, відповідачі зареєстровані в спірному житлі, але з квітня 2015 року не проживають в ньому, так як проживають за іншою адресою, між сторонами відсутні будь-які договірні правовідносини з приводу володіння та користування відповідачами житловою квартирою позивача, реєстрація відповідачів у спірній квартирі порушує права та законні інтереси позивача на свій розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись належним майном, що передбачені законодавством України. Згідно ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 р. - зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Оскільки реєстрація місця проживання відповідачів перешкоджає позивачу у здійсненні ним свого права користування та розпорядження своїм майном, враховуючи визнання відповідачами позовних вимог, суд вважає, що позов слід задовольнити та визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням. На підставі викладеного, ст. ст. 16, 319, 321, 383, 391, 405 ЦК України, 72, 156 ЖК України,

Outcome: approved