Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-14 00:00:00

21 травня 2018 року позивач [PERSON] звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON], ТОВ «Охоронно-детективне бюро Нова хвиля», ПАТ «Фідобанк», в якому просить: визнати недійсним договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 08 лютого 2018 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хара Н.С., реєстровий номер 360, відповідно до якого ПАТ «Фідобанк» відступило шляхом продажу [PERSON] права вимоги за кредитним договором № 014/ZB2VRQ/3/2 та договорами забезпечення, в тому числі за іпотечним договором; визнати недійсним договір відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 08 лютого 2018 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бочкарьовою А.В., реєстровий номер 144, відповідно до якого [PERSON] відступив ТОВ «Охоронно-детективне бюро Нова хвиля» права вимоги за кредитним договором № 014/ZB2VRQ/3/2 та договорами забезпечення, в тому числі за іпотечним договором, посилаючись на те, що ці договори є удаваними, оскільки укладені з метою приховання іншого правочину - договору факторингу. Також, оскільки відповідач [PERSON] не є фізичною особою-підприємцем, він не може бути стороною у договорі відступлення прав вимоги, та ТОВ «Охоронно-детективне бюро Нова хвиля» не є фінансовою установою. Позивач зазначає, що у спірних договорах не вказано послідуюче право відступлення права грошової вимоги, тому вони не могли бути укладені. Представник позивача [PERSON] у судове засідання не з'явився, повідомлявся належним чином, до суду надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Представник відповідача ПАТ «Фідобанк» у судове засідання не з'явився, повідомлявся належним чином, до суду надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Також, представник відповідача ПАТ «Фідобанк» надав до суду віздив на позов, в якому просить відмовити у задоволенні позовної заяви, оскільки відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредитові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину, при цьому заміна кредитора допускається протягом усього часу існування зобов'язання. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, повідомлявся належним чином, до суду надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Також, відповідач надав до суду відзив на позов, в якому просить відмовити у задоволенні позовної заяви, оскільки спірні договори були укладені у відповідності до вимог чинного законодавства. Представник відповідача ТОВ «Охоронно-детективне бюро Нова хвиля» у судове засідання не з'явився, повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не сповістив. Відзив на позов не надав. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Хара Н.С., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бочкарьова А.В., [PERSON] у судове засідання не з'явилися, повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не сповістили, пояснення до суду не надали. Згідно з ч. 2 ст. 282 ЦПК України, розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Дослідивши надані докази, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що, 15 жовтня 2012 року між ПАТ «Ерсте Банк» (правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк») та [PERSON] був укладений кредитний договір № 014/ZB2VRQ/3/2 про надання кредиту у розмірі 180000 грн. 00 коп. на строк до 14 жовтня 2022 року з погашенням кредиту та відсотків за користування кредиту щомісячно, згідно з графіку погашення кредиту. З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ПАТ «Ерсте Банк» та Кобилінською Л.М. укладено договір поруки № 014/ZB2VRQ/3/2 від 15 жовтня 2012 року, за яким [PERSON] зобов'язалась відповідати за виконання зобов'язань з цим кредитним договором. Також, з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ПАТ «Ерсте Банк» та відповідачем [PERSON]. було укладено договір іпотеки. Рішенням Правління Національного Банку України від 20 травня 2016 року за № 8 ПАТ «Фідобанк» віднесено до категорії неплатоспроможних та розпочато виведення з ринку шляхом запровадженням в ньому тимчасової адміністрації. Надалі, рішенням Правління НБУ від 18 липня 2016 року за № 142-рш відкладено банківську ліцензію та вирішено банк ліквідувати. 22 січня 2018 року відбулись електронні торги, переможцем яких, за протоколом електронного аукціону № UA-EA-2017-12-01-000159-a, став [PERSON] 08 лютого 2018 року між Публічним акціонерним товариством «ФІДОБАНК» та [PERSON] був укладений договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хара Н.С., реєстровий номер 360, згідно якого ПАТ «Фідобанк» відступив шляхом продажу [PERSON] належні банку, а новий кредитор набув право вимоги за кредитним договором № 014/ZB2VRQ/3/2 та договорами забезпечення, в тому числі за іпотечним договором. Також, 08 лютого 2018 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Охоронно-детективне бюро Нова хвиля» був укладений договір про відступлення прав вимоги посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бочкарьовою А.В., реєстровий номер 144, згідно якого [PERSON] відступив Товариству з обмеженою відповідальністю «Охоронно-детективне бюро Нова хвиля» належні йому, а новий кредитор набув право вимоги за кредитним договором № 014/ZB2VRQ/3/2 та договорами забезпечення, в тому числі за іпотечним договором. Відповідно до ч. 1-3 ст. 1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», цим Законом встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків. Відносини, що виникають у зв'язку із створенням і функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, регулюються цим Законом, іншими законами України, нормативно-правовими актами Фонду та Національного банку України. Згідно з ч. 6, 7 ст. 51 зазначеного закону, майно (активи) банку або кількох банків (пули активів) може бути реалізоване у такий спосіб: 1) на відкритих торгах (аукціоні); 2) шляхом продажу безпосередньо юридичній або фізичній особі. Продаж майна (активів) банку у спосіб, передбачений цією частиною, може проводитися в електронній формі (на електронних майданчиках). Порядок реалізації майна банку під час проведення ліквідаційної процедури регламентується нормативно-правовими актами Фонду. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов'язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Частиною 1 статті 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно з ч. 1 ст. 513 ЦК України, правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Відповідно до статті 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 516 ЦК України передбачено, що заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 24 Закону України «Про іпотеку», відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов'язанням. Правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 16 ЦК України передбачені способи захисту цивільних прав та інтересів. Положеннями вказаної статті визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Особа, права якої порушені, може скористатися способом захисту свого порушеного права та подати позов до суду. Проте, доказів порушення прав або законних інтересів позивача укладенням договору від 08 лютого 2018 року про відступлення права вимоги за кредитним договором та за іпотечним договором, укладені між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «ОХОРОНО-ДЕТЕКТИВНЕ БЮРО НОВА ХВИЛЯ» матеріали справи не містять, оскільки позивач не є стороною спірної угоди та право вимоги на кошти, які сплачуються фізичною особою по кредитному договору у [PERSON] відсутнє. Тобто, посилання позивача на те, що укладання договору між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «ОХОРОНО-ДЕТЕКТИВНЕ БЮРО НОВА ХВИЛЯ» про відступлення права вимоги за кредитним договором та договором застави від 08 лютого 2018 року призвело до настання негативних наслідків для позивача є безпідставним, недоведеним та повністю спростовується матеріалами справи. Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 203 ЦК України, закріплено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Статтєю 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», встановлено, що фінансовими послугами вважаються: 1) випуск платіжних документів, платіжних карток, дорожніх чеків та/або їх обслуговування, кліринг, інші форми забезпечення розрахунків; 2) довірче управління фінансовими активами; 3) діяльність з обміну валют; 4) залучення фінансових активів із зобов'язанням щодо наступного їх повернення; 5) фінансовий лізинг; 6) надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту; 7) надання гарантій та поручительств; 8) переказ коштів; 9) послуги у сфері страхування та у системі накопичувального пенсійного забезпечення; 10) професійна діяльність на ринку цінних паперів, що підлягає ліцензуванню; 11) факторинг; 11-1) адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах; 12) управління майном для фінансування об'єктів будівництва та/або здійснення операцій з нерухомістю відповідно до Закону України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю»; 13) операції з іпотечними активами з метою емісії іпотечних цінних паперів; 14) банківські та інші фінансові послуги, що надаються відповідно до Закону України «Про банки і банківську діяльність». У зв'язку з тим, що відступлення права вимоги не належить до жодної із послуг перелічених у ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», то укладення спірного договору не вважається фінансовою послугою. Таким чином, спростовуються доводи позивача про те, що оспорюваний правочин підлягає визнанню недійсним з тих підстав, що був укладений договір факторингу та [PERSON] не є суб'єктом, який може надавати фінансові послуги, що в силу вимог ст. 215 Цивільного кодексу України є підставою для визнання оспорюваного договору недійсним з підстав порушення вимог закону. В розумінні зазначених правових норм позивачем не доведено обґрунтованість позовних вимог та не надано належних доказів, що підтверджують порушення законних прав позивача укладанням спірного договору. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 2 ст. 89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі Ващенко проти України від 26 червня 2008 року, принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Outcome: dismissed