Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-08 00:00:00

23.07.2019 від [PERSON] до суду надійшов цивільний позов до Дем`янівської сільської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, який передано на розгляд судді Юсип І. М. Ухвалою суду від 26.03.2020 закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті на 12.06.2020. 23.10.2020 на підставі наказу № 02-03/71 суддю Юсип І. М. відраховано зі штату Галицького районного суду Івано-Франківської області. Відповідно до змісту протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.01.2021 справу ЄУН 341/1276/19 передано судді Галицького районного суду Івано-Франківської області Мергелю М. Р. Ухвалою суду від 23.03.2021 Дем`янівську сільську раду замінено на її правонаступника Бурштинську міську раду. Засідання 10.06.2021 та 14.07.2021 відкладались за клопотанням представниці позивача. У судове засідання 09.08.2021 прибув позивач та його представниця. Представник відповідача, повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, в судове засідання не прибув. Заяв про відкладення розгляду справи не подавав. У судовому засіданні позивач і його представниця позов підтримали та просили задовольнити з тих підстав, що [PERSON] з 2000 року відкрито, добросовісно заволодів і продовжує користуватися нежитловою будівлею (адмінбудинком), який розташований за адресою: [ADDRESS] (далі Спірна будівля). Вказане майно відкрито використовує, про це всі знають, здійснював там ремонти, зокрема перекрив дах та поставив вікна за власні кошти. Стверджує, що неодноразово звертався до різних органів та інстанцій з метою з`ясувати, кому належить Спірна будівля, та з клопотанням отримати земельну ділянку для її обслуговування, проте такі звернення не надали результатів і власника будівлі виявити не вдалося, а заяви про дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для обслуговування будівлі орган місцевого самоврядування залишає без розгляду. З огляду на викладене позивач просить визнати за ним право власності на Спірну будівлю площею 271,9 м кв. за набувальною давністю. Відповідач подав суду відзив на позов, яким вимоги [PERSON] не визнав з наступних підстав: - Спірна будівля знаходиться на земельній ділянці Бурштинської ТЕС; - сам позивач надав суду технічний паспорт на Спірну будівлю, відповідно до даних якого будівля є самовільною, а рік її побудови 2006, що суперечить доводам позивача; - за весь час користування будівлею позивач не сплачував обов`язкових платежів за користування земельною ділянкою для обслуговування будівлі, яку, фактично, самовільно захопив, що виключає критерій добросовісності володіння. На підставі приписів статті 223 ЦПК України та за відсутності заперечень сторони позивача суд дійшов висновку про наявність підстав для розгляду справи по суті без участі представника відповідача. Заслухавши пояснення позивача, його представника, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, допитавши свідка, суд дійшов наступних висновків щодо фактичних обставин у цій справі. Згідно з даними копії технічного паспорта на Спірну будівлю, виданого ОКП «Івано-Франківське ОБТІ» 25.02.2013, площа будівлі становить 271,9 м кв. На титульній сторінці паспорта міститься відтиск печатки «самовільна будівля» (а. с. 7), характеристики будівлі містять дані про те, що рік побудови будівлі 2006 (а. с. 13). Відповідно до даних листа Дем`янівської сільської ради від 16.11.2018 № 248 (а. с. 26) земельна ділянка, на якій розташована Спірна будівля, належить до земель під лікарнею Бу ТЕС (Бурштинська міська лікарня). Земельна ділянка в облікових документах сільської ради не обліковується. Інформація щодо власника чи користувача [PERSON] будівлею у ради відсутня. Ухвалою суду від 30.04.2021 задоволено клопотання представника позивача та витребувано докази (інформацію) у Бурштинської міської ради щодо Спірної будівлі. На виконання вимог ухвали суду відповідач надав довідки (а. с. 117-119) про те, що Спірній будівлі номер та поштова адреси не присвоювались, а сама будівля не перебуває на балансі Бурштинської міської ради. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] , [INFO] , який є батьком позивача, повідомив, що Спірна будівля у 2000 році була закинутою. Сам свідок перекрив дах і трохи відремонтував будівлю. До 2006 року вирощував у будівлі різну городинку, що робить там і зараз. У 2006 році позивач зробив належні роботи ремонтні і почав використовувати будівлю як склад для питтєвої води, зокрема. Стверджує, що разом із сином вставили вікна та зробили дах. Нотаріально посвідчені заяви громадян (а. с. 28-30) щодо користування позивачем Спірною будівлею з 2001 року суд не бере до уваги як допустимі докази, оскільки такими можуть бути показання свідків у судовому засіданні. Надаючи правову оцінку установленим обставинам справи та позову по суті, суд виходить з такого. Згідно з приписами статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до положень частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. Таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.05.2019 у справі № 910/17274/17. З огляду на установлені у цій справі фактичні обставини суд вважає доведеним, що позивач з 2006 року відкрито безперервно володіє і користується Спірною будівлею. Водночас, як зазначив Верховний Суд, нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Згідно з частинами першою, другою статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Оскільки Спірна будівля є нерухомим майном, не прийнятим в експлуатацію, а головне самовільною будівлею, то ця будівля не може стати предметом набуття права власності за набувальною давністю. З огляду на положення статті 376 ЦК України право власності за набувальною давністю на об`єкт самочинного будівництва не може бути визнано судом, оскільки цією нормою передбачено особливий порядок набуття права власності на нерухоме майно, що збудоване або будується на земельній ділянці, не відведеній для такої мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Окремо суд звертає увагу на те, що здійснення реконструкції будівлі це також є будівельними роботами, за результатами яких об`єкт підлягає введенню в експлуатацію. Своєю чергою, позивач не довів, що до проведення ремонтних робіт у 2006 році відповідна будівля була такої ж площі, яка відображена у технічному паспорті за 2013 рік і є зараз. Таким чином, задоволення позову у цій справі призведе до встановлення права власності позивача на самочинне будівництво. Як зазначив Верховний Суду, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи. Позивачу ще з 2018 року відомо, що Спірна будівля знаходиться на земельній ділянці, яка належить Бурштинській ТЕС. З листа Дем`янівської сільської ради від 16.11.2018 № 248 установлено і це було відомо позивачу, що земельна ділянка, на якій розташована Спірна будівля, належить до земель під лікарнею Бу ТЕС (Бурштинська міська лікарня). Таким чином, [PERSON] як добросовісний набувач і користувач зобов`язаний був звернутися до Бурштинської ТЕС із відповідним листом-запитом, зокрема щодо прав на Спірну будівлю. Відповідно до частини першої статті 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Отже, у випадку задоволення позову у цій справі, буде порушено право Бурштинської ТЕС як власника (користувача) земельної ділянки, яка використовується для обслуговування Спірної будівлі. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18 міститься правовий висновок про те, що державна реєстрація будівлі, споруди на чужій земельній ділянці є фактично і реєстрацією обмеження права власника землі. Отже, за позовом про визнання права власності на будівлю, споруду, право на яку ні за ким не зареєстроване, належним відповідачем є власник земельної ділянки, на якій така будівля, споруда розташована. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про те, що [PERSON] під час звернення до суду з цим позовом зобов`язаний був визначити відповідачем (співвідповідачем) у цій справі власника земельної ділянки, на якій розташована Спірна будівля, що також свідчило б про його добросовісність. Згідно з приписами частин першої та другої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Таким чином, суд позбавлений можливості самостійно залучати до участі у справі чи змінювати неналежного відповідача без відповідного волевиявлення та клопотання позивача. Водночас у постанові Верховного Суду від 22 лютого 2021 року у справі № 607/21758/19 зазначено, що пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у задоволенні позову. Особливу увагу суд звертає на те, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. (пункти 40, 41 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). З огляду на все викладене вище, на встановлені обставини у цій справі щодо самочинності будівництва Спірної будівлі, відсутність добросовісності з боку позивача, оскільки йому відомо про належність земельної ділянки конкретній юридичній особі, як і будівлі до проведення ремонтних робіт, правові позиції Верховного Суду, а також неналежність відповідача за позовними вимогами про визнання права власності на Спірну будівлю, яка знаходиться на земельній ділянці Бурштинської ТЕС, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову у цій справі.

Outcome: dismissed