Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-12 00:00:00

22.07.2020р. до Калинівського районного суду Вінницької області із вказаним позовом звернулася Іванівська сільська рада Калинівського району Вінницької області, в якому просить розірвати договір оренди землі № 796 від 21.10.2014р., укладений між Головним управлінням Держземагенства у Вінницькій області, в особі першого заступника начальника Королюка О.М., що діяв на підставі положення про Головне управління Держземагенства у Вінницькій області від 13.09.2012р. та фізичною особою [PERSON] , за яким була передана в оренду земельна ділянка загальною площею 26,0000га., що розташована на території Іванівської сільської ради (за межами населеного пункту с. Іванів) Калинівського району Вінницької області, кадастровий номер земельної ділянки 0521682800:03:002:0304, який був 16.12.2014р. зареєстрований в реєстраційній службі Калинівського районного управління юстиції Вінницької області за номером запису про інше речове право № 8085819, а також відшкодувати понесені судові витрати. В обґрунтування цих вимог зазначило, що 21.10.2014р. між Головним управлінням Держземагенства у Вінницькій області, в особі першого заступника начальника Королюка О.М., що діяв на підставі положення про Головне управління Держземагенства у Вінницькій області від 13.09.2012р. та фізичною особою [PERSON] , був укладений договір оренди землі № 796, відповідно до умов якого, відповідач отримав в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення із земель запасу Іванівської сільської ради Калинівського району Вінницької області, площею 26,0000га. пасовищ, кадастровий номер земельної ділянки 0521682800:03:002:0304. Вказаний договір оренди є строковим та укладеним на 21 рік. На підставі наказу Головного управління Держземагенства у Вінницькій області від 06.06.2018р. за № 2-7279/15-18-СГ, та додатку до Акту прийому-передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення із державної власності у комунальну власність, спірна земельна ділянка була передана Іванівській сільській об`єднаній територіальній громаді Калинівського району у комунальну власність. Сама ж земельна ділянка за своїм цільовим призначенням належить до земель сільськогосподарського призначення, та була передана відповідачу для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та є пасовищем. За п.15 договору оренди землі № 796 від 21.10.2014р., передані в оренду сільськогосподарські угіддя пасовища повинні використовуватися за своїм цільовим призначенням, а саме для ведення фермерського господарства. 27.08.2019р. державним інспектором у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотримання вимог земельного законодавства України про охорону земель та території Калинівського, Літинського, Козятинського та Хмільницького районів Пасічником Ю.М. був складений акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства за об`єктом - земельної ділянки № 1108-ДК/975/АП/09/01/19, в якому зазначено, що на спірній земельній ділянці фактично має місце зміна виду угідь із пасовища на ріллю без виготовлення землевпорядної документації, що є порушенням ст.20 Закону України «Про землеустрій», оскільки на ній здійснено посіви сільськогосподарської культури - озимого ріпаку. Таким чином, всупереч вимог чинного законодавства та умов спірного Договору оренди землі, відповідач використовував орендовану земельну ділянку для вирощування сільськогосподарських культур, а не як пасовище. Отже, діяльність [PERSON] щодо розорювання земельних ділянок сільськогосподарського призначення, які за своїми характеристиками відносяться до пасовищ, є такою, що порушує встановлені законодавством та договором вимоги використання спірної земельної ділянки, а тому оскаржуваний договір підлягає розірванню. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.07.2020р., вказаний позов переданий на розгляд судді Сєліну Є.В., який своєю ухвалою від 28.07.2020р. відкрив за ним провадження за правилами загального позовного провадження. Згідно ухвали Калинівського районного суду Вінницької області від 08.09.2020р., до участі в справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору залучено Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області та Приватне акціонерне товариство «Зернопродукт МХП». На підставі ухвали Калинівського районного суду Вінницької області від 27.10.2020р., закрите підготовче провадження у даній цивільній справі, призначено її до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні. У відзиві на позовну заяву, відповідач [PERSON] просить у задоволенні позовних вимог Іванівській сільській раді Калинівського району Вінницької області відмовити у повному обсязі, виходячи з наступних підстав. Так, 21.10.2014р. між ним та Головним управлінням Дерземагенства у Вінницькій області був укладений договір оренди землі № 796, згідно умов якого, в оренду передавалась ділянка з кадастровим номером 0521682800:03:0092:0304, вид угідь - пасовище. Дійсно, відповідно до Акту перевірки дотримання вимог земельного законодавства за об`єктом - земельної ділянки від 27.08.2019р. № 1108-ДК/975/АП/09/01/19 було встановлено, що спірна земельна ділянка фактично використовується, однак має місце зміна виду угідь земельної ділянки із пасовищ на ріллю без виготовлення землевпорядної документації, що є порушенням ст.20 Закону України «Про землеустрій». При цьому, його не було притягнуто до адміністративної відповідальності, не було складено адміністративних матеріалів та більш того, на виконання положень ст.20 Закону України «Про землеустрій», ним було замовлено та розроблено проект землеустрою, що забезпечує еколого-економічне обґрунтування сівозміни та впорядкування угідь на земельній ділянці, з метою зміни угіддя з пасовища на ріллю. Відповідно до ч.8 ст.186 ЗК України, проекти землеустрою, що забезпечують еколого-економічне обґрунтування сівозміни та впорядкування угідь, не підлягають погодженню і затверджуються замовниками таких проектів. Однак, з метою, повідомлення сільської ради про зміну виду угідь, ним було подане клопотання позивачу про затвердження проекту землеустрою, що забезпечує еколого-економічне обґрунтування сівозміни та впорядкування угідь на земельній ділянці, у задоволенні якого рішенням 27-ої сесії 7-го скликання Іванівської сільської ради Калинівського району Вінницької області № 449 від 03.01.2020р., було відмовлено. Звертає увагу на те, що 21.02.2020р. на виконання положень ч.8 ст.186 ЗК України, в Державному земельному кадастрі було змінено вид угідь на земельну ділянку з кадастровим номером 0521682800:03:0092:0304, з пасовища на ріллю. Всупереч цієї обставини, позивачем в липні 2020 року було подано позов, хоча фактично станом на момент подання позовної заяви, угіддя були приведені у відповідність виду фактичного використання земельної ділянки, а тому відсутній предмет спору. Клопотання відповідача [PERSON] про закриття провадження в цивільній справі через відсутність предмету спору, згідно ухвали Калинівського районного суду Вінницької області від 15.04.2021р., залишено без задоволення. Представники позивача Іванівської сільської ради Калинівського району Вінницької області - адвокат КУДЕЛЬСЬКИЙ А.А., КУЛИК М.Л. в судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити, з підстав, зазначених у поданому позові. Адвокат Кудельський А.А. та Кулик М.Л. будучи належним чином в передбаченому законом порядку повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання 13.05.2021р. не з`явились, до суду із відповідною заявою чи клопотанням про відкладення розгляду справи не звертались, про причини неявки суд не повідомляли, належних документів з приводу поважності причин неявки суду не надали. Згідно до ч.1 ст.223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Пунктом 2 статті 123 ЦПК України, визначено, як підставу для відкладення судового розгляду першу неявку в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними. Позивач реалізуючи своє право на звернення до суду із відповідним позовом, розпорядився своїми процесуальними правами на власний розсуд, зокрема визначив предмет, підстави позову, та його обґрунтування, надав всі наявні у нього докази, що підтверджують обставини, на яких грунтуються позовні вимоги. Під час проведення підготовчого судового засідання у справі, позивач зазначив, що підстав для відводу не має; укласти мирову угоду, передати справу на розгляд третейському суду або звернутися до суду для проведення врегулювання спору за участю судді не бажає; уточнень позовних вимог не має; залучати до участі у справі інших осіб непотрібно; обставини, які входять до предмета доказування, та які докази мають бути подані, йому відомі; про всі обставини справи він суд повідомив та докази на підтвердження своїх позовних вимог надав; заяв та клопотань з приводу призначення експертизи, виклик у судове засідання експертів, свідків, спеціалістів не має; ним, як стороною та судом здійснені всі дії для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті. Під час судового розгляду, представники позивача виступили із вступною промовою та були присутніми під час дослідження доказів. Право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує Європейський суд з прав людини у своєму рішенні «Голдер проти Великої Британії» від 21 лютого 1975 року. Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, № 11681/85, § 35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року). ЦПК України зобов`язує учасників судового процесу та їхніх представників добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (ч.1 ст.44 ЦПК України). Згідно до ч.ч.1, 2 ст.212 ЦПК України, учасники справи мають право брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду. Учасник справи подає заяву про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання. Копія заяви в той самий строк надсилається іншим учасникам справи. Судом забезпечено процесуальну можливість для сторін та учасників справи доступу до суду, в тому числі шляхом проведення судового засідання в режимі відеоконференції та надіслання до суду необхідних процесуальних документів, а також письмових пояснень у даній справі для врахування їх під час розгляду позовної заяви. Про дату, час та місце розгляду справи представники позивача були повідомлені завчасно, проте ними не було вжито будь-яких заходів для участі в розгляді справи, зокрема, не заявлено клопотання про розгляд даної цивільної справи 13.05.2021р. в режимі відеоконференції. Також відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою якого є не відсутність в судовому засіданні учасників справи (їх представників), а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. За таких обставин суд дійшов висновку про можливість завершення розгляду справи за відсутності представників позивача. Водночас, будь-яких нових доказів або обставин по справі останніми не наведено, клопотань про їх витребування/долучення тощо не заявлено. У протилежному випадку відкладення розгляду справи без відповідних об`єктивних підстав та пошуку реальних можливостей здійснювати правосуддя, може бути розцінено як самоусунення від виконання обов`язку по здійсненню розгляду справи. Додатково суд враховує, що відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: 1) виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; 2) сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; 3) з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; 4) подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; 5) надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні; 6) виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; 7) виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки суду, а й учасників справи. Так, відповідно до § 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року, заява № 3572/03 у справі «Цихановський проти України» національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні. Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що на зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись із подіями процесу (див. серед іншого «Гуржій проти України», заява № 326/3, 01 квітня 2008 року, «Олександр Шевченко проти України», № 8771/02, § 27, 26 квітня 2007 року). Вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначено, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. У справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» від 07.07.1989р., ЄСПЛ зазначив, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження. У випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»). З огляду на зазначене суд враховує, що представники позивача отримали судову кореспонденцію під розписку, були належним чином проінформовані про призначення до розгляду цієї справи, однак не проявляли належної уваги в захисті інтересів та не вживали необхідних заходів для прискорення процедури слухання, зокрема, шляхом вчасної подачі заяви про розгляд справи у режимі відеоконференції. Беручи до уваги, що належним чином повідомлений учасник справи не з`явився до судового засідання з підстав, що визнані судом неповажними - суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, що призведе до невиправданої затримки у провадженні та вважає за можливе завершити судовий розгляд без участі позивача та його представника. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні просив у задоволенні позовних вимог Іванівській сільській раді Калинівського району Вінницької області відмовити у повному обсязі, з підстав, викладених у відзиві на позов. Треті особи - уповноважені представники Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області та Приватного акціонерне товариство «Зернопродукт МХП» в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином в передбаченому законом порядку, із заявами чи клопотаннями про відкладення розгляду справи не звертались. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши наявні в матеріалах цивільної справи докази, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з п.п.1-5 ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити. Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Відносини найму (оренди) врегульовані главою 58 ЦК України, зокрема ч.2 ст.759 ЦК України вказує, що законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди). Частиною 2 ст.792 ЦК України визначено, що відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Частиною 8 ст.93 ЗК України передбачено, що відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються законом. Відповідно до ч.1 ст.93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства (ст.13 Закону України «Про оренду землі»). Згідно із положеннями ст.15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є, зокрема, об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки. Відповідно до п.«а» ч.1 ст.96 ЗК України землекористувачі зобов`язані забезпечувати використання землі за цільовим призначенням та за свій рахунок приводити її у попередній стан у разі незаконної зміни її рельєфу, за винятком випадків незаконної зміни рельєфу не власником такої земельної ділянки. Статтею 35 Закону України «Про охорону земель» передбачено, що власники і землекористувачі, в тому числі орендарі, земельних ділянок при здійсненні господарської діяльності зобов`язані: дотримуватися вимог земельного та природоохоронного законодавства України; забезпечувати використання земельних ділянок за цільовим призначенням та дотримуватися встановлених обмежень (обтяжень) на земельну ділянку. Відповідно до ч.1-3 ст.37 цього ж закону власники та землекористувачі, в тому числі орендарі, земельних ділянок зобов`язані здійснювати заходи щодо охорони родючості ґрунтів, передбачені цим Законом та іншими нормативно-правовими актами України. Використання земельних ділянок способами, що призводять до погіршення їх якості, забороняється. На землях сільськогосподарського призначення може бути обмежена діяльність щодо: вирощування певних сільськогосподарських культур, застосування окремих технологій їх вирощування або проведення окремих агротехнічних операцій; розорювання сіножатей, пасовищ. В силу ч.1 ст.24 Закону України «Про оренду землі» орендодавець має право вимагати від орендаря використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно з договором оренди. Орендар земельної ділянки має право самостійно господарювати на землі з дотриманням умов договору оренди землі (ч.1 ст.25 Закону України «Про оренду землі»). Відповідно до ч.2 ст.25 Закону України «Про оренду землі» орендар земельної ділянки зобов`язаний виконувати встановлені щодо об`єкта оренди обмеження (обтяження) в обсязі, передбаченому законом або договором оренди землі. Згідно із ст.1 Закону України «Про землеустрій» цільове призначення земельної ділянки - це використання земельної ділянки за призначенням, визначеним на підставі документації із землеустрою у встановленому законодавством порядку. Відповідно до ч.1, 2 ст.18 ЗК України до земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об`єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії. Категорії земель України мають особливий правовий режим. Землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення (ст. 19 ЗК України). Відповідно до п.п.1.2, 1.4 Класифікації видів цільового призначення земель, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 23 липня 2010 р. №548, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 01 листопада 2010 р. за № 1011/18306 (далі - Класифікація), код та цільове призначення земель застосовуються для забезпечення обліку земельних ділянок за видами цільового призначення у державному земельному кадастрі. КВЦПЗ визначає поділ земель на окремі види цільового призначення земель, які характеризуються власним правовим режимом, екосистемними функціями, видом господарської діяльності, типами забудови, типами особливо цінних об`єктів. Частиною 5 ст.20 ЗК України передбачено, що види використання земельної ділянки в межах певної категорії земель (крім земель сільськогосподарського призначення та земель оборони) визначаються її власником або користувачем самостійно в межах вимог, встановлених законом до використання земель цієї категорії, з урахуванням містобудівної документації та документації із землеустрою. Земельні ділянки сільськогосподарського призначення використовуються їх власниками або користувачами виключно в межах вимог щодо користування землями певного виду використання, встановлених статтями 31, 33-37 цього Кодексу. Відповідно до ч.1-4 ст.22 ЗК України землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей. До земель сільськогосподарського призначення належать: а) сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги); б) несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель лісогосподарського призначення, землі під господарськими будівлями і дворами, землі під інфраструктурою оптових ринків сільськогосподарської продукції, землі тимчасової консервації тощо). Землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування: а) громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва; б) сільськогосподарським підприємствам - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; в) сільськогосподарським науково-дослідним установам та навчальним закладам, сільським професійно-технічним училищам та загальноосвітнім школам - для дослідних і навчальних цілей, пропаганди передового досвіду ведення сільського господарства; г) несільськогосподарським підприємствам, установам та організаціям, релігійним організаціям і об`єднанням громадян - для ведення підсобного сільського господарства; ґ) оптовим ринкам сільськогосподарської продукції - для розміщення власної інфраструктури. Як визначено ст.34 ЗК України, громадяни можуть орендувати земельні ділянки для сінокосіння і випасання худоби. Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування можуть створювати на землях, що перебувають у власності держави чи територіальної громади, громадські сіножаті і пасовища. Системний аналіз положень вищевказаних норм дозволяє дійти висновку, що земельні ділянки, віднесені до однієї і тієї ж категорії, можуть використовуватися за різними видами цільового призначення, які характеризуються власним правовим режимом, екосистемними функціями, видом господарської діяльності тощо, та визначені у Класифікації. За правилами ст.651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути розірваний або змінений за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладанні договору. Аналогічна норма закріплена в статті 31 Закону України «Про оренду землі». Згідно із ч.1 ст.32 Закону України «Про оренду землі» на вимогу однієї зі сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24, 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України. Вказані вище висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постановах від 23 грудня 2015 року у справі № 6-2271цс15 та від 20 січня 2016 року у справі № 6-1998цс15. Судом встановлено, що 21.10.2014р. між Головним управлінням Держземагенства у Вінницькій області, в особі першого заступника начальника Королюка О.М., що діє на підставі Положення про Головне управління Держагенства у Вінницькій області від 13.09.2012р. № 433 (зі змінами внесеними наказом Держземагенства України від 01.03.2013р. № 84), як Орендодавцем, та [PERSON] , як Орендарем, укладено Договір оренди землі № 796, за умовами якого Орендодавець, відповідно до наказу Головного управління Держземагенства у Вінницькій області від 21.10.2014р. № 2-3369/15-14-СГ «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки в оренду» надало, а Орендар прийняв у строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення із земель запасу Іванівської сільської ради (за межами населеного пункту), Калинівського району Вінницької області, для ведення фермерського господарства, на 21 рік з моменту укладання. Дата закінчення терміну договору 20.10.2035р. За змістом п.2 цього Договору, в оренду передана земельна ділянка загальною площею 26,0000га., у тому числі пасовище: 26,0000га. Кадастровий номер 0521682800:03:002:0304. Пунктами 14-16 Договору визначено, що земельна ділянка передається в оренду для ведення фермерського господарства. Цільове призначення земельної ділянки - для ведення фермерського господарства (код цільового призначення - 01.02). Умови збереження стану об`єкта оренди: використовувати земельну ділянку за цільовим призначенням з дотриманням вимог чинного законодавства та дотримання режиму природоохоронного використання земель. Виходячи з прав та обов`язків сторін Договору, Орендодавець має право вимагати від орендаря використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно з договором оренди (п.27 Договору), а Орендар земельної ділянки зобов`язаний використовувати земельну ділянку у відповідності до цільового призначення (п.30 Договору). Як визначено в п.38 Договору, сторони несуть відповідальність за невиконання або неналежне виконання Договору відповідно до закону та цього договору. Пунктом 35 Договору передбачена можливість розірвання договору оренди за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у наслідок невиконання другою стороною обов`язків, передбачених договором, та внаслідок випадкового знищення, пошкодження орендованої земельної ділянки, яке істотно перешкоджає її використанню, а також з інших підстав, визначених законом. Після підписання Договору оренди землі № 796 від 21.10.2014р., за відповідним актом приймання-передачі, вищевказана земельна ділянка передана Орендарю - [PERSON] 16.12.2014р. даний договір в передбаченому законом порядку був зареєстрований, про що свідчить Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 222958006 від 07.09.2020р. [PERSON] за погодженням з Головним управлінням Держгеокадастру Вінницької області (№ В-23580/0-11508/6-17 від 19.12.2017р.) - 19.12.2017р. уклав Договір суборенди спірної земельної ділянки № 796 ФГ-1-К-В, з ПАТ «Зернопродукт МХП», речове право за яким було зареєстроване 06.01.2018р. за індексним номером 39126618. Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області, відповідно до наказу № 2-7279/15-18-СГ від 06.06.2018р., передало земельну ділянку загальною площею 26,0000га. з цільовим призначенням для ведення фермерського господарства (код цільового призначення - 01.02), кадастровий номер 0521682800:03:002:0304, з державної власності у комунальну власність Іванівської сільської об`єднаної територіальної громади. Рішенням 10-ої сесії 7-го скликання Іванівської сільської ради Калинівського району Вінницької області від 18.06.2018р. «Про прийняття в комунальну власність земельних ділянок на території Іванівської сільської ради Калинівського району Вінницької області», спірну земельну ділянку прийнято в комунальну власність Іванівської сільської ради Калинівського району Вінницької області. Право власності зареєстроване 26.06.2018р. за індексним номером 41798626. 27.08.2019р. державним інспектором у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотриманням вимог земельного законодавства України про охорону земель на території Калинівського, Літинського, Козятинського та Хмільницького районів та м. Козятин і м.Хмільник Пасічником Ю.М. складено Акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства за об`єктом - земельної ділянки № 1108-ДК/975/АП/09/01/-19, згідно якого, під час проведення перевірки встановлено, що земельна ділянка фактично використовується, однак має місце зміна виду угідь із пасовищ на ріллю без виготовлення землевпорядної документації, що є порушенням ст.20 Закону України «Про землеустрій». Рішенням 27-ої сесії 7-го скликання Іванівської сільської ради Калинівського району Вінницької області № 449 від 03.01.2020р., відмовлено [PERSON] в затверджені проекту землеустрою, що забезпечує еколого-економічне обґрунтування сівозмін та впорядкування угідь на земельній ділянці, в зв`язку з використанням земельної ділянки не за цільовим призначенням, оскільки згідно договору оренди № 796 від 21.10.2014р. земельна ділянка площею 26,0000га. (кадастровий номер 0521682800:03:002:0304) має цільове призначення - пасовище. Уповноважено сільського голову Кулика М.Л. звернутися до суду з метою розірвання договору оренди № 796 від 21.10.2014р. з [PERSON] 22.07.2020р. Іванівська сільська рада Калинівського району Вінницької області звернулась до Калинівського районного суду Вінницької області із позовом до [PERSON] про дострокове розірвання Договору оренди землі № 796 від 21.10.2014р., до якого на підтвердження своїх позовних вимог, а саме нецільового використання земельної ділянки, долучила єдиний доказ, на якому грунтується позов - Акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства за об`єктом - земельної ділянки № 1108-ДК/975/АП/09/01/-19, складений 27.08.2019р. державним інспектором у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотриманням вимог земельного законодавства України про охорону земель на території Калинівського, Літинського, Козятинського та Хмільницького районів та м. Козятин і м. Хмільник Пасічником Ю.М. Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими та електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно вимог ст.78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Стаття 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Надаючі оцінку наданому Акту перевірки дотримання вимог земельного законодавства за об`єктом - земельної ділянки № 1108-ДК/975/АП/09/01/-19 від 27.08.2019р., суд находить, що дей документ не є достатнім доказом на підтвердження зміни виду використання земельної ділянки сільськогосподарського призначення з пасовища на рілля, з огляду на наступне. Згідно з пунктом «а» частини 1 статті 96 ЗК України, землекористувачі зобов`язані забезпечувати використання землі за цільовим призначенням та за свій рахунок приводити її у попередній стан у разі незаконної зміни її рельєфу, за винятком випадків незаконної зміни рельєфу не власником такої земельної ділянки. Абзацом 15 частини 1 статті 1 Закону України «Про землеустрій» цільове призначення земельної ділянки - використання земельної ділянки за призначенням, визначеним на підставі документації із землеустрою у встановленому законодавством порядку. Власники і землекористувачі, в тому числі орендарі, земельних ділянок при здійсненні господарської діяльності зобов`язані, зокрема: дотримуватися вимог земельного та природоохоронного законодавства України; проводити на земельних ділянках господарську діяльність способами, які не завдають шкідливого впливу на стан земель та родючість ґрунтів; підвищувати родючість ґрунтів та зберігати інші корисні властивості землі на основі застосування екологобезпечних технологій обробітку і техніки, здійснення інших заходів, які зменшують негативний вплив на ґрунти, запобігають безповоротній втраті гумусу, поживних елементів тощо; дотримуватися стандартів, нормативів при здійсненні протиерозійних, агротехнічних, агрохімічних, меліоративних та інших заходів, пов`язаних з охороною земель, збереженням і підвищенням родючості ґрунтів; забезпечувати використання земельних ділянок за цільовим призначенням та дотримуватися встановлених обмежень (обтяжень) на земельну ділянку; забезпечувати захист земель від ерозії, виснаження, забруднення, засмічення, засолення, осолонцювання, підкислення, перезволоження, підтоплення, заростання бур`янами, чагарниками і дрібноліссям (частина перша статті 35 Закону України «Про охорону земель»). На землях сільськогосподарського призначення може бути обмежена діяльність щодо: вирощування певних сільськогосподарських культур, застосування окремих технологій їх вирощування або проведення окремих агротехнічних операцій; розорювання сіножатей, пасовищ; використання деградованих, малопродуктивних, а також техногенно забруднених земельних ділянок; необґрунтовано інтенсивного використання земель. Згідно з розділом ІІ Класифікації видів цільового призначення земель вирізняють такі види цільового призначення земель сільськогосподарського призначення, зокрема: 01.01 Для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; 01.02 Для ведення фермерського господарства; 01.08 Для сінокосіння та випасання худоби. Відповідно до Переліку угідь згідно з Класифікацією видів земельних угідь (КВЗУ), який є Додатком 4 до Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012р. № 1051: Рілля. Група включає сільськогосподарські угіддя, які систематично обробляються і використовуються під посіви сільськогосподарських культур, включаючи посіви багаторічних трав, а також чисті пари (ГОСТ 26640-85) та парники, оранжереї і теплиці До ділянок ріллі не належать сіножаті і пасовища, що розорані з метою їх докорінного поліпшення і використовуються постійно під трав`яними кормовими культурами для сінокосіння та випасання худоби, а також міжряддя садів, які використовуються під посіви; Сіножаті. Підгрупа включає сільськогосподарські угіддя, які систематично використовуються для сінокосіння (ГОСТ 26640-85), до яких потрібно включати рівномірно вкриті деревинною та чагарниковою рослинністю площею до 20 відсотків ділянки; Пасовища. Підгрупа включає сільськогосподарські угіддя, які систематично використовуються для випасання худоби (ГОСТ 26640-85); рівномірно вкриті деревинною та чагарниковою рослинністю площею до 20 відсотків ділянки. Аналіз вищевикладених положень земельного законодавства дає підстави дійти висновку, що сільськогосподарські угіддя це ділянки, що безпосередньо використовуються для виробництва сільськогосподарської продукції, які поділяються на такі види сільськогосподарських угідь як, зокрема: рілля, сіножаті, пасовища, а також за видами їх цільового призначення, зокрема: на землі для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (01.01); для ведення фермерського господарства (01.02); для сінокосіння та випасання худоби (01.08). Землі сільськогосподарського призначення можуть використовуватися їх власниками та землекористувачами виключно із дотриманням їх цільового призначення - за призначенням, визначеним у встановленому законодавством порядку на підставі документації із землеустрою. Відтак, пасовища мають використовуватися власниками та користувачами таких земельних ділянок виключно для випасання худоби. Судом з матеріалів справи встановлено, що у проекті відведення земельної ділянки площею 26,0000га. (кадастровий номер 0521682800:03:002:0304), визначено вид сільськогосподарського угіддя - пасовище, а також вид цільового призначення для ведення фермерського господарства. Такі ж відомості про земельну ділянку щодо виду сільськогосподарського угіддя та виду цільового використання внесені до Державного земельного кадастру. Відтак, вид угіддя та цільового призначення земельної ділянки, переданої в оренду [PERSON] , визначені у документації із землеустрою, а також зафіксовані у рішенні уповноваженого органу про передачу її у користування, дає підстави для висновку, що відповідач мав право використовувати земельну ділянку для ведення фермерського господарства (за її цільовим призначенням), але в межах її виду - пасовище, тобто для випасання худоби, хоча фактично договір оренди такої конкретизації не містить. Відповідно до п.п.1, 2 Договору оренди землі № 796 від 21.10.2014р., в оренду передається земельна ділянка сільськогосподарського призначення із земель запасу Іванівської сільської ради (за межами населеного пункту) Калинівського району Вінницької області, загальною площею 26,0000га., у тому числі пасовище: 26,0000га., кадастровий номер: 0521682800:03:002:0304, для ведення фермерського господарства. За п.п. 14-16 Договору оренди землі № 796 від 21.10.2014р., земельна ділянка передається в оренду для ведення фермерського господарства. Цільове призначення земельної ділянки - для ведення фермерського господарства (код цільового призначення - 01.02). Умови збереження стану об`єкта оренди: використовувати земельну ділянку за цільовим призначенням з дотриманням вимог чинного законодавства та дотримання режиму природоохоронного використання земель. Згідно п.30 Договору оренди землі № 796 від 21.10.2014р., Орендар земельної ділянки зобов`язаний виконувати встановлені щодо об`єкта оренди обмеження (обтяження) в обсязі, передбаченому законом або договором оренди землі; дотримуватися режиму використання земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення; використовувати земельну ділянку у відповідності до цільового призначення; використовувати земельну ділянку у відповідності до ч.4 ст.22 ЗК України. Відповідно до частини першої статті 19 ЗК України, землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення. Абзацом першим частини п`ятої статті 20 ЗК України передбачено, що види використання земельної ділянки в межах певної категорії земель (крім земель сільськогосподарського призначення та земель оборони) визначаються її власником або користувачем самостійно в межах вимог, встановлених законом до використання земель цієї категорії, з урахуванням містобудівної документації та документації із землеустрою. Земельні ділянки сільськогосподарського призначення використовуються їх власниками або користувачами виключно в межах вимог щодо користування землями певного виду використання, встановлених статтями 31, 33-37 цього Кодексу (абзац другий частини п`ятої статті 20 ЗК України). Відповідно до приписів частини 3 статті 37 Закону України «Про охорону земель» на землях сільськогосподарського призначення може бути обмежена діяльність щодо: вирощування певних сільськогосподарських культур, застосування окремих технологій їх вирощування або проведення окремих агротехнічних операцій; розорювання сіножатей, пасовищ; використання деградованих, малопродуктивних, а також техногенно забруднених земельних ділянок; необґрунтовано інтенсивного використання земель. Суд виходячи із встановлених обставин у справі вважає, що спірна земельна ділянка використовувалась відповідачем за її цільовим призначенням, як земля сільськогосподарського призначення, під час використання якої відповідачем здійснено певні дії з метою її поліпшення (розрихлення грунту), що не є зміною цільового призначення, оскільки даний факт не свідчить про використання земельної ділянки не за цільовим призначенням або її руйнування, оскільки остання використовувалась відповідачем згідно умов укладеного договору оренди та будь-які обмеження щодо її поліпшення, передбачені зазначеним вище законом та договором не встановлювалися. Під час судового розгляду позивачем не представлено жодного доказу щодо встановлення обмежень (обтяжень) у використанні орендованої земельної ділянки, у тому числі щодо її поліпшення. Суд звертає увагу, що відповідно до вимог ч.4-6 ст.37 Закону України «Про охорону земель» з метою здійснення контролю за динамікою родючості ґрунтів систематично проводиться їх агрохімічне обстеження, видаються агрохімічні паспорти, в яких фіксуються початкові та поточні рівні забезпечення поживними речовинами ґрунтів і рівні їх забруднення. Дані агрохімічної паспортизації земель використовуються в процесі регулювання земельних відносин при: передачі у власність або наданні в користування, в тому числі в оренду, земельної ділянки; зміні власника земельної ділянки або землекористувача; проведенні грошової оцінки земель; визначенні розмірів плати за землю; здійсненні контролю за станом родючості ґрунтів. Форму агрохімічного паспорта та порядок його ведення встановлює центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин. Згідно ст.22 ЗК України, землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей. До земель сільськогосподарського призначення належать сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги). Відповідно до ст.35 Закону України України «Про охорону земель», власники і землекористувачі, в тому числі орендарі, земельних ділянок при здійсненні господарської діяльності зобов`язані забезпечувати використання земельних ділянок за цільовим призначенням та дотримуватися встановлених обмежень (обтяжень) на земельну ділянку. Згідно ч.ч.1-5 ст.111 ЗК України, обтяження прав на земельну ділянку встановлюються законом або актом уповноваженого на це органу державної влади, посадової особи, або договором шляхом встановлення заборони на користування та/або розпорядження, у тому числі шляхом її відчуження. Законом, прийнятими відповідно до нього нормативно-правовими актами, договором, рішенням суду можуть бути встановлені такі обмеження у використанні земель: а) умова розпочати і завершити забудову або освоєння земельної ділянки протягом встановлених строків; б) заборона на провадження окремих видів діяльності; в) заборона на зміну цільового призначення земельної ділянки, ландшафту; г) умова здійснити будівництво, ремонт або утримання дороги, ділянки дороги; ґ) умова додержання природоохоронних вимог або виконання визначених робіт; д) умови надавати право полювання, вилову риби, збирання дикорослих рослин на своїй земельній ділянці в установлений час і в установленому порядку; е) обов`язок щодо утримання та збереження полезахисних лісових смуг. Обтяження прав на земельні ділянки (крім обтяжень, безпосередньо встановлених законом) підлягають державній реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно у порядку, встановленому законом. Обмеження у використанні земель (крім обмежень, безпосередньо встановлених законом та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами) підлягають державній реєстрації в Державному земельному кадастрі у порядку, встановленому законом, і є чинними з моменту державної реєстрації. Обмеження у використанні земель, безпосередньо встановлені законами та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами, є чинними з моменту набрання чинності нормативно-правовими актами, якими вони були встановлені. Відомості про обмеження у використанні земель зазначаються у схемах землеустрою і техніко-економічних обґрунтуваннях використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектах землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного, історико- культурного, лісогосподарського призначення, земель водного фонду та водоохоронних зон, обмежень у використанні земель та їх режимоутворюючих об`єктів, проектах землеустрою, що забезпечують еколого-економічне обґрунтування сівозміни та впорядкування угідь, проектах землеустрою щодо відведення земельних ділянок, технічній документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Відомості про такі обмеження вносяться до Державного земельного кадастру. Вищезазначені норми законів, вказують на те, що розрихлювання ґрунту сільськогосподарського призначення, не призводить до зміни її цільового призначення. Земельна ділянка при цьому залишається земельною ділянкою сільськогосподарського призначення та такою, що використовується для ведення фермерського господарства. Відповідно до ч.5 ст.25 Закону України «Про землеустрій», власники землі та землекористувачі забезпечують виконання заходів з охорони земель та дотримання екологічних обмежень у використанні земель, передбачених проектом землеустрою. В акті перевірки дотримання вимог земельного законодавства за об`єктом - земельної ділянки № 1108-ДК/975/АП/09/01/-19, складеному 27.08.2019р. державним інспектором у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотриманням вимог земельного законодавства України про охорону земель на території Калинівського, Літинського, Козятинського та Хмільницького районів та м. Козятин і м. Хмільник Пасічником Ю.М., визначено, що має місце зміна виду угідь земельної ділянки - із пасовищ на ріллю без виготовлення землевпорядної документації, що є порушенням ст.20 Закону України «Про землеустрій», проте немає жодного посилання на відповідний доказ, зокрема агрохімічний паспорт даної земельної ділянки. Зазначене, з урахуванням наявних матеріалів справи, за відсутності в ній належних та допустими доказів, на підтвердження факту розорення відповідачем спірної земельної ділянки, свідчить лише про припущення щодо здійснення [PERSON] заходів саме направлених на зміну використання земельної ділянки. При цьому, суд вважає, що такі висновки не можуть ґрунтуватися на припущеннях, а повинні ґрунтуватися виключно на належних і допустимих доказах, яких суду позивачем не надано. Крім того, суд зазначає, що після скасування наказів Міністерства аграрної політики та продовольства України від 19 лютого 2013 року № 104 та від 12 липня 2012 року № 424, порядок проведення перевірки суб`єктів господарювання у сфері дотримання законодавства щодо охорони та використання земель має здійснюватися відповідно до Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності». Відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного в постанові від 10.07.2018р. у справі № 818/1511/17, порядок проведення перевірки суб`єктів господарювання у сфері дотримання законодавства щодо охорони та використання земель має здійснюватись відповідно до Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності». Аналогічний висновок міститься в постанові Верховного Суду від 13 червня 2019 року у справі № 815/5113/17, від 10 січня 2019 року у справі № 823/922/17. При цьому, орган виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі, не визначено в якості такого, на який не поширюється дія даного Закону (стаття 6 Закону України «Про тимчасові особливості здійснення заходів державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності»). Як зазначено в акті перевірки, суть виявленого порушення полягає у використанні земельної ділянки, що здійснюється відповідачем, як суб`єктом господарювання. При даних обставинах земельна ділянка не могла бути самостійним предметом перевірки. Предметом перевірки не є земельна ділянка, а господарська діяльність відповідача з використанням цієї ділянки. Крім того, з акту перевірки не можливо достеменно встановити, які саме дії вчинив відповідач щодо земельної діялянки, зокрема, чи пасовище було (повністю чи частково) розорене, чи здійснене на ньому розрихлення грунту; на якій саме площі (частині) земельної ділянки було засіяно озимий ріпак, та на підставі яких документів (доказів) цей факт було встановлено, оскільки сам акт складений 27.08.2019р. Також з цього акту не вбачається, чи допущене порушення земельного законодавства і положень договору оренди землі, може (та/або не може) бути усунуте, та чи є дії землекористувача достатніми для дострокового припинення права користування земельною ділянкою. Слід зазначити, що згідно пункту «г» частини 1 статті 21 ЗК України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для притягнення до відповідальності відповідно до закону громадян та юридичних осіб, винних у порушенні порядку встановлення та зміни цільового призначення земель. Відповідно до статті 187 ЗК України, контроль за використанням та охороною земель полягає в забезпеченні додержання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями і громадянами земельного законодавства України. Приписами статті 188 ЗК України визначено, що державний контроль за використанням та охороною земель здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері здійснення державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі, а за додержанням вимог законодавства про охорону земель - центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів. Порядок здійснення державного контролю за використанням та охороною земель встановлюється законом. Закон України «Про охорону земель» визначає правові, економічні та соціальні основи охорони земель з метою забезпечення їх раціонального використання, відтворення та підвищення родючості ґрунтів, інших корисних властивостей землі, збереження екологічних функцій ґрунтового покриву та охорони довкілля. Статтею 2 Закону України «Про охорону земель» передбачено, що об`єктом особливої охорони держави є всі землі в межах території України. Частиною 1 статті 19 Закону України «Про охорону земель» закріплено, що державний контроль за використанням та охороною земель здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі, а за додержанням вимог законодавства про охорону земель - центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища. Державний контроль за додержанням вимог законодавства про охорону земель здійснює центральний орган виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів (частина друга статті 19 Закону України «Про охорону земель»). Згідно з частиною 3 статті 19 Закону України «Про охорону земель», порядок здійснення державного контролю за використанням та охороною земель встановлюється законом. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 22 липня 2016 року № 482 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України», організація та здійснення державного нагляду (контролю) за дотриманням земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій та форм власності є завданнями Держгеокадастру. Згідно з пунктом 1 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 січня 2015 року № 15, Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства і який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів. Держгеокадастр здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи (абзац перший пункту 7 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 січня 2015 року № 15). Відповідно до підпункту 25-1 пункту 4 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 січня 2015 року № 15, Держгеокадастр відповідно до покладених на нього завдань, зокрема, організовує та здійснює державний нагляд (контроль) за дотриманням земельного законодавства, використання та охороною земель усіх категорій і форм власності. Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області є територіальним органом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру та їй підпорядковане. Правові, економічні та соціальні основи організації здійснення державного контролю за використанням та охороною земель і спрямований на забезпечення раціонального використання і відтворення природних ресурсів та охорону довкілля визначає Закон України «Про державний контроль за використанням та охороною земель». Статтею 4 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» визначено, що об`єктом державного контролю за використанням та охороною земель є всі землі в межах території України. Згідно з статтею 5 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» державний контроль за дотриманням вимог законодавства України про охорону земель здійснює центральний орган виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів. Згідно з положеннями статті 6 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» до повноважень центрального органу виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі, належать, зокрема, здійснення державного контролю за використанням та охороною земель у частині додержання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства України та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю та виконання вимог щодо використання земельних ділянок за цільовим призначенням. Статтею 9 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» передбачено, що державний контроль за використанням та охороною земель, дотриманням вимог законодавства України про охорону земель і моніторинг ґрунтів здійснюються шляхом: проведення перевірок; розгляду звернень юридичних і фізичних осіб; участі у прийнятті в експлуатацію меліоративних систем і рекультивованих земель, захисних лісонасаджень, протиерозійних гідротехнічних споруд та інших об`єктів, які споруджуються з метою підвищення родючості ґрунтів та забезпечення охорони земель; розгляду документації із землеустрою, пов`язаної з використанням та охороною земель; проведення моніторингу ґрунтів та агрохімічної паспортизації земель сільськогосподарського призначення. Згідно з частиною 1 статті 10 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» державні інспектори у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотриманням вимог законодавства України про охорону земель мають право: безперешкодно обстежувати в установленому законодавством порядку земельні ділянки, що перебувають у власності та користуванні юридичних і фізичних осіб, перевіряти документи щодо використання та охорони земель; давати обов`язкові для виконання вказівки (приписи) з питань використання та охорони земель і дотримання вимог законодавства України про охорону земель відповідно до їх повноважень, а також про зобов`язання приведення земельної ділянки у попередній стан у випадках, установлених законом, за рахунок особи, яка вчинила відповідне правопорушення, з відшкодуванням завданих власнику земельної ділянки збитків; складати акти перевірок чи протоколи про адміністративні правопорушення у сфері використання та охорони земель і дотримання вимог законодавства про охорону земель та розглядати відповідно до законодавства справи про адміністративні правопорушення, а також подавати в установленому законодавством України порядку до відповідних органів матеріали перевірок щодо притягнення винних осіб до відповідальності; у разі неможливості встановлення особи правопорушника земельного законодавства на місці вчинення правопорушення доставляти його до органів Національної поліції чи до приміщення виконавчого органу сільської, селищної, міської ради для встановлення особи порушника та складення протоколу про адміністративне правопорушення; викликати громадян, у тому числі посадових осіб, для одержання від них усних або письмових пояснень з питань, пов`язаних з порушенням земельного законодавства України; передавати до органів прокуратури, органів досудового розслідування акти перевірок та інші матеріали про діяння, в яких вбачаються ознаки кримінального правопорушення; проводити у випадках, встановлених законом, фотографування, звукозапис, кіно- і відеозйомку як допоміжний засіб для запобігання порушенням земельного законодавства України; звертатися до суду з позовом щодо відшкодування втрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва, а також повернення самовільно чи тимчасово зайнятих земельних ділянок, строк користування якими закінчився. Отже, до повноважень державного інспектора віднесено, зокрема, надання обов`язкових для виконання вказівок (приписів) з питань використання та охорони земель і дотримання вимог законодавства України про охорону земель відповідно до їх повноважень, а також про зобов`язання приведення земельної ділянки у попередній стан у випадках, установлених законом. Відповідно до вимог статті 144 ЗК України, у разі виявлення порушення земельного законодавства державний інспектор сільського господарства, державний інспектор з охорони довкілля складають протокол про порушення та видають особі, яка допустила порушення, вказівку про його усунення у 30-денний строк. Якщо особа, яка допустила порушення земельного законодавства, не виконала протягом зазначеного строку вказівки державного інспектора щодо припинення порушення земельного законодавства, державний інспектор сільського господарства, державний інспектор з охорони довкілля відповідно до закону накладають на таку особу адміністративне стягнення та повторно видають вказівку про припинення правопорушення чи усунення його наслідків у 30-денний строк. У разі неусунення порушення земельного законодавства у 30-денний строк державний інспектор сільського господарства, державний інспектор з охорони довкілля звертаються до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування з клопотанням про припинення права користування земельною ділянкою. Позивачем не доведено належними та допустими доказами, що відповідач невиконав вказівку (припис) щодо усунення виявлених порушень, та що він притягався в передбаченому законом порядку до адміністративної відповідальності за порушення вимог земельного законодавства, а саме за фактом нецільового використання земельної ділянки. Крім цього, як вбачається з витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-0518811672020 від 21.02.2020р., на момент звернення позивача до суду із вказаним позовом, спірна земельна ділянка вже мала призначення рілля, а не пасовище. Більш того, під час розгляду даної цивільної справи в суді, сторони 15.12.2020р. укладають Додатокову угоду до Договору оренди земельної ділянки № 796 від 21.10.2014р., не порушуючи при цьому питання про дострокове його припинення. З позовної заяви вбачається, що позивач, розпорядившись своїми правами на власний розсуд визначив предмет, підстави позову, його обґрунтування, підстав для задоволення якого суд не знайшов. При цьому, позивач не позбавлений можливості, у разі порушення землекористувачем вимог діючого законодавства та умов укладеного договору оренди землі, зокрема використання земельної ділянки не за її цільовим призначенням, у разі встановлення та підтвердження цього факту належними та допустими доказами, повторно звернутись до суду із позовом про його дострокове розірвання. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Ухвалюючи рішення, суд відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, зобов`язаний вирішити питання щодо розподілу судових витрат, понесених сторонами у справі. У зв`язку з відмовою в задоволенні позову, судові витрати, понесені позивачем, не підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: dismissed