Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-27 00:00:00

22 січня 2014 року позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості у розмірі 22562,42 грн. за кредитним договором б/н від 03 червня 2008 року, посилаючись при цьому на наступні обставини. Відповідно до укладеного договору б/н від 03 червня 2008 року, відповідач отримав кредит у розмірі 500,00 грн. з подальшим його збільшенням до 5200,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Позивач належним чином виконав своє зобовязання, прийняті на себе зобовязання відповідач не виконує, в звязку з чим утворилася заборгованість станом на 30 листопада 2013 року, яка складається з наступного: заборгованість за кредитом 4995,10 грн., заборгованість за відсотками за користування кредитом 16016,73 грн., штраф (фіксована частина) 500,00 грн., штраф (відсоткова складова) 1050,59 грн., загалом в сумі 22562,42 грн. Позивач просив стягнути з відповідача зазначену заборгованість за кредитним договором та стягнути на його користь судові витрати. 09 квітня 2014 року Костянтинівським міськрайонним судом Донецької області було ухвалене заочне рішення, яким позовні вимоги позивача задоволені в повному обсязі, стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 03 червня 2008 року у сумі 22562,42 грн. та у відшкодування сплаченого судового збору 243,60 грн. Ухвалою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 22 грудня 2015 року зазначене заочне рішення від 09 квітня 2014 року скасовано, справу призначено до розгляду в загальному порядку. Представник позивача в судове засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи у його відсутності, вказуючи, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі (а.с.93-94). Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, його представник [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, надав письмові заперечення, посилаючись на пропуск позивачем строків позовної давності, крім того зазначив, що є незрозумілим чи діяли умови та правила, на які посилається позивач, на момент надання кредиту, оскільки в них відсутні дата їх затвердження, а посилання в позові на пункти умов не співпадають з доданими до позову умовами, також зазначив, що за рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 27 грудня 2011 року з нього вже було стягнуто заборгованість за кредитним договором № DOXRRX90770185 від 03 червня 2008 року в сумі 7896,25 грн. (а.с.41, 90-91). Зясувавши позицію сторін, дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності, суд встановив наступні обставини справи та відповідні до них правовідносини. Судом встановлено і з матеріалів справи вбачається, що відповідно до укладеного договору б/н від 03 червня 2008 року, відповідач отримав кредит у розмірі 500,00 грн. з подальшим його збільшенням до 5200,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом (а.с.6). Відповідно до п.9.12.Умов та правил надання банківських послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії Договору, він автоматично лонгується на такий же термін. Згідно зі статтями 526, 530, 610, ч.1 ст. 612 ЦК України зобовязання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). ПАТ КБ «ПриватБанк» свої зобов'язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, надавши відповідачу у справі кредит. Однак, в порушення умов вказаного кредитного договору відповідач [PERSON] свої зобов`язання перед ПАТ КБ «ПриватБанк» належним чином не виконував, своєчасно позивачу грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками та іншим витратам згідно умов договору не надав, чим порушив умови договору, що й призвело до виникнення заборгованості станом на 30 листопада 2013 року, яка складається з наступного: заборгованість за кредитом 4995,10 грн., заборгованість за відсотками за користування кредитом 16016,73 грн., штраф (фіксована частина) 500,00 грн., штраф (відсоткова складова) 1050,59 грн., загалом в сумі 22562,42 грн. (а.с.4-5). Зі змісту п. 3.1.3 Правил користування платіжною картою, п. 9.12. Умов та правил надання банківських послуг слідує, що строк дії платіжної картки - 1 рік. Договір діє на протязі 12 місяців з моменту його підписання. А якщо жодна зі сторін не заявляє про його припинення він автоматично лонгується та такий же термін. При цьому Банк зобовязується продовжити строк дії картки з новою датою закінчення строку дії за наявності коштів в межах платіжного ліміту на відповідному картрахунку для сплати послуг по виконанню розрахункових операцій по картрахунку. Оскільки строк дії картки закінчився 03 червня 2009 року без продовження строку її дії та видачі нової картки на імя боржника, то до вимог про стягнення заборгованості за користування кредитом перебіг трирічного строку позовної давності починається саме з цієї дати без врахування лонгації строку дії цього договору. Встановлення саме такої дати початку перебігу строку позовної давності передбачено висновками Верховного Суду України про застосування ст. 257 ЦК України до правовідносин, у яких використовуються платіжні карти як спосіб надання/отримання кредитних коштів, викладеними у постанові від 19 березня 2014 року № 6-14цс14, які відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України, є обовязковими для всіх судів України, за таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту у повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки(ст.261), а не закінчення строку дії договору. Так, у справі № 6-9172 св 13 касаційний суд, скасовуючи рішення суду апеляційної інстанції про задоволення подібних позовних вимог банку, на підставі статей 256, 257 та 267 ЦК України дійшов висновку про те, що кредитор звернувся до суду з пропущенням строку позовної давності, оскільки в матеріалах справи відсутні докази того, що після закінчення строку дії платіжної картки боржником була отримана нова картка. Аналогічних висновків дійшов Вищий спеціалізований суд з розгляду цивільних і кримінальних справ в справах № 6-21792 св 11, № 6-11437 св 12 та № 6-49860 св 12. Згідно до ст., ст. 256, 257, 264, 267 ЦК України позовна давність - строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Матеріалами справи підтверджується, що 29 вересня 2008 року було проведено операцію з видачі готівки (а.с.86), операцій щодо внесення коштів на погашення кредиту з виписки по особовому рахунку (руху коштів) не вбачається (а.с.86-88). Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку. А частина 3 цієї статті передбачає, що після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Як вбачається з відмітки про отримання позовної заяви, позивач звернувся до суду лише 22 січня 2014 року, тобто із пропуском трьох річного строку позовної давності, а також не ставив перед судом питання про його поновлення. За змістом ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Вирішуючи питання застосування строку позовної давності суд також враховує розяснення, які містяться у п. 31 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», де зазначено, що враховуючи положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст. 267 ЦК України). Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України в постановах № 6-1707цс15 та № 6-1926цс15. Щодо посилань відповідача на рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 27 грудня 2011 року, за яким з нього вже було стягнуто заборгованість за кредитним договором № DOXRRX90770185 від 03 червня 2008 року в сумі 7896,25 грн., суд вважає за необхідне зазначити, що мова йде про два окремих кредитних договори, оскільки як вбачається із зазначеного рішення суду заборгованість виникла за договором № DOXRRX90770185 від 03 червня 2008 року, за яким відповідачу надавався кредит у розмірі 1834,38 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00% на рік з кінцевим терміном повернення до 03 червня 2009 року (а.с.41), в той час як з позовної заяви, поданої до суду 22 січня 2014 року (а.с.2), та доданої до неї заяви позичальника (а.с.6) б/н від 03 червня 2008 року вбачається, що відповідачу надано кредит у розмірі 500,00 грн. з подальшим його збільшенням до 5200,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, а тому різниця в умовах кредитування та розмірі коштів, наданих у кредит, свідчить про нетотожність вказаних кредитних договорів. Враховуючи те, що позивач, як вже зазначалося, до суду з позовом звернувся 22 січня 2014 року, тобто після спливу трирічного строку загальної позовної давності, клопотання про поновлення строку не заявляв, в той час як відповідач заявив клопотання про застосування строку позовної давності, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог з підстав пропуску позивачем строку позовної давності. Щодо вирішення питання про розподіл судових витрат на підставі ст. 88 ЦПК України, та приймаючи до уваги, що в задоволені позовних вимог позивачу відмовлено повністю, то судові витрати по сплаті судового збору понесені ним при подачі позову відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed