Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-26 00:00:00

22 квітня 2020 року до Дружківського міського суду надійшла позовна заява [PERSON] до Дружківської міської ради Донецької області про визнання недійсним договору по платі за землю під вбудованим нежитловим приміщенням. У позовній заяві, позивач [PERSON] зазначила, що вона на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії САВ № 875588, виданого 07 травня 2008 року виконавчим комітетом Дружківської міської ради є власником вбудованого приміщення магазину промислової групи товарів, загальною площею 46,9 кв.м., розташованого за адресою [ADDRESS] . Право власності зареєстроване Дружківським міським БТІ 12 травня 2008 року. 10 листопада 2010 року між позивачем, як власником вказаного приміщення, та Дружківською міською радою був укладений Договір № 7 по платі за землю під вбудованим нежитловим приміщенням. Відповідно до цього договору, відповідач надав позивачу в строкове користування частку земельної ділянки під вбудованими нежитловими приміщеннями для обслуговування та експлуатації магазину промислової групи товарів, за адресою: [ADDRESS] , площею 0,0042 га. Відповідно до п.1 договору, плата за надану у користування частку земельної ділянки вноситься у вигляді орендної плати. Таким чином, договір за своєю правовою природою є договором оренди земельної ділянки. Зі змісту договору випливає, що в оренду надана умовна доля земельної ділянки, на якій знаходиться багатоповерховий житловий будинок з вбудованим нежитловим приміщенням, що належить позивачу. Розмір частки земельної ділянки визначено відповідно до долі площі приміщення в загальній площі будинку. Разом з тим, земельній ділянці, що передана в оренду, кадастровий номер не присвоєно, її межі в натурі (на місцевості) не винесені, акт прийому-передачі до договору оренди не складено. Позивач вважає, що зазначений договір земельної ділянки укладено без дотримання норм чинного законодавства, та що він порушує її права, оскільки за цим договором вона зобов`язана сплачувати кошти без належних на те підстав. Просить визнати недійсним договір № 7 від 10 листопада 2010 року по платі за землю під вбудованим нежитловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , площею 0,0042 га, укладений між землевласником Дружківською міською радою та користувачем [PERSON] та стягнути з Дружківської міської ради Донецької області на користь [PERSON] судові витрати. Ухвалою Дружківського міського суду Донецької області від 27 квітня 2020 року провадження в справі було відкрито в порядку загального позовного провадження із призначенням підготовчого судового засідання на 12 травня 2020 року (а.с.28-29). Ухвалою Дружківського\~міського суду\~Донецької області\~від 12\~травня 2020 року справу\~призначено до\~розгляду по\~суті в\~порядку спрощеного\~позовного провадження\~на 27 травня 2020 року (а.с.42-43). 12 травня 2020 року представник відповідача надав до суду відзив на позов, в якому заперечував проти задоволення позовних вимог. Зазначив, що через невизначеність питання надання в оренду земельних ділянок під окремими приміщеннями в багатоповерхових житлових будинках, фінансову неспроможність виконання робіт з поділу території мікрорайону (кварталу), а також відсутність правил та порядку розподілу території житлового кварталу було розроблено та затверджено рішенням Дружківської міської ради №5/46-4 від 16.06.2010 «Тимчасовий порядок визначення частки земельної ділянки, яка знаходиться у користуванні власників (наймачів) вбудованих у будівлю нежитлових приміщень». Зазначений договір по платі за землю не є договором оренди землі, а слугує лише підставою для розрахунку плати за користування землею, яка вираховується у розмірі орендної плати. Просить у позові відмовити (а.с.35). У судове засідання позивач та представник позивача не з`явилися, представником позивача надано клопотання про розгляд справи без його участі та без участі позивача. На заявлених позовних вимогах наполягає (а.с. 40). Представник відповідача в судове засідання не з`явився, проте надав клопотання слухати справу без його участі, просив в своїх письмових запереченнях в задоволенні позову відмовити (а.с. 36, 39). З огляду на це, суд на підставі ст. 247 ЦПК України, вважає за можливе розглядати справу у відсутності сторін, на підставі наявних у суду доказів, без фіксації судового розгляду. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив такі фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно (САВ 875588) від 12 травня 2008 року виконавчим комітетом Дружківської міської ради зареєстровано право власності [PERSON] на вбудоване приміщення магазину промислової групи товарів, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] . Форма власності приватна, 1/1 частка, об`єкт загальною площею 46,9 кв.м. Свідоцтво видане за рішенням виконкому від 07.05.2008 року № 517 (а.с.10). Також, право власності [PERSON] на вищезазначене вбудоване приміщення магазину промислової групи товарів підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 18768533, виданого комунальним підприємством Дружківського міського бюро технічної інвентаризації 12 травня 2008 року (а.с.11). 10 листопада 2010 року між землевласником Дружківською міською радою та користувачем [PERSON] був укладений договір №7 по платі за землю під вбудованим нежитловим приміщенням, відповідно до якого землевласник на підставі рішення Дружківської міської ради від 20 серпня 2010 року № 5/48-19 «Про надання у користування власнику вбудованого приміщення [PERSON] частки земельної ділянки для обслуговування та експлуатації магазину промислової групи товарів за адресою [ADDRESS] » надає користувачу частку земельної ділянки під вбудованим нежитловим приміщенням для обслуговування та експлуатації магазину промислової групи товарів за адресою [ADDRESS] , а користувач зобов`язується вносити плату за надану у користування частку площею 0,0042 га, у вигляді орендної плати (а.с.12-15). Відповідно до частини 1 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, частиною першою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до п. 9.1.10. статті 9 Податкового кодексу України (в редакції на час укладення договору) плата за землю відносилася до загальнодержавних податків та зборів. Відповідно до п. 14.1.147 статті 14 цього Кодексу плата за землю - загальнодержавний податок, який справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності. Оскільки законодавство, чинне на момент укладання договору між сторонами, передбачало тільки два види плати за землю земельний податок та орендна плата, то суд дійшов до висновку, що укладений між сторонами цивільно-правовий договір був направлений на отримання від користувача орендної плати за земельну ділянку. Відповідно до ч.2 ст. 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов`язані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі». Відповідно до ст. 13 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, яка була чинною на момент укладання договору) договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, яка була чинною на момент укладання договору) істотними умовами договору оренди земельної ділянки є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки);строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону. Невід`ємною частиною договору оренди землі є: план або схема земельної ділянки, яка передається в оренду; кадастровий план земельної ділянки з відображенням обмежень (обтяжень) у її використанні та встановлених земельних сервітутів; акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); акт приймання-передачі об`єкта оренди; проект відведення земельної ділянки у разі його розроблення згідно із законом. Відповідно до п. 4.4 Положення про порядок встановлення та закріплення меж прибудинкових територій існуючого житлового фонду та надання у спільне користування або спільну власність земельних ділянок для спорудження житлових будинків, затвердженого спільним наказом Держкомзему, Держжитлокомунгоспу, Держкоммістобудування та Фонду держмайна України від 05.04.1996 р. № 31/30/53/396, частка власності (користування) земельної ділянки кожного власника квартири (квартир) чи нежитлового приміщення у спільній частковій власності визначається відношенням загальної площі квартири (квартир) чи нежитлових приміщень, що перебувають у його власності, до спільної площі всіх квартир і нежитлових приміщень будинку. Виділення частки земельної ділянки власникам квартир і нежитлових приміщень в натурі та їх окреме відчуження не допускається. Право власності (користування) на прибудинкову територію (земельну ділянку) кожного співвласника будинку визначається у свідоцтві про право власності на частину будинку у вигляді відповідної частки. Відповідно до ст. 42 Земельного Кодексу України (у редакції, яка була чинною на момент укладання договору) земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності, надаються в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками. У разі приватизації громадянами багатоквартирного жилого будинку відповідна земельна ділянка може передаватися безоплатно у власність або надаватись у користування об`єднанню власників. \~Порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками. \~Розміри та конфігурація земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначаються на підставі відповідної землевпорядної документації. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що надати в оренду або у власність земельну ділянку для обслуговування вбудованого чи прибудованого приміщення в багатоквартирному будинку неможливо, оскільки неможливо створити об`єкт земельних відносин - земельну ділянку, не порушуючи єдиний комплекс нерухомого майна, - виділити приміщення будинку як окрему будівлю та надати йому окрему адресу, яка необхідна для визначення місця розташування земельної ділянки як складова поняття «земельна ділянка». Частина (частка) земельної ділянки не може бути об`єктом оренди землі, оскільки відповідно до статті 3 Закону України «Про оренду землі» об`єктом оренди є земельні ділянки, що перебувають у власності громадян, юридичних осіб, комунальній та державній власності, а отже, укладання договору оренди землі можливе лише на земельну ділянку із зазначенням у ньому всіх часток, що належать до неї, та відповідно всіх орендарів. Крім цього, у порушення ст. 15 Закону України «Про оренду землі», у спірному договорі № 7 від 10 листопада 2010 року відсутні невід`ємні його частини - план або схема земельної ділянки, яка передається в оренду; кадастровий план земельної ділянки з відображенням обмежень (обтяжень) у її використанні та встановлених земельних сервітутів; акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); акт приймання-передачі об`єкта оренди; проект відведення земельної ділянки у разі його розроблення згідно із законом, що є безумовною підставою для визнання договору недійсним. З огляду на вищезазначене суд дійшов висновку, що є всі законні підстави для визнання договору № 7 по платі за землю під вбудованим нежитловим приміщенням від 10 листопада 2010 року, укладеного між Дружківською міською радою та [PERSON] недійсним.

Outcome: approved