Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-22 00:00:00

23 листопада 2020 року [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом до відповідача - ПАТ «Дніпропетровський агрегатний завод», із вимогою про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (а. с. 4-9, 22-27). В обґрунтування своїх позовних вимог вказала на те, що відповідно до наказу №113/р від 11 лютого 1983 року її прийнято на роботу до ПАТ «Дніпропетровський агрегатний завод» у механічний цех учнем шліфувальника третього розряду. 30 вересня 2019 року нею було написано заяву про звільнення за власним бажанням, яка зареєстрована відповідачем 30 вересня 2019 року за № 10-1397, однак станом на дату звернення до суду її не звільнено, трудову книжку не повернуто, остаточні розрахунки не проведено. Через це у неї тяжке матеріальне становище, оскільки вона не може працевлаштуватись на іншу роботу тому, що ще працевлаштована у відповідача. Зазначає, що з 01 березня 2019 року відповідач перестав сплачувати їй заробітну плату, чим допустив порушення законодавства про працю, тому вважає, що сума заборгованості повинна бути стягнута з відповідача за рішенням суду. Вказує, що на день написання заяви про звільнення - 30 вересня 2019 року, вона не використала свою відпустку за період з 01 жовтня 2018 року по 01 жовтня 2019 року, яка підлягає компенсації. Вважає бездіяльність відповідача протиправною та такою, що порушує її трудові права, тому також просить суд стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати. Ухвалою суду від 24 листопада 2020 року у справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін та призначено судове засідання на 22 грудня 2020 року (а. с. 34), копія якої надіслана учасникам справи 01 грудня 2020 року за вихідним № 25997/20-вих/2/204/2151/20 (а. с. 36) та, яка отримана відповідачем 10 грудня 2020 року, підтвердженням чого є рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а. с. 41). Позивачка у судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, прохала їх задовольнити. Не заперечувала проти розгляду справи за відсутності відповідача та ухвалення заочного рішення. Представник позивачки у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, прохав їх задовольнити. Не заперечував проти розгляду справи за відсутності відповідача та ухвалення заочного рішення. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином (а. с. 45), про причини неявки суд не повідомив. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог та спираючись на вимоги ст. ст. 223, 280 ЦПК України, ухвалив заочне рішення. Судом встановлено, що з 11 лютого 1983 року позивачка працевлаштована у механічний цех ПАТ «Дніпропетровський агрегатний завод», підтвердженням чого є запис в трудовій книжці серії [NUMBER] (а. с. 17 на звороті). 30 вересня 2019 року позивачкою написано заяву про звільнення за власним бажанням, яка зареєстрована відповідачем 30 вересня 2019 року за № 10-1397 (а. с. 16). Станом на день розгляду справи, відповідачем не винесено наказу про звільнення позивачки за її заявою про звільнення за власним бажанням. Звернувшись до суду, позивачка просила стягнути з відповідача заборгованість по недоплаченій заробітній платі у розмірі 80602 гривні 43 копійки з яких: за березень 2019 року - 2795 гривень; за квітень 2019 року - 6408 гривень; за травень 2019 року - 5701 гривня; за червень 2019 року - 1490 гривень; за липень 2019 року - 6568 гривень; за серпень 2019 року - 1712 гривень; за вересень 2019 року - 2210 гривень; за жовтень 2019 року - 11493 гривні; за листопад 2019 року - 9496 гривень; за грудень 2019 року - 5561 гривень; за січень 2020 року - 3762 гривні; за лютий 2020 року - 3415 гривень; за березень 2020 року - 3499 гривень; за квітень 2020 року - 4617 гривень; за травень - 5875 гривень 63 копійки; за червень 2020 року - 6000 гривень (а. с. 13-15). Відповідно до довідки Пенсійного фонду ОК-5 від 09 листопада 2020 року, за період з березня 2019 року по вересень 2020 року включно відповідачем позивачці було нараховано заробітну плату у загальному розмірі у сумі 105198 гривень 93 копійки, з яких: за березень 2019 року - 12245 гривень 60 копійок; за квітень 2019 року - 15339 гривень 64 копійки; за травень 2019 року - 15487 гривень 22 копійки; за червень 2019 року - 11587 гривень 12 копійок; за липень 2019 року - 12932 гривні 92 копійки; за серпень 2019 року - 9871 гривня 90 копійок; за вересень 2019 року - 5259 гривень 15 копійок; за жовтень 2019 року - 4683 гривні 38 копійок; за листопад 2019 року - 4173 гривні; за грудень 2019 року - 4173 гривні; за січень 2020 року - 4723 гривні; за лютий 2020 року - 4723 гривні; березень 2020 року - 0 гривень; за квітень 2020 року - 0 гривень; за травень 2020 року - 0 гривень; за червень 2020 року - 0 гривень; за липень 2020 року - 0 гривень; за серпень 2019 року - 0 гривень; за вересень 2020 року - 0 гривень (а. с. 39-40). Відповідно до вимог ст. 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Отже, за змістом ст. 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. Приписами ч. ч. 1, 2 ст. 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Відповідно до вимог ч. ч. 1 та 2 ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Згідно з вимогами ч. ч. 1, 4, 5 ст. 24 ЗУ «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи. Забороняється провадити виплату заробітної плати у магазинах роздрібної торгівлі, питних і розважальних закладах, за винятком тих випадків, коли заробітна плата виплачується працюючим у цих закладах особам. За особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через установи банків, поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов`язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Приписами ч. 1 ст. 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, сума остаточного розрахунку, тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що не проведення розрахунку з працівником у день звільнення є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Отже, передбачений ч. 1ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначену в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Положеннями ст. 43 Конституції України, кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних с у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, суд доходить висновку, що позовні вимоги, в частині стягнення заборгованості по заробітній платі підлягають задоволенню, та з відповідача на користь позивача слід стягнути суму заробітної плати у розмірі 51554 гривні. Щодо позовних вимог [PERSON] про стягнення з Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод» середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні слід зазначити наступне. Пунктом 8 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Середньоденна заробітна плата позивачки, відповідно до заробітної плати за останні два відпрацьованих місяці за вирахуванням передбачених законом податків та обов`язкових платежів, становить: серпень 2019 року 9871 гривня 90 копійок, вересень 2019 року - 5259 гривень 15 копійок, що разом складає (9871,9 + 5259,15 = 15131,05 гривень), поділеної на кількість робочих днів за ці два місяці (21+21) = 360 гривень 26 копійок. Оскільки заява позивачки про звільнення за власним бажання датована 30 вересня 2019 року, орієнтованою датою звільнення є 15 жовтня 2019 року, тому право на виплату середнього заробітку у неї виникає наступного дня за днем орієнтованої дати звільнення, тобто 16 жовтня 2019 року й тому для розрахунку береться заробітна плата за серпень-вересень 2019 року та кількість фактично відпрацьованих днів у них. Однак позивачкою допущено помилку у розрахунку середнього заробітку через те, що для розрахунку вона бере два попередні робочі місяці на дату звернення з заявою про звільнення - 30 вересня 2019 року, тобто липень та серпень 2019 року та кількість фактично відпрацьованих днів у цих місяцях. Сума, яка підлягає стягненню як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні обраховується наступним чином: 360 гривень 26 копійок * на кількість днів (з заявлених позивам з жовтня 2019 року по жовтень 2020 року), а саме 262 дні (жовтень 2019 року - 12 робочих днів, листопада 2019 року - 21 робочий день, грудень 2019 року - 21 робочий день, січень 2020 року - 21 робочий день, лютий 2020 року - 20 робочих днів, березень 2020 року - 21 робочий день, квітень 2020 року - 21 робочий день, травень 2020 року - 19 робочих днів, червень 2020 року - 20 робочих днів, липень 2020 року - 23 робочих дні, серпень 2020 року - 20 робочих днів, вересень 2020 року - 22 робочих дні, жовтень 2020 року - 21 робочий день), та складає суму у 94388 гривень 12 копійок. Саме ця сума підлягає стягненню на користь позивачки з відповідача. Враховуючи наведене, позовні вимоги [PERSON] , в частині стягнення з Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод» середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягають частковому задоволенню. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивачки компенсації за невикористану відпустку за період з 01 жовтня 2018 року по 01 жовтня 2019 року суд виходить з наступного. Дійсно, відповідно до ч. 1 ст. 83 КЗпП України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. У позовній заяві позивачкою зазначено, що за період з 01 жовтня 2018 року по 01 жовтня 2019 року нею невикористана відпустка. Однак, як зазначено в трудовій книжці позивачки, вона прийнята на роботу 11 лютого 1983 року, а тому її розрахунковий період відпустки є з 11 лютого, а не з 01 жовтня як зазначає позивачка. Крім того, матеріали справи не містять жодних доказів та документів на підтвердження того, що позивачка має невикористану відпустку, кількість днів з якої використана та кількість її днів з якої, яка підлягає компенсації.. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Приписами ч. 1 ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися не припущеннях. У зв`язку з цим, за відсутності доказів наявності у позивачки невикористаної відпустки суд позбавлений можливості встановити точний розмір компенсації за невикористані позивачкою дні щорічної відпустки, а тому на теперішній час позовні вимоги [PERSON] в цій частині задоволенню не підлягають за їх недоведеністю. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з вимогами пп. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір», за подачу позовної заяви майнового характеру, поданої фізичною особою, сплачується судовий збір, який становить 1% від ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Розмір задоволених позовних вимог становить 94388 гривень 12 копійок (середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні) 1% ціни позову становить 943 гривні 12 копійки (94388 гривень 12 копійок / 100% = 943 гривні 12 копійки), що є більшою від визначеного ЗУ «Про судовий збір» мінімального розміру судового збору, тому підлягає до стягнення судовий збір у розмірі 943 гривні 12 копійки за вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. З урахуванням того, що позивачка при подачі позову була звільнений від сплати судового збору, тому з відповідача в дохід держави слід стягнути судовий збір у розмірі 840 гривень 80 копійок за вимогу про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: partial