Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-06 00:00:00

23.07.2021 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до ТОВ «ГРУПА ЕЛЕКТРОЮА» про визнання договору недійсним, стягнення коштів. Позивач в обґрунтування позову зазначає, що 29.09.2020 року ТОВ «ГРУПА ЕЛЕКТРОЮА» продало йому зарядний пристрій (станція) для електромобілів з характеристиками, визначеними у специфікації, що є додатком до договору, а саме: станція заряджання електромобілів змінного струму № 0017 (серійний заводський 50007) «Пристрої зарядні для автомобілів типу УЗЭ, код ДКПП 27.11.50-33.00», клас 1, тип системи заземлення TN-S, електроживлення станції здійснюється від трифазної п`ятипровідної мережі змінного струму з номінальною напругою 380, частотою (50+-1) Гц/ Тип кабеля КВГ 5x6 Модель ND-77, що знаходилась за адресою: [ADDRESS] , згідно Договору № 29-09-2020-10/1 про право власності на обладнання та Специфікації № 1, вартістю 990 500 грн., що є еквівалентом 35 000 доларів США. Згідно Акту приймання-передачі до Договору купівлі-продажу обладнання без капіталізації № 29-09-2020-8/1 позивач 29.09.2020 року передав відповідачу грошові кошти в розмірі 990 500 грн. Відповідно до п. 4.1. п. 4 укладеного Договору відповідач зобов`язаний був щомісяця сплачувати орендну плату в розмірі 2,5 % в місяць від вартості обладнання. Однак за весь час користування електричним обладнанням було сплачено лише за жовтень 2020 року. 20.07.2021 року позивачу стало відомо, що в момент купівлі у відповідача вказаної вище станції вона з 23.06.2020 року була передана в оренду ТОВ «ГРУПА ЕЛЕКТРОЮА» з тим же номером та характеристиками згідно Договору № 20- 06-2020-2/2 оренди обладнання з обов`язковим викупом від 23.06.2020 року, власником якої є [PERSON] на підставі Договору № 20-06-2020-2/1 купівлі-продажу обладнання від 23.06.2020 року. З 28.08.2020 року орендар -ТОВ «ГРУПА ЕЛЕКТРОЮА» без попередження та згоди на те власника, перемістив станцію заряджання електромобілів №0017 на іншу адресу: [ADDRESS] , а згодом, не будучи її власником, продав її позивачу. Враховуючи викладене, позивач просить: 1. визнати Договір № 29-09-2020-10/1 купівлі-продажу обладнання від 29.09.2020 року недійсним; 2. стягнути з відповідача суму еквіваленту 35 000 доларів США в гривнях по курсу НБУ на день прийняття рішення. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 03.08.2021 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче засідання. В ухвалі відповідачу було визначено строк на подання відзиву. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 03.11.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судове засідання позивач не з`явився, через канцелярію суду надійшла заява, з якої вбачається, що він просить розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримує, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся в порядку, передбаченому процесуальним законом, відзив у встановлені судом строки не подав. Суд за письмовою згодою представника позивача ухвалив постановити заочне рішення згідно положень ч. 1 ст. 280 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема, згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України). Судом встановлено, що 29.09.2020 року між сторонами було укладено Договір № 29-09-2020-10/1 купівлі-продажу Обладнання, за умовами якого відповідач як Продавець зобов`язується передати у власність позивача як Покупця, а Покупець зобов`язується прийняти у власність та оплатити Обладнання, а саме: Зарядку пристрої (станції) для електромобілів згідно Специфікації, що є Додатком № 1 до даного договору, і сплатити Продавцю грошову суму, встановлену п. 3 Договору. Ціна обладнання: 990 500 грн., що є еквівалентом 35 000 доларів США відповідно до курсу НАУ на дату оплати (п. 3.1. Договору), була сплачена позивачем, що підтверджується актом приймання-передачі від 29.09.2020 року. Відповідно до Специфікації № 1 на виконання умов вказаного Договору ТОВ «ГРУПА ЕЛЕКТРОЮА» передало [PERSON] зарядні пристрої (станції) для електроавтомобілів з наступними характеристиками: станція заряджання електромобілів змінного струму «Пристрої зарядні для автомобілів типу УЗЭ, код ДКПП 27.11.50- 33.00», клас 1, тип системи заземлення TN-S, електроживлення станції здійснюється від трифазної п`ятипровідної мережі змінного струму з номінальною напругою 380, частотою (50+-1) Гц. Тип кабеля КВГ 5x6. Модель ND-77, серійний/заводський номер 0017/50007, адреса: [ADDRESS] , вартістю 35 000 доларів США. В той же день між сторонами було укладено Договір № 29-09-2020-10/2 оренди обладнання з обов`язковим викупом від 29.09.2020 року, яке є предметом вказаного вище Договору. Пунктом 3.1. Договору визначено, що термін оренди складає 1 рік з моменту прийняття об`єкту оренди, а саме до 29.09.2021 року. За змістом п. 2.3. Договору № 29-09-2020-10/1 та п. 1.2. Договору № 29-09-2020-10/2 «ГРУПА ЕЛЕКТРОЮА» засвідчило, що дійсно є власником обладнання. Обладнання на момент укладення цього Договору нікому іншому не продане, не подароване, не відчужене іншим способом, не надане в заставу, не передане в оренду чи безоплатне користування, не є предметом обтяження, в податковій заставі і під забороною (арештом) не перебуває, права третіх осіб (права наймача, право застави, право довічного утримання тощо) щодо обладнання відсутні, питання права власності на обладнання не є предметом судового розгляду, спори відносно зазначеного майна відсутні. Позивач у позові посилається на те, що на момент укладення з ним вказаних договорів ТОВ «ГРУПА ЕЛЕКТРОЮА» не було власником майна, що є їх предметом. Згідно із ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 ЦК України. За ст.203 ЦК України зміст правочину, зокрема, не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засада; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Недодержання у момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦПК України, є підставою для визнання його недійсності. З наданих позивачем документів встановлено, що зарядні пристрої (станції) з вказаними характеристиками у Специфікації № 1, що є Додатком до Договору № 29-09-2020-10/1 від 29.09.2020 року, укладеного між ТОВ «ГРУПА ЕЛЕКТРОЮА» та [PERSON] , що є предметом цього Договору та Об`єктом оренди Договору № 29-09-2020-10/2 від 29.09.2020 року, є також предметом Договору № 20-06-2020-2/1 купівлі-продажу Обладнання та Договору № 20-06-2020-2-2, які ТОВ уклало 23.06.2020 року з [PERSON] . Згідно Специфікації № 1, що є додатком до Договору № 20-06-2020-2/1, на виконання умов вказаного договору у власність [PERSON] були передані вказані зарядні станції, які були нею оплачені згідно акту приймання-передачі від 23.06.2020 року. Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Як роз`яснив Пленум ВС у п. 4 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9 судам відповідно до ст. 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (ч. 1 ст. 219, ч. 1 ст. 220, ч. 1 ст. 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (ч. 2 ст. 222, ч. 2 ст. 223, ч. 1 ст. 225 ЦК України тощо). Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсними (оспорюваний правочин). Таким чином, вбачається, що на момент укладення вищевказаних договорів з позивачем ТОВ відповідач не був власником зазначеного майна. Жодних заперечень на спростування вказаних обставин відповідачем подано не було, так само як і будь-яких доказів протилежного. Положеннями ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 .12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Згідно ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що за викладених обставин позовні вимоги позивача є обґрунтованими, а тому укладений між сторонами Договір № 29-09-2020-10/1 купівлі-продажу Обладнання, укладений 29.09.2020 року, підлягає визнанню недійсним. Позивач також просить стягнути з відповідача сплачену ним суму еквіваленту 35 000 доларів США в гривнях по курсу НБУ на день прийняття рішення. За положеннями ст. 216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а у випадку неможливості такого повернення (зокрема, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі) необхідно відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За офіційним курсом НБУ станом на 07.12.2021 року вартість 1 долара США складає 27,3791 грн. Таким чином, стягненню з відповідача також підлягає сплачена позивачем сума коштів за обладнання, яке є предметом вказаного договору, у розмірі 958 268,50 грн. (еквівалент 35 000 доларів США за офіційним курсом НБУ станом на 07.12.2021 року). При зверненні до суду позивач був звільнений від сплати судового збору, тому з урахуванням задоволення позову, на підставі ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідача на користь держави підлягає судовий збір у розмірі 9583 грн., що становить 1 % від задоволеної суми позовних вимог.

Outcome: approved