Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-08 00:00:00

23.11.2017 року позивач [PERSON] через представника звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просила суд визнати відповідачів онуку [PERSON] та її малолітню доньку [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням у квартирі [ADDRESS], яка є її власністю, з тих підставах, що останні з 2014 року зареєстровані за вказаною адресою, але фактично з часу реєстрації в квартирі не проживають, на теперішній час вони проживають в м.Калінінград, є громадянами іншої держави. Позивач [PERSON], її представники [PERSON], адвокат Темір І.В., в судове засідання не з'явилися, надали заяви про підтримку позовних вимог, за наведеними обставинами наполягала на їх задоволенні, просили справу розглянути за їх відсутності на підставі наданих доказів. Відповідачі [PERSON], що діє від свого імені та в інтересах малолітньої [PERSON], належним чином повідомлені про час, місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилися, про причини своєї неявки суду не повідомили, їх неявка у судове засідання не є перешкодою для розгляду справи по суті, так як матеріали справи містять достатньо доказів для вирішення спірних правових відносин. Представник третьої особи: Служби у справах дітей по Центральному району Управління «Служба у справах дітей» Маріупольської міської ради в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Фіксація судового процесу технічними засобами не велась у відповідності з ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв'язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть в ній участь. Враховуючи позицію позивача, дослідивши представлені докази, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню в повному обсязі, з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 28.01.2014 року, зареєстрованого в реєстрі за №39 є власником квартири [ADDRESS]. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, приватним нотаріусом Літвіновою І.О. за позивачем [PERSON], 28.01.2014 року за реєстровим номером 4452101 зареєстроване право власності на вказану квартиру. За інформацією Відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради від 19.08.2017 року за адресою: [ADDRESS] значаться зареєстрованими [PERSON], [INFO] та її донька [PERSON], [INFO]. Згідно ч.1 ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. При цьому, відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Крім того, відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим приміщенням у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Суд вважає, що [PERSON], [INFO] та її донька [PERSON], [INFO], будучи колишніми членами сім'ї власника квартири [PERSON] більше року не проживають в спірній квартирі без поважних причин, їх майна в квартирі не має, квартира ними покинута добровільно, про що свідчить акт складений мешканцями вказаного будинку. З урахуванням викладеного та положень матеріального права, суд дійшов висновку, що [PERSON], [INFO] та її донька [PERSON], [INFO], втратили право користування жилим приміщенням у квартирі [ADDRESS], тому їх слід визнати такими, що втратили право користування жилим приміщенням у квартирі. Оскільки позивач не наполягала на стягненні з відповідачів судових витрат, суд прийшов до висновку про недоцільність їх стягнення.

Outcome: approved